kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
U4 (Hamburgs tunnelbana)

|-
|}
|}
Linje U4 är tunnelbanelinje som tillhör Hamburgs tunnelbana. Linjen öppnades 29 november 2012 och trafikerar bl.a. Hamburgs nya stadsdel HafenCity. Linjen möter samtliga andra tunnelbanelinjer på Hamburg Hauptbahnhof. En förlängning av linjen invigdes 7 december 2018 till Elbbrücken där linjen ansluter en ny pendeltågsstation. Linjen byggs ut i norr till Horner Geest och planeras att förlängas i söder.  Mellan Jungfernstieg och Billstedt delar linjen bansträckning med linje U2.

</center>

Referenser

Externa länkar 

 Website der Hamburger Hochbahn zum Projekt HafenCity-U-Bahn
 Argumente für eine Hochbahn – von Gerhard Bolten

Hamburgs tunnelbana
Hamburgs tunnelbanelinjer
Ekvivalent serieresistans

Ekvivalent serieresistans eller ESR är en parameter som beskriver kondensatorers prestanda med avseende på hur kortslutna, dvs lågimpediva, de kan bli. ESR specificeras ofta vid 1 kHz och avser då den tangentiella kvoten mellan ESR och reaktansen för kondensatorn vid den frekvensen. 

ESR är mest intressant för elektrolytkondensatorer. Men är även intressant för övriga typer av kondensatorer även om förlusten då mest brukar anges som tangens för rho (och inte som specifik resistans). För elektrolytkondensatorer gäller att ESR brukar öka med tiden, inte sällan med viss linjäritet. Efter tillräckligt lång tid brukar kondensatorerna av denna typ bli så dåliga att till sist slutar apparaten att fungera. Det är vanligt att man i elektronik som är 20-30 år gammal måste byta många elektrolytkondensatorer för att kunna starta apparaten igen. 

Andra parametrar som påverkas av åldring är kondensatorns kapacitans, förmågan att hålla laddning, samt läckaget som laddar ur den. Det är främst läckströmmen IL och just ESR som man tittar på för att bedöma om en kondensator fortfarande håller måttet. Dess är för vissa värden enklare att mäta än kapacitansen direkt.

Reaktansen för en kondensator kan skrivas:

Där kapacitansen C är i Farad och frekvensen f i Hz.

Reaktansen fås i ohm och betecknas med stora omega .

Tangens för vinkeln rho  är:

Ur ovanstående ekvation kan man alltså lösa ESR för godtyckligt rho och vice versa.

Referenser

Noter 

Elektroteknik

de:Equivalent Series Resistance
Frukostkorv

Frukostkorv är en korv som före 1 januari 2003 tillhörde de namnskyddade livsmedlen i Sverige. 

Innehållsdeklarationen varierar något mellan tillverkare men innehåller vanligen kött från gris cirka 60 %, kött från nöt cirka 15%, vatten, potatismjöl, salt, socker, kryddor lök, vitpeppar, eventuellt paprika och muskot. Tillåtna tillsatsmedel är askorbinsyra som antioxidationsmedel, nitrit som konserveringsmedel. Frukostkorv är alltid rökt med alspån och i naturskinn.

Referenser

Noter

Källor 
Mälarchark: Ekologisk frukostkorv
Scan: Frukostkorv Deli
Spisa.nu: Frukostkorv

Korv
Olof Hanson (industriman)

Olof Hanson, född den 3 juni 1882 i Tännäs i Härjedalen, död den 4 juni 1952, var en svensk affärs- och industriman. 

an var också svensk konsul i Prince Rupert, British Columbia, Kanada, från år 1924. Han hade stora företag i timmerbranschen med säte i staden Prince Rupert vid Kanadas stillahavskust där han även bedrev stora affärer med fisk och fiskkonserver. Han är mest känd för att han 1929 köpte G'psgolox totempåle som han sedan donerade till Etnografiska museet i Stockholm.

Källor
 Parliament of Canada
 Swedes on the Move: Politics, Culture, and Work among Swedish Immigrants in British Columbia, 1900 - 1950, Eva Elizabeth St. Jean, 2004, University of Victoria 
 Olof Hanson, Etnografiska museets databas

Personer inom Sveriges näringsliv under 1900-talet
Personer från Tännäs socken
Födda 1882
Avlidna 1952
Män
Nils Otto Roland

Nils Otto Roland, född 23 augusti 1915 i Lidingö församling, Stockholms län, död där 14 mars 2010, var en svensk advokat.

Efter studentexamen vid läroverket i Söderhamn 1935 och reservofficersexamen 1941 blev Roland juris kandidat vid Uppsala universitet 1942. Han genomförde tingstjänstgöring i Södertörns domsaga 1943–1945 och var biträdande ombudsman vid Graningeverkens AB i Sollefteå 1945–1949. Han innehade advokatbyrå i Söderhamn från 1949 och var ledamot av Sveriges advokatsamfund 1951–2002. Han var auditör vid Hälsinge flygflottilj 1949–1980 och ledamot av barnavårdsnämnden i Söderhamn 1952–1955.

Roland utgav Från då till nu: berättelsen om en advokatbyrå (1999). Han är begravd på Lidingö kyrkogård.

Källor 

Nils Otto Roland: Glimtar från rättsvården, i 
Advokaten nr. 9/2002

Noter 

Svenska advokater
Svenska reservofficerare
Personer i Söderhamns historia
Personer verksamma vid Hälsinge flygflottilj
Födda 1915
Avlidna 2010
Män
Personer från Lidingö
Gravsatta på Lidingö kyrkogård
Konstantin III (västromersk kejsare)

Konstantin III, död 411, var en västromersk kejsare.

Konstantin utropades, fastän då vanlig soldat, till kejsare vid germanfolkens infall i Gallien år 407 av trupperna i det då isolerade Britannien. Sina trupper förde han över till Gallien, införlivade det och Spanien i sitt välde samt tillfogade germanerna ett svårt nederlag. Besegrad av Honorius, dödades Konstantin 411. Hans son Constans, som även utropades till kejsare, föll redan 410 i strid med Maximus.

Källor 
 

Födda 300-talet
Avlidna 411
Romerska kejsare
Män
Bäcken (geografi)

Bäcken är i geografin en större, skålformig, av berg omsluten fördjupning i jordytan. Är bäckenet fyllt med vatten, kallas det sjö- eller havsbäcken; i annat fall landbäcken. Bäcken av sistnämnda slag är mycket gynnsamma för utvecklingen av ett flodsystem. Ofta kan en flod genomflyta flera bäcken. Exempelvis går Donau genom fem bäcken. Omges ett bäcken på alla sidor av berg, samlas vattnet i saltsjöar i dess botten. Ofta uppkallas ett bäcken efter någon stad i området (t ex Parisbäckenet) eller en sjö (som Mälar-bäckenet) och ibland en flod (som Rhen-bäckenet mellan Basel och Bingen).

Se även 
 Bassäng (geologi)
 Gravsänka

Referenser 

Landformer
Stig Lindström (jurist)

Stig Alexander Lindström, född 5 september 1925 i Östersund, död 20 februari 2006 i Söderhamn, var en svensk advokat och auditör.
 
Efter studentexamen i Östersund 1944 blev Lindström juris kandidat vid Uppsala universitet 1950. Han genomförde tingstjänstgöring vid Jämtlands östra domsaga 1950–53, var biträdande jurist vid Örebro juridiska byrå 1953–54 och vid Nils Otto Rolands advokatbyrå i Söderhamn 1954–56. Han innehade egen advokatbyrå i Söderhamn från 1956 och blev ledamot av Sveriges advokatsamfund samma år. Han var vice auditör vid Hälsinge flygflottilj 1954–80 och auditör där 1980–90.

Källor

Nils Otto Roland: Glimtar från rättsvården, i 
Stig Alexander Lindström på gravar.se

Noter

Svenska advokater
Personer i Söderhamns historia
Personer verksamma vid Hälsinge flygflottilj
Personer från Östersund
Födda 1925
Avlidna 2006
Män
Nihilisterna

Nihilisterna är ett ofullbordat och opublicerat Drama av Anne Charlotte Leffler, skrivet 1879. Manuskriptet till dramat finns bevarat i Kungliga biblioteket i Stockholm.

Verket tillkom i en tid då Leffler intresserade sig flitigt för samtidens politiska strömningar, bland annat nihilismen. Pjäsen var ämnad att bli en tragedi, men kom av okänd anledning aldrig att fullbordas.

Källor

Fotnoter

Tryckta källor 

1879 i Sverige
Verk 1879
Teateråret 1879
Kultur i Stockholm
Svenska teaterpjäser
Anne Charlotte Leffler
En mesallians

En mesallians är ett ofullbordat och opublicerat drama av Anne Charlotte Leffler skrivet under tidigt 1880-tal. Manuskriptet finns bevarat i Kungliga biblioteket i Stockholm.

Källor

Fotnoter 

Svenska teaterpjäser
Anne Charlotte Leffler
Ofullbordade verk
Nordvästlig pungmullvad

Nordvästlig pungmullvad (Notoryctes caurinus) är en pungdjursart som beskrevs av Oldfield Thomas 1920. Notoryctes caurinus ingår i släktet pungmullvadar och familjen pungmullvadar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig ("LC"). Inga underarter finns listade.

Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 100 till 205 mm och den har en nästan helt tillbakabildad svans. Den väger 30 till 70 g och har korta extremiteter samt robusta framtassar. Nordvästlig pungmullvad påminner om mullvadar eller guldmullvadar i utseende. Kroppen är täckt med tät krämfärgad päls och honor har en pung (marsupium) med öppningen bakåt. Stora klor vid tredje och fjärde fingret används för att gräva. Huvudets kännetecknas av en nos som är förstärkt med keratin och av små ögon som saknar synförmåga och som är täckta av ett hudskikt. Arten saknar yttre öron.

Pungdjuret förekommer i nordöstra delen av den australiska delstaten Western Australia. Habitatet utgörs av sandöknar.

Individerna lever ensam när honan inte är brunstig och de gräver underjordiska gångar som ligger 0,1 till 2,5 meter under markytan. De flesta tunnlar kollapsar efter kort tid på grund av den sandiga jorden. Nordvästlig pungmullvad vistas sällan utanför gångarna och är där sårbar. Främsta predatorn är rödräven, men den kan även falla offer för dingos och tamkatter. Arten äter främst underjordiska levande insekter och deras larver samt andra ryggradslösa djur. Den fångar ibland en ödla eller hittar ett ägg. Dessutom ingår några frön och andra växtdelar i födan.

Honan har två spenar i pungen och därför antas att en kull bildas av upp till två ungar. Livslängden är antagligen lika som för den sydliga pungmullvaden.

Källor

Externa länkar

Pungmullvadar
Däggdjur i australiska regionen
Sydlig pungmullvad

Sydlig pungmullvad (Notoryctes typhlops) är en pungdjursart som först beskrevs av Edward Charles Stirling 1889. Notoryctes typhlops ingår i släktet pungmullvadar och familjen pungmullvadar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Etymologi 
Artepitetet i det vetenskapliga namnet är bildat av de gammalgrekiska orden typhlos (blind) och ops (ansikte).

Utbredning 
Pungdjuret förekommer i centrala Australien i två från varandra skilda områden, Stora Victoriaöknen och västra Simpsonöknen. Habitatet utgörs av öknar, gärna med buskartad växtlighet på lös sand.

Beskrivning 
Arten når en total kroppslängd (huvud och bål) av 13 till 15,5 cm, en svanslängd av 2 till 2,5 cm och en vikt av 30 till 60 g. På den avplattade kroppen förekommer kort, mjuk päls som växlar i färg mellan de geografiska delpopulationerna, från ljusblont till rödbrunt. På huvudet är öronens öppningar täckta av hud. Ögonen saknas helt, på dess plats finns bara mörka, hudövertäckta pigmentfläckar utan anslutning till någon synnerv. Dessutom finns en sköld av hornämne på nosen. Sydlig pungmullvad har korta och kraftiga extremiteter. Honans pung (marsupium) är väl utvecklad med öppningen bakåt. I pungen finns två spenar. Även hanen har en liten pung, som han givetvis inte har någon användning av. Sydlig pungmullvad har särskilt stora klor vid tredje och fjärde fingret av framtassen. Dessutom är halskotorna delvis sammanvuxna med varandra. Jämförd med den nordvästliga pungmullvaden är framtassens klor bredare och svansen bredare nära bålen. Dessutom finns avvikande detaljer i tändernas konstruktion.

Ekologi 
När honan inte är brunstig lever varje vuxen individ ensam. Tunnlarna som grävs i lös sand är inte stabila. Sydlig pungmullvad äter främst sociala insekter som myror och termiter samt skalbaggslarver. Dessutom ingår mindre kräldjur i födan. Individerna kan vara aktiva både på dagen och på natten. För ungarnas uppfostran grävs djupare bon som är solidare än de vanliga tunnlarna. Per kull föds upp till två ungar.

Källor

Externa länkar

Pungmullvadar
Däggdjur i australiska regionen
I förmaket och köket

I förmaket och köket är ett ofullbordat och opublicerat drama av Anne Charlotte Leffler, skrivet 1885. Pjäsen hade den alternativa titeln Tjänarinnepjesen. Manuskriptet finns bevarat i Kungliga biblioteket i Stockholm.

Källor

Fotnoter 

1885 i Sverige
Verk 1885
Teateråret 1885
Kultur i Stockholm
Svenska teaterpjäser
Anne Charlotte Leffler
Gustaf Rudebeck (ornitolog)

Gustaf Edvard Rudebeck, född den 30 oktober 1913 i Helsingborg, död den 28 augusti 2005 i Lund, var en svensk zoolog. 

Rudebeck var föreståndare för fågelavdelningen vid Transvaal Museum i Pretoria mellan 1954 och 1956, intendent vid Naturhistoriska riksmuseet 1959–1965 och chef för Zoologiska museet i Lund 1966–1978. Han erhöll professors namn 1978. 

Systematiska räkningar av fågelsträcket över Falsterbohalvön genomfördes första gången av Gustaf Rudebeck höstarna 1942–1944. Under perioden 1949–1960 organiserade Skånes Ornitologiska Förening räkningar som huvudsakligen bedrevs från den sydvästligaste udden, Nabben . Ett stort antal olika observatörer var inblandade i räkningarna genom åren. Räkningsperioderna varierade något mellan åren, mycket beroende av tillgången på observatörer. (Räkningarna återupptogs 1973 och bedrivs numera i Naturvårdsverkets regi.)

Sedan 1993 delar Skånes Ornitologiska Förening ut Gustaf Rudebeckstipendiet "till någon som verkar för bland annat fågelskydd i Gustafs anda och som på samma inspirerande sätt som Gustaf sprider kunskap om fåglarna och skapar fågelintresse bland såväl unga som gamla".

1957 beskrev Gustaf Rudebeck skogsvråk (Buteo trizonatus) från Sydafrika.
Rasen Stenostira scita rudebecki av grå feflugsnappare är uppkallad efter Rudebeck, liksom ödlearten Typhlacontias rudebecki och flera sydafrikanska leddjursarter.

Under 1968 och 1969 deltog han i tv-programmet Fråga Lunds expertpanel.

Gustaf Rudebeck valdes in som ledamot av Kungliga Fysiografiska Sällskapet i Lund 1978.

Gustaf Rudebeck tillhörde släkten Rudbeck.

Referenser

Vidare läsning

Externa länkar 
Ditsong National Museum of Natural History (tidigare Transvaal Museum) 
Zoologiska museet vid Lunds universitet

Svenska zoologer under 1900-talet
Svenska ornitologer
Svenskt museifolk
Svenska innehavare av professors namn
Personer verksamma vid Lunds universitet
Ledamöter av Kungliga Fysiografiska Sällskapet i Lund
Födda 1913
Avlidna 2005
Män
Forskare från Helsingborg
Gustaf
Lagman Skakke

Lagman Skakke är ett ofullbordat och opublicerat Drama av Anne Charlotte Leffler skrivet 1885. Pjäsen hade de alternativa titlarna I familjen och Gamle lagman och manuskriptet finns bevarat i Kungliga biblioteket i Stockholm.

Källor

Fotnoter 

1885 i Sverige
Verk 1885
Teateråret 1885
Kultur i Stockholm
Svenska teaterpjäser
Anne Charlotte Leffler
Hårnosvombater

Hårnosvombater (Lasiorhinus) är ett släkte av pungdjur som ingår i familjen vombater.

Taxonomi 
Kladogram enligt Catalogue of Life:

Beskrivning 

Arterna hade ursprungligen ett större utbredningsområde i östra och södra Australien men förekommer idag endast i centrala Queensland (nordlig hårnosvombat) samt södra South Australia, sydöstra Western Australia och västra New South Wales (sydlig hårnosvombat).

Liksom nakennosvombaten påminner arterna med sin robusta kropp och de korta extremiteterna om små björnar. Kännetecken som skiljer hårnosvombater från nakennosvombaten är den håriga nosen, den mjuka pälsen och de spetsiga öronen. Individerna når en kroppslängd (huvud och bål) av 77 till 100 cm och en svanslängd av 2,5 till 6 cm. Vikten varierar mellan 19 och 32 kg. Pälsens färg på ovansidan kan vara grå, brun eller svart och ibland finns vita fläckar. Undersidan är ljusgrå. Alla medlemmar av familjen vombater har framtänder som saknar rot och som växer hela livet.

Hårnosvombater gräver underjordiska bon som är hemmet för en individ eller för en liten grupp. Fortplantningssättet är huvudsakligen känd för den sydliga arten. Där föds ungarna under våren efter 20 till 22 dagars dräktighet. Per kull föds oftast en unge och sällan tvillingar. Ungdjuret lever fram till åtta månaders ålder i moderns pung (marsupium) och diar modern ytterligare fyra månader. Efter tre år blir ungarna könsmogna. Den äldsta kända individen i fångenskap levde något över 24 år.

Källor

Noter

Tryckta källor 
 Ronald M. Nowak (1999): Walker's Mammals of the World. Johns Hopkins University Press,

Externa länkar

Vombater
Petauroidea

Petauroidea är en överfamilj av pungdjur som ingår i ordningen fåframtandade pungdjur. Standardverket Mammal Species of the World (2005) sammanfattar djurgruppen med överfamiljen Phalangeroidea i underordningen Phalangeriformes.

Kladogram enligt Catalogue of Life:

Källor

Externa länkar

Fåframtandade pungdjur
Petauroidea
Pseudochirops albertisii

Pseudochirops albertisii är en pungdjursart som först beskrevs av Peters 1874. Pseudochirops albertisii ingår i släktet Pseudochirops och familjen ringsvanspungråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad.

Artepitet i det vetenskapliga namnet hedrar den italienska naturforskaren Luigi Maria d'Albertis.

Pungdjuret förekommer vid flera från varandra skilda ställen på norra och västra Nya Guinea. Arten vistas där i bergstrakter som är 1000 till 1900 meter höga. Regionen är främst täckt av tropisk regnskog. Honor föder en unge per kull men har troligen flera kullar per år.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 P. a. albertisii
 P. a. insularis
 P. a. schultzei

Källor

Externa länkar

Ringsvanspungråttor
albertisii
Däggdjur i australiska regionen
Pseudochirops archeri

Pseudochirops archeri är en pungdjursart som först beskrevs av Robert Collett 1884. Pseudochirops archeri ingår i släktet Pseudochirops och familjen ringsvanspungråttor. Inga underarter finns listade.

Enligt en genetisk studie från 2010 är släktet Pseudochirops parafyletiskt. Pseudochirops archeri skilde sig från släktet före uppdelningen i Pseudochirops och Petropseudes.

Utseende 
Individerna blir 28,5 till 37,7 cm långa (utan svans) och 670 till 1350 g tunga. Arten har en kraftig bål och en svans som kan användas som gripverktyg. I motsats till några andra djur med gripsvans är svansen ganska kort och tjock nära bålen. Den täta och mjuka pälsen bildas av hår som har band i svart, gul och vit vad som ger ett ljusgrönt (lime) utseende. Kännetecknande är två silverfärgade längsgående strimmor på ryggen. Dessutom har Pseudochirops archeri vita fläckar under ögonen och öronen. Arten har motsättliga tummar och pekfingrar vid framtassarna samt en motsättliga stortår vid bakfötterna. Tandformeln är I 3/2 C 1/0 P 3/3 M 4/4, alltså 40 tänder. Hos de bakre kindtänderna förekommer månskäraformiga kanter. De används för att skära blad, istället för att måla dem.

Utbredning 
Pungdjuret förekommer i östra delen av Kap Yorkhalvön, Australien. Arten vistas i bergiga regioner mer än 300 meter över havet. Den klättrar vanligen i träd men kommer ibland ner till marken.

Ekologi 
Pseudochirops archeri är aktiv på natten och vilar på dagen på en förgrening i trädet bland bladverket. Den bildar där en boll med ansiktet, framfötterna och svansen pressad mot buken. Arten äter främst mogna blad från växter som oftast hittas vid skogens kanter. Den äter bland annat blad från fikon (Ficus carica) och den kan även omsätta blad från släktet Dendrocnide (tillhör nässelväxterna), vad som är ovanlig för en växtätare. Ibland konsumeras fikonfrukter. För att utnyttja bladens näringsämnen bättre är djuret koprofag.

Detta pungdjur fortplantar sig vanligen under den australiska vintern (juni och juli). Liksom hos andra pungdjur är den nyfödda ungen bara rudimentärt utvecklad. Den kravlar fram till moderns pung (marsupium) och diar vid en spene. Äldre ungdjur håller sig fast på moderns rygg under vandringar. När de kan klättra självständig följer de ytterligare några veckor med honan.

Pseudochirops archeri jagas bland annat av rödbrun spökuggla, av rutpyton och av pungmården Dasyurus maculatus.

Status 
Artens utbredningsområde är mindre än 5000 km² men stora delar av regionen ingår i ett skyddat tentativt världsarv. Beståndet anses vara stabilt. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Källor

Externa länkar

 Film med en ätande individ, Australian Animal TV

Bildgalleri

Ringsvanspungråttor
archeri
Däggdjur i australiska regionen
Pseudochirops corinnae

Pseudochirops corinnae är en pungdjursart som först beskrevs av Thomas 1897. Pseudochirops corinnae ingår i släktet Pseudochirops och familjen ringsvanspungråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad.

Pungdjuret förekommer i Nya Guineas centrala och östra bergstrakter. Arten vistas där mellan 900 och 2900 meter över havet. Habitatet utgörs av tropisk regnskog och delvis av människans trädgårdar. Per kull föds en unge.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 P. c. argenteus
 P. c. corinnae
 P. c. fuscus

Källor

Externa länkar

Ringsvanspungråttor
corinnae
Däggdjur i australiska regionen
Pseudochirops cupreus

Pseudochirops cupreus är en pungdjursart som först beskrevs av Thomas 1897. Pseudochirops cupreus ingår i släktet Pseudochirops och familjen ringsvanspungråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer i Nya Guineas centrala bergstrakter mellan 1500 och 4000 meter över havet. Arten vistas där i olika skogar, på bergsängar och i människans trädgårdar. Vanligen föds en unge per kull.

Källor

Externa länkar

Ringsvanspungråttor
cupreus
Däggdjur i australiska regionen
Pseudochirops coronatus

Pseudochirops coronatus är en pungdjursart som först beskrevs av Thomas 1897. Pseudochirops coronatus ingår i släktet Pseudochirops och familjen ringsvanspungråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer på Fågelhuvudhalvön, Nya Guinea. Arten vistas där i bergstrakter som är 1000 till 2200 meter höga. Habitatet utgörs av tropisk regnskog.

Källor

Externa länkar

Ringsvanspungråttor
coronatus
Däggdjur i australiska regionen
Pseudochirulus canescens

Pseudochirulus canescens är en pungdjursart som först beskrevs av Waterhouse 1846. Pseudochirulus canescens ingår i släktet Pseudochirulus och familjen ringsvanspungråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Pungdjuret förekommer på Nya Guinea och vistas där i låglandet och på upp till 1300 meter höga bergstrakter. Habitatet utgörs av tropisk regnskog. Honor parar sig troligen hela året och har upp till tre ungar per kull.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 P. c. avarus
 P. c. bernsteini
 P. c. canescens
 P. c. dammermani
 P. c. gyrator

Källor

Externa länkar

Ringsvanspungråttor
canescens
Däggdjur i australiska regionen
Pseudochirulus caroli

Pseudochirulus caroli är en pungdjursart som först beskrevs av Thomas 1921. Pseudochirulus caroli ingår i släktet Pseudochirulus och familjen ringsvanspungråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Pungdjuret förekommer i västcentrala Nya Guinea. Arten vistas där i låglandet och i upp till 2200 meter höga bergstrakter som är täckta av tropisk regnskog.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 P. c. caroli
 P. c. versteegi

Källor

Externa länkar

Ringsvanspungråttor
caroli
Däggdjur i australiska regionen
Pseudochirulus cinereus

Pseudochirulus cinereus är en pungdjursart som beskrevs av Tate 1945. Pseudochirulus cinereus ingår i släktet Pseudochirulus och familjen ringsvanspungråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer i östra delen av Kap Yorkhalvön, Australien. Arten vistas där i olika slags fuktiga skogar.

Arten liknar Herberts pungekorre (Pseudochirulus herbertensis) men är ljusare i pälsfärgen. Ungar av Herberts pungekorre kan ha nästan samma färg. Kännetecknande är en mörk strimma från regionen mellan ögonen över huvudet till främre ryggen på ljusbrun grund. Undersidan är täckt av ljus krämfärgad päls. Svansen är nära bålen mörkare än övre bålen och den har en vit spets. Svansen används som gripverktyg och den är därför naken på nästan hela undersidan. Hanar är med en vikt av 830 till 1450 g lite tyngre än honor som väger 700 till 1200 g.

Djuret vistas i kulliga områden och i bergstrakter mellan 420 och 1200 meter över havet och det föredrar höga regioner. Individerna vilar i trädens håligheter eller ibland på grenar. De äter blad, fikon och kanske andra frukter. Individerna är aktiva på natten. De lever främst ensamma när honan inte är brunstig men i några få fall kan två exemplar dela samma gömställe. Allmänt antas levnadssättet vara lika som hos andra släktmedlemmar.

Källor

Externa länkar

Ringsvanspungråttor
cinereus
Däggdjur i australiska regionen