kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Tupaia palawanensis

Tupaia palawanensis är en däggdjursart som beskrevs av Thomas 1894. Tupaia palawanensis ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten blir med svans 344 till 365 mm lång och svanslängden är 170 till 178 mm. Tupaia palawanensis har 432 till 45 mm långa bakfötter och 16 till 18 mm stora öron. Den har liksom andra spetsekorrar en smal nos, stora ögon och en svans med tjock päls. Ovansidan är täckt av mörk till rödbrun päls. Kännetecknande är en ljus strimma bakom varje öra. I motsats till de egentliga ekorrarna (arten delar utbredningsområde med sundaekorrar) har Tupaia palawanensis även vid tummen en lång klo. Dessutom finns hörntänder i tanduppsättningen istället för en lucka (diastema).

Denna spetsekorre förekommer på Palawan och på några mindre öar i västra Filippinerna. Arten lever i låglandet och i bergstrakter upp till 1400 meter över havet. Tupaia palawanensis vistas främst i skogar och dessutom besöker den odlade områden och buskskogar.

Individerna letar främst på morgonen och på eftermiddagen efter föda. De äter huvudsakligen insekter och andra ryggradslösa djur som kompletteras med mjuka frukter. I sällsynta fall ingår mindre ryggradsdjur i födan. I bergstrakter är populationen glesare.

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
palawanensis
Däggdjur i orientaliska regionen
Tupaia picta

Tupaia picta är en däggdjursart som beskrevs av Thomas 1892. Tupaia picta ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Denna spetsekorre förekommer med tre från varandra skilda populationer på Borneo. Arten lever i låglandet och i bergstrakter upp till 1000 meter över havet. Tupaia picta vistas främst i skogar.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 T. p. fuscior
 T. p. picta

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
picta
Däggdjur i orientaliska regionen
Tupaia splendidula

Tupaia splendidula är en däggdjursart som beskrevs av Gray 1865. Tupaia splendidula ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Denna spetsekorre förekommer på södra Borneo och på några mindre öar i närheten. Arten lever i låglandet och i kulliga områden upp till 500 meter över havet. Habitatet utgörs av olika slags skogar.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 T. s. carimatae
 T. s. lucida
 T. s. natunae
 T. s. riabus
 T. s. splendidula

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
splendidula
Däggdjur i orientaliska regionen
Tupaia tana

Tupaia tana är en däggdjursart som beskrevs av Thomas Stamford Raffles 1821. Tupaia tana ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Utseende 
Arten påminner med sin långdragen spetsig nos om en näbbmus i utseende. Den blir cirka 22 cm lång (huvud och bål) och väger ungefär 198 g. Huvudet kännetecknas av stora ögon och nakna öron. Denna spetsekorre har en yvig svans som är inte lika lång i förhållande till bålen som hos andra släktmedlemmar. Svansen kan vara röd, orange eller gulaktig. På ovansidan har arten mörkbrun päls samt en längsgående svart strimma på ryggens mitt. Undersidan är täckt med rödorange päls. Tupaia tana har kraftiga klor för att klättra i träd och gräva i marken.

Utbredning och habitat 
Denna spetsekorre förekommer på Borneo, på Sumatra och på några mindre öar i närheten. Arten lever i låglandet och i bergstrakter upp till 1500 meter över havet men den hittas sällan över 1200 meter. Habitatet utgörs av olika slags skogar och av andra områden med träd.

Ekologi 
Individerna är aktiva på dagen. De klättrar i träd eller går på marken. Reviret markeras med körtelvätska men territorierna kan överlappa varandra vid utkanterna. Boet har formen av en boll och byggs med hjälp av kvistar och andra växtdelar samt med löv på utsidan. Det placeras på marken eller lite över marken i vegetationen. Hos arten är synen och hörseln bra utvecklade. Däremot saknar Tupaia tana större morrhår. Den äter främst insekter och andra ryggradslösa djur som skalbaggar, myror, kackerlackor, spindlar, daggmaskar och mångfotingar. Sällan dödar den mindre ryggradsdjur som gnagare eller ödlor. Dessutom kompletteras födan med frukternas juice. Arten saknar blindtarm och sväljer därför inge fasta fruktbitar.

Denna spetsekorre har många naturliga fiender som mårddjur, viverrider, manguster, trädleoparder, större ormar och rovfåglar. Ungdjur kan även falla offer för myror. Vuxna individer har därför varierande väger fram till boet och kring boet lämnas nästan inga luktande ämnen.

En hane och en hona bildar ett monogamt par. Parningstiden sträcker sig från augusti till november. Honan föder en kull som vanligen har två ungar, ibland bara en unge. De första 25 till 33 dagar besöks boet bara varannan dag av modern för digivning. Sedan följer ungarna efter modern för att lära sig hur de kan klara sig i naturen. Efter ungefär ett år är ungarna könsmogna. Tupaia tana kan leva 10 år eller sällan upp till 14 år i naturen.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 T. t. banguei
 T. t. besara
 T. t. bunoae
 T. t. cervicalis
 T. t. chrysura
 T. t. kelabit
 T. t. kretami
 T. t. lingae
 T. t. masae
 T. t. nitida
 T. t. paitana
 T. t. sirhassenensis
 T. t. speciosa
 T. t. tana
 T. t. utara

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
tana
Däggdjur i orientaliska regionen
Tupaia moellendorffi

Tupaia moellendorffi är en däggdjursart som beskrevs av Paul Matschie 1898. Tupaia moellendorffi ingår i släktet Tupaia och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad.

Denna spetsekorre förekommer på två mindre öar (Busuanga och Culion) som tillhör Filippinerna. Habitatet utgörs av skogar och av områden med bambuväxter.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 T. m. busuangae
 T. m. cuyonis
 T. m. moellendorffi

Källor

Externa länkar 

Spetsekorrar
moellendorffi
Däggdjur i orientaliska regionen
Theodor Lente

Theodor Lente, född 16 mars 1605 i Osnabrück, död 20 februari 1668, var en dansk ämbetsman. Han var far till Johan Hugo von Lente och Christian von Lente.

Lente kom 1637 i tjänst hos prins Fredrik och blev en av dennes mer betrodda män.

Källor 
 

Födda 1605
Danska ämbetsmän
Avlidna 1668
Män
Personer från Osnabrück
Svensk uppslagsbok
Sydlig slätsvansspetsekorre

Sydlig slätsvansspetsekorre (Dendrogale melanura) är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1892.  Dendrogale melanura ingår i släktet slätsvansspetsekorrar och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad.

Djuret förekommer endemiskt på norra Borneo. Arten vistas i skogar med undervegetation och äter främst insekter.

Arten är med en kroppslängd (huvud och bål) av 11 till 15 cm, en svanslängd av 9 till 14 cm och en genomsnittlig vikt av 42,5 g större än den nordliga slätsvansspetsekorren. Dessutom är de bruna strimmorna över och under ögonen hos Dendrogale melanura inte lika påfallande. Pälsen är på ovansidan svartbrun och på undersidan ljusare brun med gul skugga. Jämförd med andra spetsekorrar saknar släktets arter en ljus strimma på axeln. Tandformeln är I 3/3 C 1/1 P 3/3 M 3/3, alltså 38 tänder.

Levnadssättet antas vara lika som hos de andra spetsekorrarna.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 D. m. baluensis
 D. m. melanura

Källor

Externa länkar 

Slätsvansspetsekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Nordlig slätsvansspetsekorre

Nordlig slätsvansspetsekorre (Dendrogale murina) är en däggdjursart som först beskrevs av Hermann Schlegel och Müller 1843.  Dendrogale murina ingår i släktet slätsvansspetsekorrar och familjen spetsekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Djuret har två från varandra skilda utbredningsområden, en i södra Vietnam och östra Kambodja och den andra i södra Thailand. Arten vistas där i städsegröna skogar och besöker sällan den angränsande savannen. I bergstrakter hittas den upp till 1500 meter över havet. Nordlig slätsvansspetsekorre klättrar i växtligheten nära marken.

Med en kroppslängd (huvud och bål) av cirka 11,5 cm, en svanslängd av 4 till 5 cm och en vikt 35 till 55 g är arten den minsta spetsekorren. Den har brun till svart päls på ovansidan och lite ljusare på undersidan. I motsats till den sydliga slätsvansspetsekorren har Dendrogale murina tydliga färgmärken i ansiktet. Pälsen bildas av korta hår och en strimma på axeln saknas.

Arten äter frukter, ryggradslösa djur och små ryggradsdjur. Den har ett enkelt uppbyggt mag- tarmsystem och därför måste nordlig slätsvansspetsekorre äta jämt när den är vaken.

Ungarnas födelse är kopplad till tiden med största utbudet på frukter. Honan föder per kull två nakna, blinda och 6 till 8g tunga ungar. Ungarna diar sin mor cirka 30 dagar och efter ungefär två månader är de könsmogna. Vid denna tidpunkt måste de lämna moderns näste. Arten lever i naturen upp till 12 år.

Nordlig slätsvansspetsekorre är främst aktiv på morgonen och på kvällen. Den lever allmänt ensam eller i par. På morgonen hörs ofta korta högfrekventa läten men på kvällen är arten nästan ljudlös.

Källor

Externa länkar 

Slätsvansspetsekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Thryonomys gregorianus

Thryonomys gregorianus är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1894.  Thryonomys gregorianus ingår i släktet Thryonomys och familjen rörråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Det svenska trivialnamnet mindre sockerrörsråtta förekommer för arten.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan två underarter.

Utseende 
Arten är med en kroppslängd (huvud och bål) av cirka 38 cm, en svanslängd av ungefär 9 cm och en vikt av 2,65 till 7,5 kg mindre än rörråttornas andra medlem. Den borstiga pälsen på ovansidan har en gråbrun till gulbrun färg, undersidan är vitaktig. På den korta svansen förekommer främst fjäll samt några hår mellan fjällen. Svansen är bara lite längre än de utsträckta bakbenen medan Thryonomys swinderianus har en tydlig längre svans. Dessutom har honor av den mindre rörråttan bara två par spenar och honor av den större arten tre par. Thryonomys gregorianus har korta avrundade öron som huvudsakligen är gömda i pälsen. Båda arter inom familjen har en förminskad tumme och lillfinger vid framtassen och de saknar stortå vid bakfoten.

Utbredning och habitat 
Denna gnagare förekommer i östra Afrika från Sydsudan till Zimbabwe. Arten når i bergstrakter 2600 meter över havet. Habitatet utgörs av fuktiga gräsmarker eller områden med träd eller buskar.

Ekologi 
Individerna är främst aktiva på natten men kan även vara dagaktiv. De lever vanligen ensam eller i små flockar.

Flocken kan ha upp till 12 medlemmar och reviret är oftast 3000 till 4000 m² stort. Hanar strider ibland mot varandra om en bättre plats i hierarkin. De pressar nosen mot varandra och när en individ vikar sig flyttar den starkare individen stjärten framåt och slår den underlägsna individen ur balansen.

Thryonomys gregorianus äter främst gräs, stjälkar och andra gröna växtdelar. Dessutom ingår rotfrukter, frön, frukter, bark, nötter och grönsaker i födan. Arten äter ibland sin egen avföring för att förbättra ämnesomsättningen (koprofagi).

Fortplantningen sker främst under regntiden och så kan honor ha två kullar per år. Dräktigheten varar ungefär tre månader och sedan föds 2 eller 3 ungar. Ungarna kan gå kort efter födelsen och de växer fort. Efter cirka ett år är ungarna könsmogna. Under goda förhållanden kan Thryonomys gregorianus leva tre år.

Thryonomys gregorianus och människor 
Denna gnagare jagas för köttets skull och den är liksom den andra rörråttan mycket vanlig på afrikanska marknader. Rörråttor uppfödas även i fångenskap.

Vilda individer som hämtar sin föda från odlade områden betraktas som skadedjur.

Källor

Externa länkar 

Rörråttor
gregorianus
Däggdjur i etiopiska regionen
Thryonomys swinderianus

Thryonomys swinderianus är en däggdjursart som först beskrevs av Coenraad Jacob Temminck 1827.  Thryonomys swinderianus ingår i släktet rörråttor, och familjen Thryonomyidae. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Det svenska trivialnamnet sockerrörsråtta förekommer för arten.

Artpitetet i det vetenskapliga namnet hedrar den holländska naturforskaren Theodorus van Swinderen.

Utseende 
Arten är en stor gnagare med en kroppslängd (huvud och bål) av 35 till 61 cm, en svanslängd av 6,5 till 26 cm och en vikt mellan 3,5 och 4,5 kg. Hanar är allmänt större än honor. Den borstiga pälsen har på ovansidan en brun till gulbrun färg och undersidan är täckt av ljusgrå päls. Huvudet kännetecknas av en avrundad nos och korta öron. Vid framtassarna är den första och femte tån förminskad. Bakfötterna saknar stortån och alla andra tår är utrustade med kraftiga klor. Artens tandformel är I 1/1 C 0/0 P 1/1 M 3/3, alltså 20 tänder.

Utbredning och habitat 
Denna gnagare förekommer i Afrika söder om Sahara. Utbredningsområdet sträcker sig från Senegal till Kenya och sedan söderut till Sydafrika. Arten saknas i Kongobäckenets centrala delar samt i sydvästra Afrika. Thryonomys swinderianus når i bergstrakter 1800 meter över havet. Habitatet utgörs av gräsmarker och jordbruksmark, ofta nära vattenansamlingar.

Ekologi 
Individerna är främst aktiva på natten. En hane, några honor och deras ungar bildar en flock. Bara under den torra perioden lever vuxna hanar ensamma. Boet är en plats med nertrampat gräs och dessutom gräver individerna jordhålor som gömställen. Arten har bra förmåga att simma och dyka och den söker ofta skydd i vattnet.

Födan utgörs främst av gräs och andra gröna växtdelar. Dessutom äter Thryonomys swinderianus grönsaker, frukter, bark och rotfrukter. Fortplantningen sker under regntiderna, och honor kan föda två kullar per år. Dräktigheten varar 137 till 172 dagar och sedan föds oftast 4 ungar, ibland upp till 6 ungar. Ungarna väger vid födelsen cirka 130 g och de har redan hår och öppna ögon. Könsmognaden infaller efter ungefär ett år.

Med människans vård kan Thryonomys swinderianus leva lite längre än fyra år.

Thryonomys swinderianus och människor 
Kött från arten är mycket vanligt på afrikanska marknader. Över hela året 1997 såldes på en marknad i Ghana 200 000 kg kött av Thryonomys swinderianus. Jakten sker vanligen med hjälp av hundar. Flera undersökningar har gjorts för att utreda hur arten kan hållas i fångenskap på ett effektivt sätt.

Denna rörråtta är ett skadedjur på odlade växter.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Rörråttor
swinderianus
Däggdjur i etiopiska regionen
Heliosciurus mutabilis

Heliosciurus mutabilis är en däggdjursart som först beskrevs av Peters 1852.  Heliosciurus mutabilis ingår i släktet solekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Catalogue of Life och Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 5 underarter:

 Heliosciurus mutabilis mutabilis (Peters, 1852)
 Heliosciurus mutabilis beirae Roberts, 1913
 Heliosciurus mutabilis chirindensis Roberts, 1913
 Heliosciurus mutabilis shirensis (Gray, 1867)
 Heliosciurus mutabilis vumbae Roberts, 1937

Utbredning 
Denna ekorre förekommer i östra Afrika från Tanzania och Zambia till södra Moçambique, och västerut till Zimbabwe, södra centrala Zambia och Malawi.

Ekologi 
Arten vistas främst i städsegröna skogar i låglandet eller i bergstrakter. Den hittas även i galleriskogar, buskskogar, fuktiga savanner och gräsmarker. Individerna lever ensamma eller i par. De är främst aktiva under morgon och eftermiddag. Under dagens hetaste timmar vilar och solbadar individerna liggande på trädgrenarna. Bona förläggs till trädens håligheter eller klumpar av klängväxter.

Fortplantning 
Litet är känt om artens lekvanor. Eftersom arten ofta påträffas i par, anser vissa auktoriteter det vara möjligt att arten formar stabila sexuella förhållanden. I västra delen av utbredningsområdet har den två parningssäsonger. En hona som påträffades i augusti var dräktig med fyra ungar.

Föda och predation  
Denna solekorre äter frukter, frön, unga blad samt insekter, fågelägg och troligen små ryggradsdjur.

Själv utgör arten föda åt många rovdjur, som civetter, genetter och ormar.

Beskrivning 
Heliosciurus mutabilis är med en kroppslängd av 21 till 25 cm (exklusive svansen, som är cirka 12 % längre än kroppen) och en vikt av 250 till 340 g en av de större solekorrarna. Den har brunaktig päls på ovansidan med flera ljusrandiga hår inblandade, tickade som hos vissa katter. Hos unga individer är grundfärgen mörkare och hos äldre individer blir de ljusa hårränderna ofta rödaktiga. Pälsen har dessutom ofta fläckar av kontrasterande färg. Pälsen är lång, omkring 15 till 20 mm. Undersidan är vitaktig och svansen har många svartaktiga och bruna ringar. Honan har tre par spenar.

Källor

Externa länkar 

Solekorrar
Heliosciurus
Däggdjur i etiopiska regionen
Heliosciurus punctatus

Heliosciurus punctatus är en däggdjursart som först beskrevs av Coenraad Jacob Temminck 1853.  Heliosciurus punctatus ingår i släktet solekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad.

Taxonomi 
Catalogue of Life och Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan två underarter:
 Heliosciurus punctatus punctatus (Temminck, 1853)
 Heliosciurus punctatus savannius Thomas, 1923

Arten betraktades tidigare som en underart av den gambianska solekorren (H. gambianus punctatus).

Beskrivning 
Heliosciurus punctatus har lång, mjuk päls som är spräcklig i mörkbrunt och brungult på ovansidan och sidorna, gråaktig på buksidan. Svansen är lång, med mörka och ljusa ringar. Kroppslängden är för honorna mellan 36,5 och 52,4 cm, inklusive den 11,2 till 23 cm långa svansen. Vikten varierar mellan 114 och 256 g. För hanarna är motsvarande mått 35,5 till 41,2 cm (kroppslängd), 17 till 22 cm (svans) respektive 109 till 122 g (vikt).

Underarten H. punctatus punctatus är mörkare än H. punctatus savannius.

Ekologi 
Habitaten utgörs främst av regnskog och en blandning av regnskog och savann.

Underarten H. punctatus punctatus finns främst längs kusterna, medan H. punctatus savannius håller till i inlandet.

Utbredning 
Denna ekorre förekommer i västra Afrika från Sierra Leone och det mesta av Liberia, i en smal remsa genom Elfenbenskusten till västra Ghana. Inga fynd har rapporterats från Guinea, men man antar att arten finns där.

Källor

Externa länkar 

Solekorrar
punctatus
Däggdjur i etiopiska regionen
Rödbent solekorre

Rödbent solekorre (Heliosciurus rufobrachium) är en däggdjursart som först beskrevs av Waterhouse 1842.  Heliosciurus rufobrachium ingår i släktet solekorrar och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Taxonomi 
Catalogue of Life och Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 22 underarter:

Vissa auktoriteter anser att underarterna egentligen utgör ett komplex av flera arter.

Beskrivning 
En stor solekorre med mörkbrun, rödaktig eller grå päls på ryggsidan, ibland spräcklig i brungrått. Undersidan kan vara ljusbrun, beige, eller brunröd. Skuldror och ben, inklusive innerdelen av bakbenen kan vara allt från klarröda över spräckligt bruna till grå. Trots trivialnamnet är alltså benen långtifrån alltid röda. Svansen är lång och randig i mörkbrunt och brungrått; huvudet är litet med korta öron och stora ögon. Kroppslängden vaierar mellan 20 och knappt 26 cm, ej inräknat den 21 och 30 cm långa svansen. Vikten varierar mellan 250 och 401 g.

Ekologi 
Habitatet utgörs främst av tropiska regnskogar. Arten hittas även i mera torra galleriskogar, på savanner, i mangrove och på jordbruksmark, speciellt kakao- och oljepalmplantager. Individerna bygger bon i håligheter i trädstammar eller större grenar. Det förekommer också att de inrättar sina bon i ihåliga timmerstockar, i halmtak och i bikupor. 

Arten är allätare, och äter löv, frukter, nötter, i synnerhet från olje- och dadelpalmer, insekter och ibland även ägg, småfåglar och geckoödlor.

Arten leker två gånger per år, troligtvis i juli till september och i november till januari. Kullarna omfattar en till fem ungar, vanligtvis två.

Utbredning 
Denna solekorre förekommer i västra och centrala Afrika från Senegal till västra Kenya. Sydgränsen går troligtvis vid Kongofloden.

Källor

Externa länkar 

Solekorrar
Däggdjur i etiopiska regionen
Bergssolekorre

Bergssolekorre (Heliosciurus ruwenzorii) är en däggdjursart som först beskrevs av Harold Schwann 1904.  Heliosciurus ruwenzorii ingår i släktet solekorrar och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Beskrivning 
En ekorre med tät, gråspräcklig päls på ovansida och ben. Haka, hals, bröst och buksida är alla vita. Den långa, smala svansen har tydliga ringar i grått och vitt. Kroppslängden är 20 till 25 cm, exklusive den 22,5 till 27 cm långa svansen. Vikten varierar från 205 till 377 g.

Ekologi 
Arten vistas i bergstrakter mellan 1 600 och 2 700 meter över havet. Habitaten utgörs främst av bergsskogar men arten kan även förekomma i odlade områden. Individerna är dagaktiva och klättrar i bladverket men håller sig nära marken. Se vidare under Underarter.

Födan består främst av blad och kvistar från olika träd som Parinari excelsa, Syzygium cordatum, Tabernaemontana pachysiphon,, Urera hypselodendron och Carapa-arter, men den kan även ta lavar och insekter. I odlade områden tar den även olika frukter, som papaya, banan, guava och palmnötter.

Litet är känt om artens fortplantning, men fynd gör det troligt att den inträffar kring februari.

Utbredning 
Denna solekorre förekommer i nordöstra Kongo-Kinshasa, västra Uganda, Rwanda och västra Burundi. För närmare fördelning mellan underarterna se Underarter.

Underarter 
Catalogue of Life och Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan fyra underarter:

 Heliosciurus ruwenzorii ruwenzorii (Schwann, 1904) Förekommer i Ruwenzori-bergen i Kongo-Kinshasa på 1 900 till 2 000 meters höjd.
 Heliosciurus ruwenzorii ituriensis (Prigogone, 1954) Ovansidan och svansen är mörkare än nominatunderarten. Förekommer i bergen väster om Albertsjön mellan Uganda och Kongo-Kinshasa.
 Heliosciurus ruwenzorii schoutedeni (Prigogine, 1954) Nederdelen av ansiktet och fötterna är bruna. På buksidan har den en vit längsstrimma omgiven av gulbrun päls. Förekommer i Kongo-Kinshasa, Uganda och Rwanda.
 Heliosciurus ruwenzorii vulcanius Thomas, 1909 Ryggsidan är mörkbrun med gråbruna fläckar, röda fötter och en vit längsstrimma omgiven av röd päls på buken. Förekommer i bergsskogar på höjder över 2 000 m i Rwanda, och genom västra Burundi till nordvästra Tanganyikasjön.

Källor

Externa länkar 

Solekorrar
Däggdjur i etiopiska regionen
Heliosciurus undulatus

Heliosciurus undulatus är en däggdjursart som först beskrevs av Frederick W. True 1892.  Heliosciurus undulatus ingår i släktet solekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Beskrivning 
En stor, gulbrungrå solekorre med en lång, smal, tvärrandig svans med 10 till 14 omväxlande ljusa och svarta band. Håren på ryggsidan är tickade som hos vissa katter i svart, orange och vitt. Buksidan är gråvit till brungul. Färgen på ansikte, nos och fötter är något ljusare än den övriga ryggsidan. Individer från norra delen av utbredningsområdet är ljusare i färgen, de från den södra delen är gråare och inte lika färgrika, medan de från högre höjder är mörkare och djupare i färgen. Kroppslängden är 21 till 26 cm exklusive den 25 till 31 cm långa svansen.

Ekologi 
Habitaten utgörs av kust- samt galleriskogar. På Kilimanjaro når arten 1 800 meter över havet. Bona inrättas i håligheter i trädstammar eller grövre grenar.

Arten är allätare med tonvikt på vegetabilisk föda: Denna består av frukter, inklusive dadlar, frön, blad och skott samt insekter säsongvis.

Utbredning 
Denna ekorre förekommer i östra Afrika från sydöstra Kenya till nordöstra Tanzania, inklusive Zanzibar och Mafiaön.

Källor

Externa länkar 

Solekorrar
undulatus
Däggdjur i etiopiska regionen