kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Surdisorex polulus

Surdisorex polulus är en däggdjursart som beskrevs av Hollister 1916. Surdisorex polulus ingår i släktet Surdisorex och familjen näbbmöss. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna näbbmus är bara känd från tre individer som hittades på Mount Kenya. De hittades vid 3260 meter över havet. Regionen var täckt av bergsängar.

Arten blir 85 till 92 mm lång (huvud och bål), har en 26 till 32 mm lång svans och väger 16 till 21 g. Bakfötterna är 14 till 16 mm långa. Den tjocka och täta pälsen på ovansidan bildas av hår som är mörkgråa nära roten och chokladbruna vid spetsen. Vid stjärten är några långa svarta hår inblandade. Undersidan är täckt av ljusare päls som kan ha en röd skugga. De små ögonen är nästan helt gömda i pälsen. Det finns inga yttre öron. Surdisorex polulus har breda framtassar med långa klor för att gräva i marken. Svansen är täckt av kortar borstar.

Näbbmusen kan vara natt- och dagaktiv. Den äter främst daggmaskar och kanske andra smådjur. Surdisorex polulus har annars samma levnadssätt som Surdisorex norae.

Källor

Externa länkar 

Näbbmöss
polulus
Däggdjur i etiopiska regionen
Congosorex polli

Congosorex polli är en däggdjursart som först beskrevs av Heim de Balsac och Lamotte 1956.  Congosorex polli ingår i släktet Congosorex och familjen näbbmöss. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna näbbmus hittades bara i provinsen Kasaï i Kongo-Kinshasa. En individ fångades i en regnskog längs en flod.

Källor

Externa länkar 

Näbbmöss
polli
Däggdjur i etiopiska regionen
Congosorex verheyeni

Congosorex verheyeni är en däggdjursart som beskrevs av Hutterer, Barriere och Marc Colyn 2002. Congosorex verheyeni ingår i släktet Congosorex och familjen näbbmöss. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna näbbmus är bara känd från elva individer som hittades i Kongo-Brazzaville och i Centralafrikanska republiken. Arten når en kroppslängd (huvud och bål) omkring 60 mm, en svanslängd omkring 20 mm och en vikt av cirka 7 gram. Den lever i skogar och gräver tunnlar under lövskiktet, men inte i jorden. Individerna äter ryggradslösa djur.

Pälsen har på hela kroppen en mörkbrun färg. Öronen är ganska små och täckta av korta hår. Huvudet är jämförd med andra kroppsdelar stort. Svansen är täckt av korta svarta hår. Vid alla fingrar och tår förekommer klor.

Källor

Externa länkar 

Näbbmöss
verheyeni
Däggdjur i etiopiska regionen
Nesiotites hidalgo

Nesiotites hidalgo är en utdöd däggdjursart som beskrevs av Charles Spence Bate 1945. Nesiotites hidalgo ingår i släktet Nesiotites och familjen näbbmöss. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten levde på Balearerna. Den fanns troligen kvar när människan för 7000 år sedan kom till öarna och den dog troligen ut under historisk tid. Däremot var den år 1500 redan utdöd och den listas därför inte av IUCN.

Källor

Externa länkar 

Näbbmöss
hidalgo
Nesiotites similis

Nesiotites similis är en utdöd däggdjursart som först beskrevs av Reinhold Friedrich Hensel 1855.  Nesiotites similis ingår i släktet Nesiotites och familjen näbbmöss. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten levde på Sardinien. Den dog troligen ut under medeltiden. Däremot var den år 1500 redan utdöd och den listas därför inte av IUCN.

Källor

Externa länkar 

Näbbmöss
similis
Solenodon marcanoi

Solenodon marcanoi är en utdöd däggdjursart som först beskrevs av Patterson 1962.  Solenodon marcanoi ingår i släktet Solenodon och familjen snabelslidmöss. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten levde i Dominikanska republiken. På grund av de upphittade kvarlevorna antas att arten dog ut efter européernas ankomst i Västindien. Solenodon marcanoi hade troligen samma levnadssätt som andra snabelslidmöss. De är aktiva på natten och äter ryggradslösa djur samt små kräldjur, frukter och grönsaker. Individer av de snabelslidmöss som finns kvar vilar i grottor, i bergssprickor, i trädens håligheter och i självgrävda underjordiska bon.

Liksom andra familjemedlemmar liknade arten en näbbmus med en storlek lika som en stor brunråtta. Djuret hade kraftiga klor.

Före européernas ankomst hade arten bara ett fåtal fiender som stora ormar och rovlevande fåglar. Solenodon marcanoi dog troligen ut på grund av nya introducerade fiender som katt och hund samt på grund av konkurrensen med råttorna.

Källor

Externa länkar 

Snabelslidmöss
marcanoi
Haitisnabelslidmus

Haitisnabelslidmus (Solenodon paradoxus) är en däggdjursart som beskrevs av Brandt 1833. Solenodon paradoxus ingår i släktet Solenodon och familjen snabelslidmöss.

Utseende 
Däggdjuret blir 28 till 33 cm lång (huvud och bål) och väger 600 till 1000 g. Haitisnabelslidmusen liknar en stor näbbmus med naken svans, nos, nakna fötter och den saknar även hår på öronens spetsar. Annars är kroppen täckt av rödbrun päls. Arten har kraftiga framtassar med klor och tårna vid bakfötterna bär likaså klor. På varje sida av underkäken finns i den andra framtanden en ränna för att injicera den giftiga saliven i bytet. Tandformeln är I 3/3 C 1/1 P 3/3 M 3/3, alltså 40 tänder.

Utbredning och habitat 
Arten förekommer med flera från varandra skilda populationer på Hispaniola. Utbredningsområdet är mindre än 100 km². Habitatet utgörs av skogar, buskskogar och kanter av jordbruksmark.

Ekologi 
Individerna är främst aktiva på natten. Under dagen vilar de i självgrävda bon, i bergssprickor, under stenar eller andra lämpliga gömställen. Boet används ofta av en liten flock som kan ha 8 medlemmar. Födan utgörs av insekter och spindeldjur som grävs fram med framtassarnas klor eller med nosen. Honor föder upp till två ungar per kull. Ungarna stannar ganska länge hos modern och blir först efter några månader självständiga.

Haitisnabelslidmusen gräver ibland liksom mullvadar tunnlar för att nå födan. Enligt allt som är känt finns inga fasta parningstider. Honan är cirka 50 dagar dräktig och ungarna är vid födelsen blinda och glest täckta med hår. De väger i början 40 till 55 g. I sällsynta fall föds tre ungar men bara 2 kan överleva på grund av att honan bara har två spenar. Ungarna börjar efter cirka 13 veckor med fast föda. I fångenskap kan arten leva 11 år.

Arten hade inga naturliga fiender före européernas ankomst på ön. Den jagas idag av introducerade rovdjur som javanesisk mungo (Herpestes javanicus), tamkatt, hund och råttor.

Status 
Utöver de nya fienderna hotas Haitisnabelslidmusen av habitatförstöring. Det kända utbredningsområdet är mindre än 500 km². IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 S. p. paradoxus
 S. p. woodi

Källor

Externa länkar 

Snabelslidmöss
Solenodon
Däggdjur i neotropiska regionen
Solenodon arredondoi

Solenodon arredondoi är en utdöd däggdjursart som beskrevs av Gary Scott Morgan och Ottenwalder 1993. Solenodon arredondoi ingår i släktet Solenodon och familjen snabelslidmöss. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Kvarlevor av arten hittades i tre områden på Kuba. Djuret dog troligen ut på grund av introducerade hundar som infördes av ursprungsbefolkningen före Columbus ankomst. Troligen blev även artens habitat förstörd. Solenodon arredondoi var större än de nu levande arterna av samma släkte

Källor

Externa länkar 

Snabelslidmöss
arredondoi
Nesophontes edithae

Nesophontes edithae är en däggdjursart som beskrevs av Anthony 1916. Nesophontes edithae ingår i släktet Nesophontes, och familjen Nesophontidae. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Utbredning 
N. edithae förekom endemiskt på Jungfruöarna (öarna Saint John’s och Saint Thomas) och på västra Puerto Rico.

När dog arten ut? 
Arten tros ha dött ut på 1500-talet, en uppgift som styrks av datering med C14-metoden (2007). Äldre uppgifter tydde på att arten dött ut betydligt tidigare, så tidigt som 5410 +/- 80 f. Kr.

Hoten mot arten 
Sedan fynden daterats till 1500-talet är teorin att arten dog ut genom att den konkurrerades ut när råttor introducerades på öarna. Det skedde i samband med européernas ankomst. Skogsavverkningar bidrog också till artens utdöende.

Övrigt 
N. edithae var den största arten i släktet Nesophontes. Samtliga nio arter har dött ut efter européernas ankomst till Västindien. 

N. edithae var nattaktiv och insektsätare.

Källor

Externa länkar 

Nesophontidae
edithae
Nesophontes hypomicrus

Nesophontes hypomicrus är en utdöd däggdjursart som beskrevs av Miller 1929. Nesophontes hypomicrus ingår i släktet Nesophontes, och familjen Nesophontidae. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten levde på Hispaniola i Västindien. Kvarlevor är bara kända från ugglornas spybollar. Antagligen dog djuret ut kort efter européernas ankomst i Amerika.

Källor 

Nesophontidae
hypomicrus
Nesophontes longirostris

Nesophontes longirostris är en utdöd däggdjursart som beskrevs av Anthony 1919. Nesophontes longirostris ingår i släktet Nesophontes, och familjen Nesophontidae.  Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Fyndplats 
Fynd av N. longirostris har gjorts i närheten av byn Daiquirí, i provinsen Oriente, på Kuba. Det är inte fastställt när arten dog ut.

Källor 

Nesophontidae
longirostris
Nesophontes major

Nesophontes major är en utdöd däggdjursart som beskrevs av Arredondo 1970. Nesophontes major ingår i släktet nesophontidae, och familjen Nesophontidae. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten levde på Kuba i Västindien. Antagligen dog djuret ut kort efter européernas ankomst i Amerika. Uppskattningsvis hade Nesophontes major insekter som föda.

Källor 

Nesophontidae
major
Nesophontes micrus

Nesophontes micrus är en utdöd däggdjursart som beskrevs av Glover Morrill Allen 1917. Nesophontes micrus ingår i släktet Nesophontes och familjen Nesophontidae. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten levde på Kuba och på mindre öar i samma region. Den är för vetenskapen bara känd från upphittade kvarlevor och från ugglors spybollar. Skelett påträffades tillsammans med rester av råttor och möss. Därför antas det att arten dog ut kort efter européernas ankomst i Västindien. Antagligen klarade den inte konkurrensen från introducerade djur. Undersökningar tyder på att Nesophontes micrus åt insekter.

Källor 

Nesophontidae
micrus
Nesophontes submicrus

Nesophontes submicrus är en utdöd däggdjursart som beskrevs av Arredondo 1970. Nesophontes submicrus ingår i släktet Nesophontes och familjen Nesophontidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten är bara känd från kvarlevor som hittades i Kuba och på mindre öar i regionen. Det är inte känt när Nesophontes submicrus dog ut.

Källor 

Nesophontidae
submicrus
Nesophontes zamicrus

Nesophontes zamicrus är en utdöd däggdjursart som beskrevs av Miller 1929. Nesophontes zamicrus ingår i släktet Nesophontes och familjen Nesophontidae. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten är bara känd från kvarlevor som hittades i ugglornas spybollar på Haiti. Spybollarna upptäcktes i en grotta. Nesophontes zamicrus hade främst insekter som föda. På grund av olika undersökningar antas att den dog ut efter européernas ankomst i Västindien. Troligen klarade den inte konkurrensen från introducerade möss och råttor.

Källor 

Nesophontidae
zamicrus
Nesophontes paramicrus

Nesophontes paramicrus är en utdöd däggdjursart som beskrevs av Miller 1929. Nesophontes paramicrus ingår i släktet Nesophontes och familjen Nesophontidae. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten levde i Haiti. Den är för vetenskapen bara känd från upphittade kvarlevor och från ugglornas spybollar. Skelett påträffades tillsammans med rester från råttor och möss. Därför antas att arten dog ut kort efter européernas ankomst i Västindien. Antagligen klarade den inte konkurrensen från introducerade djur och dessutom försvann större skogsområden på grund av anlagda bränder.

Källor 

Nesophontidae
paramicrus
Nesophontes superstes

Nesophontes superstes är en utdöd däggdjursart som beskrevs av Fischer 1977. Nesophontes superstes ingår i släktet Nesophontes och familjen Nesophontidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten är bara känd från kvarlevor som hittades i Kuba och på mindre öar i regionen. Skelettdelar hittades tillsammans med rester från råttor. Fischer som beskrev arten 1977 antog att den fortfarande lever kvar. Däremot hittades inga levande exemplar.

Källor 

Nesophontidae
superstes
Tupaia belangeri

Tupaia belangeri är en däggdjursart som först beskrevs av Wagner 1841.  Tupaia belangeri ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Denna spetsekorre förekommer i Sydostasien från östra Nepal och östra Bangladesh till Vietnam och norra Malackahalvön. Arten finns även på Hainan. I bergstrakter når djuret 3000 meter över havet. Habitatet utgörs av olika slags skogar, ofta med buskar som undervegetation. Tupaia belangeri besöker även risodlingar eller kultiverade områden med oljepalm eller kokospalm. Den är troligen inte beroende av skogar med höga träd.

Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 12 till 21 cm, en svanslängd av 14 till 20 cm och en vikt mellan 50 och 270 g. Hos hanar är bålen allmänt större och deras ring kring ögat är vitaktig. Tupaia belangeri har en päls som varierar mellan olivbrun och gråaktig i färgen. Påfallande är artens varierande kroppstemperatur som kan ligga mellan 35 och 40 °C.

Innan honan blir brunstig för första gången lever varje individ ensam och försvarar sitt revir mot artfränder. Efter den första parningen bildas monogama par. Sedan delar honan och hanen ett territorium men de har mindre kontakt med varandra utanför parningstiden. De delade revir försvaras vanligen mot inkräktare av samma kön. Territoriets gränser markeras med körtelvätska.

Tupaia belangeri äter främst insekter som kompletteras med några frukter. Denna spetsekorre behöver även dricka med jämna mellanrum.

Honan kan bli parningsberedd under alla årstider. Dräktigheten varar 41 till 45 dagar och sedan föds en till fem nakna och blinda ungar. Ungarna får sin hörsel efter cirka 10 dagar och sin synförmåga efter ungefär 20 dagar. Moderns slutar efter cirka 35 dagar med digivning och 50 till 60 dagar efter födelsen blir ungarna självständiga. Den första parningen sker för hanar och honor efter 4 till 5 månader. Några individer i fångenskap levde 12 år.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 T. b. belangeri
 T. b. chinensis

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
belangeri
Däggdjur i orientaliska regionen
Tupaia chrysogaster

Tupaia chrysogaster är en däggdjursart som beskrevs av Miller 1903. Tupaia chrysogaster ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna spetsekorre förekommer på Mentawaiöarna väster om Sumatra. Den vistas där i låglandet i skogar.

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
chrysogaster
Däggdjur i orientaliska regionen
Tupaia dorsalis

Tupaia dorsalis är en däggdjursart som beskrevs av Hermann Schlegel 1857. Tupaia dorsalis ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna spetsekorre förekommer på Borneo. Arten vistas främst i låglandet och den når i bergstrakter 1200 meter över havet. Habitatet utgörs av olika slags skogar. Tupaia dorsalis är mycket sällsynt.

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
dorsalis
Däggdjur i orientaliska regionen
Tupaia glis

Tupaia glis är en däggdjursart som först beskrevs av Pierre-Médard Diard 1820.  Tupaia glis ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Utseende 
Arten är i genomsnitt 19,5 cm lång (huvud och bål), har en cirka 16,5 cm lång svans och väger omkring 142 g. Stora exemplar kan väga 200 g. Liksom andra spetsekorrar har den en spetsig nos och en yvig svans. Däremot har den bara ett fåtal kortare morrhår vad som skiljer den från de egentliga ekorrarna. Den täta pälsen har på ovansidan en mörkbrun färg och undersidan är täckt av rödbrun till orange päls. På axlarna förekommer en mer eller mindre tydlig ljus strimma. Vid alla fingrar och tår finns långa skarpa klor.

Utbredning och habitat 
Denna spetsekorre lever på södra Malackahalvön, Sumatra och Java samt på flera mindre öar i regionen. Arten når i bergstrakter 1400 meter över havet. Habitatet utgörs av skogar och dessutom besöks trädgårdar och trädodlingar.

Ekologi 
Tupaia glis är aktiv på dagen. Den klättrar i träd och annan växtlighet eller går på marken. Hannar och honor bildar vanligen monogama par som delar samma revir. I Singapore och kanske i andra delar av utbredningsområdet täcker hannens revir territorierna av flera vuxna honor och de parar sig med varandra. Revirets gränser och familjemedlemmar markeras med körtelvätska och dessutom lämnas urin och avföring vid territoriets gränser.

Denna spetsekorre äter ryggradslösa djur, frukter och blad. När den äter frukter försöker den undvika så mycket fiber som möjligt för en enklare ämnesomsättning. Med detta beteende liknar arten fruktätande fladdermöss.

Honor kan bli brunstiga under alla årstider och de kan ha flera kullar per år. Beroende på utbredning dokumenterades vissa tider där flest ungar föds. Dräktigheten varar 40 till 53 dagar och sedan föds upp till tre ungar. De väger vid födelsen 10 till 12 g och är blinda samt döva. Ungarna diar sin mor ungefär 36 dagar. Könsmognaden infaller efter 3 månader men den första parningen sker efter 4,5 månader.

Arten skapar vanligen ett särskilt näste för ungarna som är skild från föräldrarnas bo. Ungarnas bo ligger vanligen i trädens håligheter, under rötter eller i större bambustjälkar och fodras med löv. Ansvarig för ungarnas bo är hannen. Honan besöker ungarna bara för att ge di. Mellan dessa besök kan ligga två dagar och därför är det viktig att ungarna blev markerade med körtelvätska. 

Tupaia glis lever vanligen 2 till 3 år i naturen. Andra arter av samma släkte blev i fångenskap lite över 12 år gamla.

Denna spetsekorre jagas av medelstora rovdjur, av rovfåglar och av ormar.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
glis
Däggdjur i orientaliska regionen
Tupaia gracilis

Tupaia gracilis är en däggdjursart som beskrevs av Thomas 1893. Tupaia gracilis ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Denna spetsekorre förekommer på Borneo samt på mindre öar mellan Borneo och Sumatra. Habitatet utgörs av skogar i låglandet och dessutom besöks trädodlingar.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 T. g. edarata
 T. g. gracilis
 T. g. inflata

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
gracilis
Däggdjur i orientaliska regionen
Tupaia javanica

Tupaia javanica är en däggdjursart som beskrevs av Thomas Horsfield 1822. Tupaia javanica ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna spetsekorre förekommer på Sumatra, på Java och på några mindre öar i regionen. Arten vistas i låglandet och i bergstrakter upp till 1700 meter över havet. Habitatet utgörs av skogar. Individerna klättrar främst i växtligheten och kommer ibland ner till marken.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
javanica
Däggdjur i orientaliska regionen
Tupaia longipes

Tupaia longipes är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1893.  Tupaia longipes ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Denna spetsekorre förekommer på Borneo. Arten vistas i låglandet och i bergstrakter upp till 1000 meter över havet. Habitatet utgörs av skogar. Tupaia longipes uppsöker även trädodlingar och jordbruksmark.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 T. l. longipes
 T. l. salatana

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
longipes
Däggdjur i orientaliska regionen
Tupaia minor

Tupaia minor är en däggdjursart som beskrevs av Albert Günther 1876. Tupaia minor ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Arten når i genomsnitt en längd av 12,4 cm (utan svans) och den väger 50 till 70 g. Pälsen har på ovansidan och på extremiteternas utsida en guldfärgad till brun färg. Undersidan och extremiteternas insida bär krämfärgad till vit päls. Tupaia minor påminner liksom andra spetsekorrar om en ekorre i utseende men den har en spetsig nos och bara korta morrhår. Händer och fötter är utrustade med böjda skarpa klor och de har motsättliga tummar samt stortån.

Denna spetsekorre förekommer på Malackahalvön, på Borneo och på Sumatra. Den vistas i låglandet och i bergstrakter upp till 1000 meter över havet (sällan upp till 1700 meter). Habitatet utgörs av olika slags skogar och dessutom besöks trädodlingar.

Individerna är aktiva på dagen och de klättrar huvudsakligen i växtligheten. Ofta delar en vuxen hanne och en vuxen hona revir. Arten äter olika ryggradslösa djur som insekter och maskar samt frukter. I motsats till andra spetsekorrar ingår inga blad i födan. Honor föder en till tre ungar per kull. Annars är inte mycket känt om artens fortplantningssätt men det antas att den förökar sig likadan som andra spetsekorrar.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 T. m. humeralis
 T. m. malaccana
 T. m. minor
 T. m. sincipis

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
minor
Däggdjur i orientaliska regionen
Tupaia montana

Tupaia montana är en däggdjursart som beskrevs av Thomas 1892. Tupaia montana ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Denna spetsekorre förekommer i bergstrakter på Borneo. Den vistas vanligen mellan 600 och 3170 meter över havet. Sällan når den lägre områden. Habitatet utgörs av ursprungliga skogar och av skogar som förändrades av människor.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 T. m. baluensis
 T. m. montana

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
montana
Däggdjur i orientaliska regionen
Tupaia nicobarica

Tupaia nicobarica är en däggdjursart som först beskrevs av Johann Zelebor 1869.  Tupaia nicobarica ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad.

Denna spetsekorre förekommer på Andamanerna och Nikobarerna i Indiska oceanen. Den vistas i låglandet och i bergstrakter upp till 1000 meter över havet. Habitatet utgörs av regnskogar. Individerna klättrar i träd och går på marken.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 T. n. nicobarica
 T. n. surda

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
nicobarica
Däggdjur i orientaliska regionen