kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Mesoplodon perrini

Mesoplodon perrini är en däggdjursart som beskrevs av Dalebout, Mead, Baker, Baker och Van Helden 2002. Mesoplodon perrini ingår i släktet Mesoplodon och familjen näbbvalar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Artepitetet i det vetenskapliga namnet hedrar den amerikanska zoologen William Perrin som upptäckte ett av de första exemplaren.

Huvudet och stjärtfenan är jämförd med bålen korta. Typiska är rännor på strupen. Full utvecklade exemplar har en mörkgrå ovansida som färgen blir ljusare till nästan vit mot buken. Bröstfenornas undersida är ljusare grå. Ungdjur kännetecknas däremot av en vit strupe samt av en större mörk fläck över nosen och ögonen. En vuxen hona var 4,4 meter lång och en full utvecklad hane hade en längd av 3,9 meter. Hanar har i underkäken förstorade hörntänder som ofta framkallar sår under stridigheter. Arten har nästan samma utseende som Hectors näbbval. Skillnader finns i kraniets och tändernas konstruktion samt i de genetiska egenskaperna.

Arten förekommer i Stilla havet väster om Kalifornien och halvön Baja California (Mexiko). Den lever i djupare havsområden som är minst 1000 meter djup. Denna näbbval äter bläckfiskar och andra havslevande ryggradslösa djur.

Källor

Externa länkar 

Näbbvalar
perrini
Berardius

Berardius är ett släkte i familjen näbbvalar.

Det vetenskapliga släktnamnet hedrar kapten Auguste Bérard som hade befäl på fartyget som hittade de första exemplaren.

Kladogram enligt Wilson & Reeder (2005):

Källor

Externa länkar 

Näbbvalar
Berardius
Finska mästerskap

Finska mästerskap, FM (finska: SM, "Suomen-mestaruus"), är tävlingsevenemang, individuellt eller i lag, där segrarna koras till finska mästare.

Finska mästerskap

B

F

H

I

R

V

 
Nationella mästerskap
Indopacifiskt öresvin

Indopacifiskt öresvin (Tursiops aduncus) är en däggdjursart som först beskrevs av Ehrenberg 1833.  Tursiops aduncus ingår i släktet Tursiops och familjen delfiner. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Populationen räknades tidigare till vanligt öresvin (Tursiops truncatus) och godkänns sedan tidig 2000-talet som självständig art.

Utseende 
Arten når en absolut kroppslängd (inklusive stjärtfena) av upp till 2,5 meter och en vikt av 115 till 220 kilogram. Den liknar allmänt det vanliga öresvinet i utseende. Hanar är vanligen större än honor. Indopacifiskt öresvin har liksom andra medlemmar av samma släkte 20 till 28 tänder i varje sida av över- och underkäken. I motsats till vanligt öresvin är artens nos smalare och mera långsträckt och dess melon är mindre. Bröstfenorna är hos indopacifiskt öresvin större i jämförelse till bålen.

Utbredning och habitat 
Som namnet antyder förekommer arten i Indiska oceanen och i västra Stilla havet samt i tillhörande bihav. Den vistas alltid nära kusterna. Utbredningsområdet sträcker sig från Sydafrika över östra Afrika, Arabiska halvön, Indien och Sydostasien till Australien, Salomonöarna och Japan. Vid Australiens södra kust lever den ny beskrivna arten Tursiops australis.

Ekologi 
Individerna bildar flockar där även andra delfinarter kan ingå. De äter fiskar och havslevande ryggradslösa djur.

Flocken har vanligen 5 till 15 medlemmar. Arten syns mera sällan på vattenytan jämförd med vanligt öresvin och den är mindre livlig. Den jagar med hjälp av ekolokalisering och därför är hörseln väl utvecklad. Däremot har indopacifiskt öresvin sämre syn. Arten jagar ofta på morgonen och på kvällen. Individer som hölls i fångenskap åt varje dag 6 till 7 kg fisk. Detta öresvin jagas själv av olika stora och medelstora hajar.

Hanar som vill para sig bildar ofta mindre flockar med upp till tre individer som letar efter liknande flockar med honor. Honor kan para sig hela året med de flesta ungar föds under varma årstider, september till januari på södra jordklotet. Dräktigheten varar ungefär ett år och sedan föds allmänt en enda unge som väger 9 till 12 kg vid födelsen och som är 0,8 till 1,1 m lång. Ungar som föddes i fångenskap diade sin mor cirka 18 månader men hos vilda individer slutar honor först efter cirka 32 månader med digivning. Vanligen stannar ungen ytterligare ett till två år nära modern. Honor blir könsmogna efter 7 till 12 år och hanar efter 9 till 13 år.

I naturen lever indopacifiskt öresvin ofta 19 till 26 år och vissa individer blir lite över 40 år gamla. En hona i fångenskap blev 49 år gammal.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Delfiner
Däggdjur i etiopiska regionen
Däggdjur i orientaliska regionen
Däggdjur i australiska regionen
Globicephala

Globicephala (pilotvalar) är ett släkte av däggdjur som beskrevs av René-Primevère Lesson 1828. Globicephala ingår i familjen delfiner och underfamiljen grindvalar.

Arter enligt Catalogue of Life, Dyntaxa och Wilson & Reeder (2005):

 Kortfenad grindval (Globicephala macrorhynchus)
 Långfenad grindval (Globicephala melas)

Källor

Externa länkar 

Delfiner
Globicephala
Sousa (djur)

Sousa är ett släkte av däggdjur som ingår i familjen delfiner.

Taxonomi 
Arter enligt Catalogue of Life:

 Deltadelfin, (Sousa chinensis)
 Sousa plumbea
 Kamerundelfin, (Sousa teuszii)

Wilson & Reeder (2005) samt IUCN listar Sousa plumbea som synonym till deltadelfin.

Den 31 juli 2014 beskrevs en fjärde art i detta släkte, Sousa sahulensis.

Utbredning och habitat 
Kamerundelfin förekommer i östra Atlanten vid Afrikas västra kustlinje från södra Marocko till södra Angola. Om man följer Catalogue of Life och betraktar Sousa plumbea som självständig art så lever den i Indiska oceanen och dess bihav från södra Afrika över Arabiska halvön till östra Indien. Annars ingår denna population i deltadelfinens utbredningsområde. Deltadelfinen förekommer dessutom i havet söder om Sydostasiens fastland kring de sydostasiatiska öarna och i norra delen av den australiska regionen. Medlemmar av släktet lämnar inte kontinentalsockeln. De stannar i havsområden som är upp till 100 meter djupt. Alla arter simmar ibland upp i större floder. De stannar vanligen i zonen som påverkas av tidvatten. Kamerundelfinen observerades 50 km från kusten och deltadelfinen 1 200 km från kusten.

Utseende 
Arterna liknar i kroppsbyggnaden andra delfiner. De kännetecknas av en puckel på ryggen och på den sitter den cirka 15 cm höga ryggfenan. Kroppslängden (huvud och bål) är 120 till 280 cm och därtill kommer en kort stjärtfena som är cirka 45 cm bred. Bukfenorna är ungefär 30 cm långa. En medelstor individ av Kamerundelfin vägde 139 kg.

Dessa delfiner har oftast en brun, grå eller svart hud på ovansidan och en ljusare hud på buken. Hos flera individer förekommer fläckar. Några populationer av deltadelfin har en rosa hudfärg.

Det finns 30 till 38 tänder i varje käkhalva.

Ekologi 
Sousa-arterna jagar fiskar och bläckfiskar. De framkallar klickljud, skrikande läten och visslingar. Individerna lever ofta ensam eller i par men grupper med upp till 30 medlemmar registrerades.

Källor

Externa länkar 

Delfiner
Delphinidae
Sousa plumbea

Sousa plumbea är en däggdjursart som först beskrevs av G. Cuvier 1829.  Sousa plumbea ingår i släktet Sousa och familjen delfiner. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna delfin förekommer i Indiska oceanen och dess bihav från södra Afrika över Arabiska halvön till östra Indien. Den vistas alltid nära kusten och simmar ibland upp i större floder.

Populationens status som god art är omstridd. Wilson & Reeder (2005) samt IUCN listar den till arten deltadelfin.

Källor

Externa länkar 

Delfiner
plumbea
Orcaella

Orcaella är ett släkte av däggdjur som ingår i familjen delfiner (Delphinidae) och underfamiljen grindvalar.

Arter enligt Catalogue of Life och IUCN:

 Irrawadidelfin (Orcaella brevirostris), förekommer vid kusterna i Sydostasien, den hittas även i kustnära floder.
 Orcaella heinsohni, lever i havet norr om Australien och besöker likaså floder.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Delfiner
Orcaella
Lissodelphis

Lissodelphis är ett släkte av däggdjur. Lissodelphis ingår i familjen delfiner.

Arter enligt Catalogue of Life och Wilson & Reeder (2005):

 Nordlig rätvalsdelfin (Lissodelphis borealis)
 Sydlig rätvalsdelfin (Lissodelphis peronii)

Släktets medlemmar saknar ryggfena vad som skiljer de från de flesta andra delfiner och de kännetecknas av svartvita mönster. Hos nordlig rätvalsdelfin börjar undersidans vita fläcken vid svansroten och den går fram till strupen. Fläcken är vid könsdelarna lite bredare hos hannar och tydlig bredare hos honor. Arten har dessutom en liten vit fläck vid nosens undersida och små vita fläckar vid bröstfenornas undersida. Hos sydlig rätvalsdelfin når den vita fläcken kroppens sidor och stora områden på huvudet. Ungdjur får denna färgsättning när de är ett år gammal. Yngre exemplar är gråa eller bruna. Ibland iakttas individer som är helt svarta eller vita.

Arterna blir ungefär tre meter långa och 115 kilogram tunga. Typiska är smala bröstfenor. I varje käkhalva förekommer 37 till 54 tänder (Lissodelphis borealis) respektive 39 till 50 tänder (Lissodelphis peronii). Största antalet tänder finns i nedre käken.

Den norra arten lever i norra Stilla havet och den södra arten i alla sydliga hav kring Antarktis. De syns sällan nära kusterna.

Källor

Externa länkar 

Delfiner
Lissodelphis
Eubalaena

Eubalaena är ett släkte av däggdjur. Eubalaena ingår i familjen rätvalar.

Kladogram enligt Catalogue of Life och Wilson & Reeder (2005):

Källor

Externa länkar 

Rätvalar
Viverra civettina

Viverra civettina är en däggdjursart som beskrevs av Edward Blyth 1862. Viverra civettina ingår i släktet Viverra och familjen viverrider. Inga underarter finns listade.

Det svenska trivialnamnet Malabarsibetkatt förekommer för arten.

Detta rovdjur förekommer i sydvästra Indien i bergstrakten Västra Ghats. Arten vistades tidigare i olika slags skogar men är numera undanträngt till skogar med tät undervegetation eller täta buskskogar bredvid odlingsmark. Individerna är aktiva på natten.

Viverra civettina hotas främst av skogsavverkningar och andra habitatförändringar. Den fångas ibland för sibetoljans och pälsens skull. IUCN kategoriserar arten globalt som akut hotad.

Med sina oregelbunden fördelade svarta fläckar på kroppen liknar detta rovdjur arten Viverra megaspila, men de har inte samma utbredningsområde. Viverra civettina har en linje av uppåtriktade svarta hår på ryggens topp, breda svarta och vita linjer på halsen samt fem svarta respektive vita strimmor på svansens undersida. Individerna blir cirka 76 cm långa (huvud och bål), har en cirka 33 cm lång svans och väger i genomsnitt 6,6 kg.

Källor

Externa länkar 

Viverrider
civettina
Däggdjur i orientaliska regionen
Viverra megaspila

Viverra megaspila är en däggdjursart som beskrevs av Edward Blyth 1862. Viverra megaspila ingår i släktet Viverra, och familjen viverrider. Inga underarter finns listade.

Arten blir 77 till 90 cm lång (huvud och bål), har en 32 till 40 cm lång svans och 4 till 5 cm stora öron. I motsats till den nära besläktade indiska sibetkatten (Viverra zibetha) som lever i samma region har Viverra megaspila bara två svarta strimmor vid halsens undersida, allmänt bredare fläckar på bålen och svansen har bara nära roten ringar. Vid spetsen är svansen helt svart. På bålens bakre del bildar fläckarna flera rader. Pälsens grundfärg på ovansidan är gråbrun. Liksom hos andra arter av samma släkte förekommer en svart längsgående strimma på ryggens topp.

Detta rovdjur förekommer i Sydostasien. Utbredningsområdet sträcker sig från östra Indien (Assam) och södra Kina till Malackahalvön och södra Vietnam. Arten vistas främst i låglandet i olika slags skogar.

Viverra megaspila jagas med fällor eller med hundar och den hotas även av skogsavverkningar. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar.

Levnadssättet antas vara lika som hos de andra arterna i släktet Viverra.

Källor

Externa länkar 

Viverrider
megaspila
Däggdjur i orientaliska regionen
Malajisk sibetkatt

Malajisk sibetkatt (Viverra tangalunga) är en däggdjursart som beskrevs av Gray 1832. Den ingår i släktet Viverra, och familjen viverrider.

Utseende 
Arten blir 61 till 67 cm lång (huvud och bål), har en 28,5 till 35,5 cm lång svans och 9,4 till 10,5 cm långa bakfötter. Vikten ligger oftast vid 4 till 5 kg. Pälsen har på ovansidan en gråaktig grundfärg. Dessutom finns en svart längsgående strimma på ryggens mitt och många svarta fläckar. Grundfärgen på halsens undersida och på buken är vit. Typiskt är breda tvärgående svarta band på främre halsen. Extremiteternas päls är mörkare än bålens päls och på svansen förekommer cirka 15 svarta ringar som kan vara ofullständiga på undersidan. Jämförd med indisk sibetkatt och Viverra megaspila är arten mindre och dessutom har malajisk sibetkatt fler ringar på svansen.

Liksom andra släktmedlemmar har arten fem fingrar vid framtassarna och fem tår vid bakfötterna. Långfingret och ringfingret har en utväxt av hud vid spetsen som täcker de tillbakadragna klorna. I varje käkhalva finns 3 framtänder, 1 hörntand, 3 till 4 premolarer och 1 till 2 molarer.

Utbredning och ekologi 
Detta rovdjur förekommer i Sydostasien. Utbredningsområdet sträcker sig över södra Malackahalvön, Sumatra, Borneo, Filippinerna, delar av Sulawesi och möjligen även Java. Den malajiska sibetkatten vistas i olika slags skogar och den uppsöker även jordbruksmark och trädgårdar. I bergstrakter lever den upp till 1200 meter över havet.

Individerna är främst aktiva på natten och de går oftast på marken. På dagen vilar de i den täta undervegetationen eller i andra gömställen. Varje individ har ett revir som är 70 till 110 hektar stort och reviren överlappar bara lite. Malajisk sibetkatt äter olika ryggradslösa djur och diverse små ryggradsdjur. Den smyger ibland fram till skogsarbetarnas kvarter för att stjäla mat. Födan kompletteras ibland med frukter. I områden med skogsbruk äter malajisk sibetkatt inte lika ofta frukter som andra arter av släktet Viverra.

Vid djurets anus finns en körtel som producerar sibetolja. Oljan används antagligen för kommunikationen mellan artfränder eller i försvarssyfte, liksom skunkarnas illaluktande sekret. Fortplantningssättet antas vara lika som hos andra släktmedlemmar.

Status 
Djuret anses i vissa regioner som skadedjur och det jagas därför med hund eller fångas med fällor. Köttet används ibland som mat. Beståndet minskar däremot inte. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 V. t. tangalunga
 V. t. lankavensis

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Viverrider
Viverra
Däggdjur i orientaliska regionen
Paradoxurus jerdoni

Paradoxurus jerdoni är en däggdjursart som beskrevs av Blanford 1885. Paradoxurus jerdoni ingår i släktet äkta palmmårdar och familjen viverrider. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Artepitet i det vetenskapliga namnet hedrar fysikern Thomas Claverhill Jerdon som även var aktiv inom zoologin och botaniken.

Det svenska trivialnamnet Jerdons palmmård förekommer för arten.

Utseende 
Arten kännetecknas av en mörkbrun päls som ser lite fläckig ut på grund av ett grått band på varje hår. De individer som var kända vid den vetenskapliga beskrivningen hade en vit svansspets. I storleken liknar arten indisk palmmård.

Djuret blir 51 till 61,5 cm lång (huvud och bål), har en 44 till 50 cm lång svans och väger 2,0 till 4,3 kg. Håren på artens nacke är riktade framåt medan alla andra hår växer bakåt. Samma kännetecken finns hos Paradoxurus zeylonensis. Området kring körteln vid djurets mellangård saknar hår. Arten har i varje käkhalva 3 framtänder, 1 hörntand, 4 premolarer och 2 molarer.

Utbredning 
Detta rovdjur förekommer i bergstrakten Västra Ghats i delstaten Kerala i sydvästra Indien. Arten vistas vanligen 1000 eller fler meter över havet och vandrar ibland till dalgångar som ligger 700 meter över havet. Habitatet utgörs av fuktiga skogar.

Ekologi 
Individerna är aktiva på natten och klättrar i växtligheten. De äter främst frukter samt några små ryggradsdjur eller insekter. På grund av urbanisering i utbredningsområdet syns arten ofta i trädodlingar och nära vägar. Även blommor, frön, gräs och bivax ingår i födan. Under den torra perioden ökar köttkonsumtionen. På dagen vilar individerna i trädens håligheter, i trädkronornas täta bladansamlingar eller i bon av växtdelar som skapades av indisk jätteekorre (Ratufa indica).

När honan inte är brunstig lever varje exemplar ensam. Reviren kan överlappa lite vid kanterna. Honor föder upp till två ungar per kull.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 P. j. jerdoni
 P. j. caniscus

Källor

Externa länkar 

Äkta palmmårdar
jerdoni
Däggdjur i orientaliska regionen
Paradoxurus zeylonensis

Paradoxurus zeylonensis är en däggdjursart som först beskrevs av Johann Christian Daniel von Schreber 1778.  Paradoxurus zeylonensis ingår i släktet äkta palmmårdar och familjen viverrider. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar på grund av skogsavverkningar. Inga underarter finns listade.

Artepitet i det vetenskapliga namnet syftar på Sri Lankas gamla namn Ceylon.

Utseende 
Trots det engelska trivialnamnet "golden palm civet" har inte alla individer en gyllen päls. Det finns även en färgvariant med gråbruna till svarta hår. Enligt Schrebers ursprungliga artbeskrivning är svansen bara lite kortare än bålen och huvud tillsammans.

Ungarnas päls är allmänt mörkare och mera yvig. Hos Paradoxurus zeylonensis är pälsen inte fläckig som hos indisk palmmård (Paradoxurus hermaphroditus) som likaså förekommer på Sri Lanka. Upp till tre otydliga strimmor kan förekomma på ovansidan.

Djuret blir 50,2 till 58 cm lång (huvud och bål), har en 43,7 till 52,5 cm lång svans och väger ungefär 3,6 kg. Ofta är ansiktet ljusare än bålen och svansen har allmänt en mer gulaktig färg. Dessutom har flera exemplar en vit svansspets. Håren på artens nacke är riktade framåt medan alla andra hår växer bakåt. Samma kännetecken finns hos Paradoxurus jerdoni. Arten har i varje käkhalva 3 framtänder, 1 hörntand, 4 premolarer och 2 molarer.

Utbredning 
Detta rovdjur förekommer med flera från varandra skilda populationer på Sri Lanka. Habitatet utgörs huvudsakligen av fuktiga skogar, ofta i bergstrakter.  Arten når där 2000 meter över havet eller ännu längre uppåt.

Ekologi 
Individerna är aktiva på natten och klättrar i växtligheten. De äter frukter och bär samt olika små ryggradsdjur och ryggradslösa djur. Utanför parningstiden lever varje individ ensam. Antagligen har honor en eller två kullar per år med två eller tre ungar per kull.

Individerna vilar i trädens håligheter och ibland under taket i byggnader som ligger intill skogen. Enligt Sri Lankas befolkning kan ungdjur lätt tämjas men arten är mycket ovanlig som sällskapsdjur.

Källor

Externa länkar 

Äkta palmmårdar
zeylonensis
Däggdjur i orientaliska regionen
Sundsholms naturreservat

Sundsholm är ett naturreservat i Breareds socken i Halmstads kommun i Halland.

Naturreservatet bildades 1996 och omfattar 65 hektar. Det ligger öster om Simlångsdalen nära Mahult och gränsar i väster till Töddesjöns strand. Terrängen runt Sundsholm är starkt kuperad och här finns djupa skogar med gammal bok och tall men också solöppna hagmarker. Den högsta punkten är på 125 meter över havet. I branten ner mot sjön, som genomkorsas av djupa raviner, växer äldre bokskog. Längre upp i sluttningen växer gammal tallskog.

Se även
Sundsholms sanatorium
Mahult

Källor
Sundsholm, Länsstyrelsen i Hallands län

Naturreservat i Halmstads kommun
Naturskyddsområden bildade 1996
Poiana richardsonii

Poiana richardsonii är en däggdjursart som först beskrevs av Thomson 1842.  Poiana richardsonii ingår i släktet Afrikanska linsanger och familjen viverrider.

Detta rovdjur förekommer i centrala Afrika. Utbredningsområdet sträcker sig från centrala Kamerun och västra Kongo-Kinshasa österut till västra Uganda och västra Rwanda. Arten finns även på ön Bioko i Guineabukten. Habitatet utgörs av skogar där djuret klättrar i växtligheten.

Individerna blir 33 till 38 cm långa (huvud och bål), har en 35 till 40 cm lång svans och väger 500 till 700 g. Pälsen har en gul- till rödbrun grundfärg. På kroppen finns många svartbruna fläckar i olika storlek. De bildar på halsen samt ibland nära ryggens topp linjer. Annars är fläckarna oregelbunden fördelad. Nosen, halsen och undersidan är täckta av ljusgrå päls. En mörk linje på ryggens topp är vanligen smal eller saknas helt. Svansens grundfärg är vanligen ljusare än på andra kroppsdelar och på den finns 9 till 14 smala mörka ringar.

Poiana richardsonii jagar olika smådjur som gnagare, fåglar eller insekter. Ibland äter den grönsaksliknande växtdelar, men inga frukter. Individerna är aktiva på natten och vilar på dagen i självgrävda bon av växtdelar. Det förekommer ensamlevande djur, par och mindre familjegrupper som delar boet. Troligen markerar de sitt levnadsområde med vätska från analkörtlarna. Uppskattningsvis förekommer en eller två kullar per år med 2 till 3 ungar.

Arten jagas för pälsens skull och som bushmeat. Skogsavverkningar kan påverka rovdjurets bestånd. Utbredningsområdet är däremot stort och Poiana richardsonii är inte sällsynt. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 P. r. richardsonii
 P. r. ochracea

Källor

Externa länkar 

Viverrider
richardsonii
Däggdjur i etiopiska regionen
Poiana leightoni

Poiana leightoni är en rovdjursart som beskrevs av Pocock 1908. Poiana leightoni ingår i släktet Afrikanska linsanger och familjen viverrider. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade.

Detta rovdjur förekommer i västra Afrika i Liberia och Elfenbenskusten. Arten vistas i tropiska regnskogar och klättrar där i växtligheten.

Individerna blir 30 till 33 cm långa (huvud och bål) och har en 35 till 40 cm lång svans. De väger 500 till 700 g. Pälsen har en ljusbrun till gulbrun grundfärg och vissa individer har en rödaktig skugga liksom den andra arten i samma släkte. På denna grundfärg finns manga svarta, lite långsträckta fläckar. Nära ryggens topp bildar fläckarna ibland linjer. På strupen, bröstet och buken är pälsen vit. En mer eller mindre sammanhängande svart linje finns på ryggens topp. Svansen kännetecknas av 10 till 12 mörka och ljusa ringar. De mörka ringarna är bredare på ovansidan.

Överkäken har på varje sida 3 framtänder, 1 hörntand, 4 premolarer och 1 molarer, i underkäken finns ytterligare en molar per sida.

Individerna bygger bon av olika växtdelar och placerar de i träd. Boet används flera dagar av en mindre flock. Tidigare antogs att Poiana leightoni använder övergivna bon av ekorrar men enligt den lokala befolkningen är det precis tvärtom. Arten jagar olika smådjur som insekter, fåglar, gnagare och troligen ödlor. Dessutom äter den några nötter.

Källor

Externa länkar 

Viverrider
leightoni
Däggdjur i etiopiska regionen