kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Lepilemur ruficaudatus

Lepilemur ruficaudatus är en däggdjursart som beskrevs av Alfred Grandidier 1867. Lepilemur ruficaudatus ingår i släktet vesslemakier och familjen Lepilemuridae. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten blir 24 till 30 cm lång (huvud och bål), har en 24 till 28 cm lång svans och väger 760 till 950 g. Den har huvudsakligen gråbrun päls på ovansidan. På axlarna, på armarna och på svansen förekommer ofta en kastanjebrun skugga. Djurets har en krämfärgad strupe och andra delar av undersidan är täckta med ljusgrå päls. Lepilemur ruficaudatus är större än andra primater som lever i samma region (förutom människan). Den har en mera hoppande rörelse än muslemurer av släktet Cheirogaleus och den saknar i motsats till släktet Phaner mönster i ansiktet.

Arten förekommer på sydvästra Madagaskar. Habitatet utgörs av subtropiska eller tropiska lövfällande skogar samt av galleriskogar och buskskogar.

Individerna äter huvudsakligen blad samt några frukter. I områden där även ullmakier (Avahi) förekommer äter Lepilemur ruficaudatus blad med mindre näringsvärde. Vanligen lever en hanne och en hona i samma revir men de har bara lite kontakt utanför parningstiden. Territorier av olika par kan överlappa varandra. Individerna är aktiva på natten och vandrar 100 till 1000 meter per natt.

Parningstiden ligger mellan maj och juli. Efter dräktigheten föder honan mellan september och november en unge. Nyfödda ungar transporteras i moderns mun. Senare lämnas ungen i ett gömställe när modern letar efter föda. Ungen diar sin mor cirka 50 dagar.

Lepilemur ruficaudatus jagas av rovdjuret fossa och av Madagaskarklätterhök.

Källor

Externa länkar 

Vesslemakier
ruficaudatus
Däggdjur i etiopiska regionen
Lepilemur septentrionalis

Lepilemur septentrionalis är en däggdjursart som beskrevs av Yves Rumpler och Albignac 1975. Lepilemur septentrionalis ingår i släktet vesslemakier, och familjen Lepilemuridae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Utseende 
Med en kroppslängd (huvud och bål) av cirka 28 cm och en svanslängd av cirka 25 cm är arten en av de minsta i släktet vesslemakier. Vikten är 700 till 800 g. Pälsen har på ryggen och sidorna en gråbrun färg, ofta finns en mörkare strimma längs ryggens mitt. På buken är pälsen grå. På huvudets topp och på axlarna är pälsen ibland mera brunaktig.

Utbredning och habitat 
Arten lever endemisk i en liten region på norra Madagaskar som begränsas i syd av floden Irodo. Habitatet utgörs av lövfällande skogar och galleriskogar. Av dessa finns bara ett fåtal kvar.

Ekologi 
Lepilemur septentrionalis är aktiv på natten och klättrar i växtligheten. Den hoppar ibland från träd till träd. På dagen vilar individerna i trädens håligheter. Arten äter huvudsakligen blad. Troligen äter den, liksom andra medlemmar av samma släkte, sin avföring efter första ämnesomsättningen för att utnyttja födans energi bättre. Dessutom hjälper många mikroorganismer i matsäcken vid ämnesomsättningen.

Individerna har revir och hanarnas territorier överlappar vanligen med flera honors revir. Reviret försvaras mot artfränder av samma kön med höga skrik. Honor föder en unge per kull.

Hot och status 
Ormen Sanzinia madagascariensis är artens naturliga fiende.

Lepilemur septentrionalis hotas dessutom av skogsavverkningar och svedjebruk. IUCN uppskattar att beståndet utgörs av endast 50 individer. Arten listas därför som akut hotad (CR).

Källor

Externa länkar 

Vesslemakier
septentrionalis
Däggdjur i etiopiska regionen
Nycticebus pygmaeus

Nycticebus pygmaeus är en däggdjursart som beskrevs av Bonhote 1907. Nycticebus pygmaeus ingår i släktet tröglorier, och familjen lorier (primater). IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Utseende 
Arten når en kroppslängd av 15 till 25 cm och svansen finns bara rudimentärt. Individerna väger 120 till 500 g och hanar är vanligen större än honor. Pälsen har på ovansidan en ljusbrun till rödbrun färg medan undersidan är ljusgrå till vit. Ofta förekommer en mörkare strimma på ryggens mitt. Mörka ringar kring ögonen samt en vit strimma på näsan bildar en ansiktsmask. Kroppens hår får under den kalla årstiden silvervita spetsar. Denna vinterpäls är ett kamouflage när buskar och träd saknar blad.

Pekfingret är förminskad och vid andra tån av bakfötterna finns en klo för att vårda pälsen. Alla andra tår bär naglar. Vid artens armbåge finns en svettkörtel som producerar ett giftigt ämne. Individer som känner sig hotade slickar vätskan innan de biter. Människor som blev biten fick en chock.

Utbredning och habitat 
Denna primat förekommer i Sydostasien i Vietnam, Laos och Kambodja och kanske i angränsande delar av Kina. Arten vistas i låglandet och i låga bergstrakter upp till 1500 meter över havet. Habitatet utgörs av olika slags skogar och andra områden med träd eller tät växtlighet, till exempel bamboo.

Ekologi 
Individerna är aktiva på natten och letar ensam efter föda. De äter växtdelar som frukter och jagar mindre djur som insekter, ödlor och fågelungar. En studie från 1998 utförd av Ratajszczak et al. tyder på att ungarna föds under kallare årstider.

Nycticebus pygmaeus är mera rörlig än de andra arterna i släktet tröglorier. Vid matbrist kan de falla längre tider i ett stelt tillstånd (torpor). Reviret av en hane överlappar med reviren av flera honor. Hanen markerar sitt revir med urin och andra doftmärken. En hane som sätter många doftmärken anses av honorna som frisk och den får oftare tillfälle att para sig.

Mellan två kullar ligger 12 till 18 månader. Parningen sker mellan juli och oktober och efter cirka 6 månader dräktighet föds under vintern ett eller två ungar. De har vid födelsen päls och öppna ögon. Ungarna klamrar sig i början fast i moderns päls vid buken. Efter en tid lämnas de på en gren i området där modern letar efter föda. Ungarna diar sin mor cirka 4,5 månader och i sällsynta fall upp till 8 månader. Könsmognaden infaller för honor efter ungefär 9 månader och för hanar efter 18 till 20 månader.

Individer som hölls i djurparker hade upp till 14 år parningsförmåga och deras livslängd gick upp till 20 år.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Tröglorier
pygmaeus
Däggdjur i orientaliska regionen
Hapalemur aureus

Gyllenhalvmaki (Hapalemur aureus) är en däggdjursart som beskrevs av Meier, Albignac, Peyriéras, Rumpler och Wright 1987. Hapalemur aureus ingår i släktet halvmakier, och familjen lemurer. IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 28 till 45 cm och svansen är ungefär lika lång som hos andra halvmakier. Vikten varierar mellan 1,0 och 1,5 kg. Pälsen på ovansidan består av orange underull och bruna täckhår vad som resulterar i en mörk orange färg. På buken är pälsen oftast gulaktig. Kring det nästan nakna svarta ansiktet finns ofta en gyllen krans. Honor är ofta lite gråaktiga.

Denna primat förekommer på sydöstra Madagaskar. Den vistas i regioner som ligger 600 till 1400 meter över havet. Habitatet utgörs av fuktiga skogar eller av andra områden med bambu eller bladvass.

Individerna är aktiva på dagen. De bildar små grupper med upp till fyra medlemmar. Födan utgörs främst av unga bambuskott. Hapalemur aureus äter bambuarter (bland annat Cathariostachys madagascariensis) som är rik på cyanider. Andra primater skulle dö av gifterna.

Honan är cirka 138 dagar dräktig och föder i november eller i december en unge.

Källor

Externa länkar 

Halvmakier
aureus
Däggdjur i etiopiska regionen
Avahi laniger

Avahi laniger är en däggdjursart som först beskrevs av Gmelin 1788.  Avahi laniger ingår i släktet ullmakier, och familjen indrier. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna primat förekommer på nordöstra Madagaskar samt i ett avskild område på södra Madagaskar. Habitatet utgörs av tropiska skogar i låglandet och i bergstrakter.

Individerna är aktiva på natten. På dagen vilar de gömda i växtligheten. En flock består av upp till fem individer och det antas att den består av ett vuxet föräldrapar och deras ungar. Reviret är en till två hektar stort och försvaras mot artfränder. I augusti eller september föder honan en unge. Avahi laniger äter blad och unga växtskott samt några frukter, blommor och bark.

Avahi laniger blir 25 till 30 cm lång (huvud och bål) och har en 32 till 37 cm lång svans. På ovansidan är den ulliga pälsen gråbrun med röda skuggor och den yviga svansen har en tydlig rödbrun färg. Buken är huvudsakligen ljusgrå och på lårens utsida finns stora vita fläckar. Med sina stora ögon och små öron, som nästan är gömda i pälsen, liknar ansiktet en uggla.

Vuxna honor kan ha en kull med en unge per år. Ungen klamrar sig i början fast vid moderns päls på framsidan och rider senare på moderns rygg.

Källor

Externa länkar 

 Foto, ursprungligen från Arkive

Ullmakier
laniger
Däggdjur i etiopiska regionen
Propithecus tattersalli

Propithecus tattersalli är en däggdjursart som beskrevs av Simons 1988. Propithecus tattersalli ingår i släktet sifakor, och familjen indrier. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Artpitetet i det vetenskapliga namnet hedrar den brittiska forskaren Ian Tattersall.

Utseende 
Arten blir cirka 48 cm lång (huvud och bål) och har en cirka 39 cm lång svans. Den genomsnittliga vikten är 3 kg. Pälsen har huvudsakligen en vitaktig färg förutom en kännetecknande rödorange krona på huvudet. I ansiktet finns bara glest fördelade tunna vita hår och svart hud. Primatens framtänder bildar en kam som används för att vårda pälsen. De bakre extremiteterna är tydlig längre än de främre.

Utbredning och habitat 
Denna primat förekommer på norra Madagaskar. Arten vistas i kulliga områden och låga bergstrakter upp till 700 meter över havet. Habitatet utgörs av skogar som på grund av avverkningar är skilda från varandra. Mellan skogarna finns gräsmark.

Ekologi 
Individerna är främst aktiva på dagen och de vilar under natten i trädens kronor.

Ett föräldrapar och deras ungar från olika kullar bildar en flock som kan ha upp till 13 medlemmar. Gruppen som ledas av en hona har ett revir som markeras med urin och körtelvätska. Hos hanar ligger körtlarna vid strupen och vid deras anus. Honor har bara körteln vid stjärten. Flockens territorium är allmänt 9 till 13 hektar stort. När två flockar möts vid revirets gränser uppkommer nästan aldrig fysiskt våld men individerna har aggressiva läten och de hoppar hotfull mot den andra flocken.

Propithecus tattersalli har olika läten för kommunikationen. Det finns till exempel varningsrop som skiljer mellan fiender från luften och fiender från marken.

Arten äter olika växtdelar som blad, omogna frukter, frön, blommor och bark.

Efter parningen i januari är honan 165 till 176 dagar dräktig. Ungen föds oftast i juni och den diar sin mor fram till december. Hanar och honor blir efter 2 till 2,5 år könsmogna.

Status 
Beståndet hotas främst av skogsavverkningar och svedjebruk för att etablera jordbruks- eller betesmark. Att jaga sifakor för köttets skull är hos ursprungsbefolkningen tabu. Under 1990-talet ökade gruvdriften efter guld i primatens utbredningsområde. Gruvarbetarna är ofta personer som flyttade till Madagaskar. De jagar Propithecus tattersalli som bushmeat. IUCN uppskattar att beståndet minskade med mer än 80 procent under tre generationer och listar arten som akut hotad (critically endangered).

Källor

Externa länkar 

Sifakor
tattersalli
Däggdjur i etiopiska regionen
Sifaka

Sifaka (Propithecus verreauxi) är en däggdjursart som beskrevs av Alfred Grandidier 1867. Propithecus verreauxi ingår i släktet sifakor, och familjen indrier. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Utseende 
Individerna har en 43 till 55 cm lång kropp (huvud och bål) och en ungefär lika lång svans. De väger vanligen 3 till 3,5 kg och ibland upp till 7 kg. Artens långa mjuka päls är huvudsakligen vit, förutom en mörkbrun krona på hjässan. Ansiktet saknar hår och har svart hud. Även händernas flator och fötternas sulor är nakna och svarta.  Vid bröstet, på buken och på underarmarna är pälsen tunnare, så att den gråa huden blir synlig. Dessutom kan hanar ha en rödbrun fläck på bröstet på grund av vätskan som avsöndras från en körtel vid strupen. Olika populationer har mera brunaktig päls. Sifaka har långa kraftiga bakben för att hoppa från gren till gren.

Utbredning och habitat 
Denna primat förekommer på sydvästra Madagaskar och dessutom finns en avskild population på centrala Madagaskar. I bergstrakter når arten 1300 meter över havet. Habitatet utgörs av tropiska skogar, av galleriskogar samt av buskskogar som uppkom efter skogsavverkningar.

Ekologi 
Individerna är aktiva på dagen, främst på morgonen och på senare eftermiddagen. De sover på natten i trädens kronor.

En flock består av en eller några få hanar, flera honor och deras ungar. Flocken har upp till 14 medlemmar och lever i ett revir som är 4 till 20 hektar stort. Sifaka äter blad, frukter och frön samt lite bark och jord från termitstackar. Under den torra perioden äter sifakan blad av växter från familjen Didiereaceae och den slickar även dagg för att täcka vätskebehovet.

Parningen sker mellan januari och mars. Efter 162 till 170 dagar dräktighet föds en unge. Ungen är självständig efter cirka 6 månader och den får egna ungar efter 5-6 år. Ungefär 30 procent av årets nyfödda ungar faller offer för fossan (Cryptoprocta ferox). Dessutom jagas sifakan av rovfåglar och av andra predatorer. Arten har därför olika varningsrop som skiljer mellan flygande fiender och markbundna (inklusive klättrande) fiender.

Status 
Arten hotas nästan uteslutande av skogsavverkningar och skogsbränder. Att jaga sifakan som matkälla är hos nästan alla folkgrupper som lever på Madagaskar tabu, och dessutom finns ett lagligt jaktförbud. I regionen kring Isalo nationalpark kallas arten däremot för sifaka-bilany (sifakan från kastrullen). Det är oklart om namnet syftar på primaten som rekommenderat mat eller på den askgråa skuggan på pälsen som är typisk för regionens population.

Skogen avverkas eller omvandlas genom svedjebruk för att etablera jordbruks- eller betesmark samt trädodlingar. IUCN uppskattar att beståndet minskade med minst 50 procent under 52 år (tre generationer) före 2015. Det befaras att denna minskning fortsätter. Sifakan listas därför som starkt hotad (endangered).

Sedan 2010 hålls inga individer i djurparker eller i privata hägn.

Källor

Externa länkar 

Sifakor
Däggdjur i etiopiska regionen
Svarthandad gibbon

Svarthandad gibbon (Hylobates agilis) är en däggdjursart som beskrevs av F. Cuvier 1821. Hylobates agilis ingår i släktet Hylobates och familjen gibboner. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Några zoologer skiljer mellan underarterna  H. a. agilis och H. a. unko men denna indelning är omstridd.

Utseende 
Arten har ungefär samma storlek som de andra gibbonerna. Vikten varierar mellan 4 och 6 kg och honor är med en genomsnittlig vikt av 5,4 kg något mindre än hanar som väger omkring 5,8 kg. Pälsens grundfärg kan vara ljusbrun, brun, rödbrun eller svart. Kännetecknande för arten är vita ögonbryn. Dessutom har hanar vita kinder. Svarthandad gibbon har liksom de andra arterna av samma släkte långa främre extremiteter. Vid strupen finns ett säckliknande organ för att framkalla höga läten. En svans saknas.

Utbredning och habitat 
Denna gibbon förekommer på södra Malackahalvön och på Sumatra. I bergstrakter når arten 1400 meter över havet. Habitatet är täta skogar i låglandet eller i bergstrakter.

Ekologi 
Individerna är aktiva på dagen och klättrar i växtligheten. De äter främst frukter samt blad och insekter. Familjegruppens revir är i genomsnitt 29 hektar stort.

Den vanligaste flocken bildas av ett föräldrapar, ett äldre ungdjur och en nyfödd unge. När ett ungdjur lämnar sin flock söker det en partner och bildar ett monogamt par. Liksom hos vrålapor sjunger hanen och honan på morgonen tillsammans. Så visar de sitt anspråk på reviret.

Födan söks huvudsakligen i trädens mellersta och höga delar. Arten sover även i träd.

Honor kan para sig vid alla årstider men mellan två födslar ligger vanligen 40 månader. Dräktigheten varar cirka sju månader och sedan föds en unge. Ungen diar sin mor cirka två år och den stannar fram till könsmognaden som infaller efter cirka åtta år i flocken. Livslängden i naturen uppskattas vara 25 år och vissa individer i fångenskap levde 44 år.

Status 
Svarthandad gibbon hotas främst av habitatförstöring när skogar omvandlas till trädodlingar eller jordbruksmark. Dessa aktiviteter pågår även illegal i skyddszoner som nationalparker. Arten fångas dessutom illegal för att hålla den som sällskapsdjur. IUCN uppskattar att hela beståndet minskade med 50 procent under de gångna 45 åren (tre generationer räknad från 2008) och listar Hylobates agilis som starkt hotad (endangered).

Bildgalleri (skelett)

Källor

Externa länkar 

Gibboner
Däggdjur i orientaliska regionen
Svartkrönt gibbon

Svartkrönt gibbon (Nomascus concolor, tidigare Hylobates concolor) är en däggdjursart som först beskrevs av Harlan 1826.  Nomascus concolor ingår i släktet Nomascus och familjen gibboner.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan fem underarter.

Arten når en kroppslängd av 43 till 54 cm, en vikt av 7 till 8 kg och saknar svans. Det svenska trivialnamnet syftar på långa svarta hår på huvudets topp hos hannar och honor som påminner om en krona. Ansiktet är bara glest täckt med hår och har svart hud. Hos hannar är även övriga delar av kroppen täckta med svart päls. Honornas bål har främst gulbrun, orange eller beige päls men flera individer av honkön har en större mörk fläck på buken.

Denna gibbon förekommer med flera från varandra skilda populationer i södra Kina (Yunnan), Vietnam och Laos. Den vistas vanligen i låga bergstrakter och når ibland 2700 meter över havet. Habitatet utgörs av olika slags skogar.

Individerna äter främst frukter samt andra växtdelar som blad och blommor. I södra Kina har familjegruppen vanligen 5 medlemmar och i Laos i genomsnitt 3,8 medlemmar. Flocken visar sitt anspråk på reviret genom sjungande. En sång varar vanligen i 10 till 13 minuter. Honor föder en unge per kull och mellan två kullar kan ligga flera år.

Svartkrönt gibbon hotas av habitatförstöring och den jagas för köttets samt för andra kroppsdelars skull. De senare används i den traditionella kinesiska medicinen. Ibland fångas ungdjur för att hålla de som sällskapsdjur. För att skydda artens bestånd inrättades olika naturreservat. IUCN uppskattar av populationen minskade med mer än 80 procent under de gångna 45 åren (räknad från 2008) och listar svartkrönt gibbon som akut hotad (CR).

Källor

Externa länkar 

Gibboner
Däggdjur i orientaliska regionen
Gulkindad gibbon

Gulkindad gibbon (Nomascus gabriellae, tidigare Hylobates gabriellae) är en däggdjursart som beskrevs av Thomas 1909. Nomascus gabriellae ingår i släktet Nomascus och familjen gibboner. Inga underarter finns listade.

Arten är i genomsnitt 5,8 kg tung. Hos vuxna hannar är pälsen huvudsakligen svart med undantag av bröstet som är täckt av rödbrun päls. Dessutom har hannar ett gult skägg på kinderna. Kring större delar av ansiktet förekommer en ring av intensivare gul päls som är yvig på kinderna. När de föds har ungarna en ljusbrun päls som hos båda könen blir svart före könsmognaden. Sedan ändras honornas pälsfärg, och grundfärgen för de vuxna honors päls är blek gul till orangegul.

Denna gibbon förekommer med flera från varandra skilda populationer i Laos, Kambodja, Vietnam och kanske i angränsande områden i Thailand. Den vistas vanligen i kulliga områden och låga bergstrakter men når ibland 1650 meter över havet. Habitatet utgörs av olika slags skogar.

Individerna är aktiva på dagen och klättrar i växtligheten. De äter främst frukter samt blad och andra växtdelar. Familjegruppens revir är 30 till 100 hektar stort.

Flockens hanar och honor sjunger för att markera reviret. En hanne och en hona bildar ett monogamt par. Ungefär vart tredje år har honor en kull med en enda unge.

Källor

Externa länkar 

Gibboner
Däggdjur i orientaliska regionen
Västlig hoolockgibbon

Västlig hoolockgibbon (tidigare Hylobates hoolock, idag Hoolock hoolock eller Bunopithecus hoolock) är en däggdjursart som först beskrevs av Harlan 1834.  Västlig hoolockgibbon ingår i familjen gibboner. Inga underarter finns listade.

Utseende 
Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 45 till 64 cm och den saknar liksom andra gibboner svans. Vikten varierar enligt olika källor mellan 5,5 och 8 kg. Västlig hoolockgibbon har som alla gibboner en smal kropp och långa extremiteter. Pälsen är hos hanar svart med sammanvuxna vita ögonbryn. Honor har däremot en mörkbrun till kopparfärgad päls med en ljusbrun till vitaktig krans kring ansiktet. Hanarnas sammanvuxna ögonbryn skiljer arten från östlig hoolockgibbon (Hoolock leuconedys). Dessutom har båda kön en cirka 5 cm lång hårtofs vid stjärten som kan misstolkas som en svans. Tofsen är hos hanar svart. Hanar av Hoolock leuconedys har däremot en silvergrå till vit tofs.

Utbredning och habitat 
Denna gibbon förekommer i Asien i nordöstra Indien, Bangladesh och Myanmar. Kanske finns en isolerad population i södra Kina (provins Tibet). Habitatet utgörs av olika slags skogar och arten besöker även trädodlingar. Hylobates hoolock når i bergstrakter 2500 meter över havet.

Ekologi 
Arten äter främst frukter men den kan under tider med brist på frukter byta till blad som huvudföda. Familjegruppens revir är vanligen upp till 63 hektar stort. I Arunachal Pradesh dokumenterades revirstorlekar på upp till 400 hektar.

Flockens hanar och honor sjunger för att markera reviret. En hanne och en hona bildar ett monogamt par. Ungefär vartannat eller vart tredje år har honor en kull med en enda unge. Kanske sker parningen bara under vissa årstider.

Källor

Externa länkar 

Gibboner
Däggdjur i orientaliska regionen
Kloss' gibbon

Kloss' gibbon (Hylobates klossii) är en däggdjursart som först beskrevs av Miller 1903.  Hylobates klossii ingår i släktet Hylobates och familjen Hylobatidae. IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten når en genomsnittlig längd av 45,7 cm och en vikt av omkring 5,8 kg. Hannar och honor har en helt svart päls. Pälsfärgen ändras inte under individens liv.

Denna gibbon förekommer endemisk på Mentawaiöarna som ligger söder om Sumatra. Habitatet utgörs av olika slags skogar.

Individerna är aktiva på dagen och klättrar i växtligheten. De äter främst frukter samt andra växtdelar och ibland smådjur. Familjegruppens revir är på Siberut bara upp till 11 hektar stort. På andra öar är reviret upp till 32 hektar stort.

Liksom hos andra gibboner sjunger hannar under skymningen för att markera flockens revir. Honor deltar i sången med några enstaka skrik. En hanne och en hona bildar ett monogamt par. Ungefär vart tredje år har honor en kull med en enda unge.

Källor

Externa länkar 

Gibboner
Däggdjur i orientaliska regionen