kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Röd buskekorre

Röd buskekorre (Paraxerus palliatus) är en däggdjursart som först beskrevs av Peters 1852. Den ingår i släktet Paraxerus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Underarter 
Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 7 underarter:
 Paraxerus palliatus palliatus (Peters, 1852)
 Paraxerus palliatus bridgemani Dollman, 1914
 Paraxerus palliatus frerei (Gray, 1873)
 Paraxerus palliatus ornatus (Gray, 1864)
 Paraxerus palliatus sponsus Thomas and Wroughton, 1907
 Paraxerus palliatus swynnertoni Wroughton, 1908
 Paraxerus palliatus tanae (Neumann, 1902)

Beskrivning 
Pälsen på ovansidan är spräckligt peppar-och-saltfärgad. Ansikte, ben och undersida är orange. Svansen är variabel: Underarten P. p. palliatus har en svart och orangefärgad svans, P. p. tanae har orange svans, och P. p. ornatus har mörkröd och svart svans. Kroppslängden är 17 till 25 cm, ej inräknat den 10 till 27 cm långa svansen, och vikten varierar mellan 200 och 550 g.

Utbredning 
Denna buskekorre förekommer fläckvis i östra Afrika från södra Somalia till östra Sydafrika.

Ekologi 
Habitaten varierar mellan buskskogar, fuktiga och torra, städsegröna skogar och galleriskogar. I bergstrakter kan arten förekomma upp till 2 000 meter över havet.  Individerna är dagaktiva och lever vanligen ensamma utanför parningstiden. Födan består av frukter, bär, frön och olika gröna växtdelar.
 
Honorna kan få två kullar per år med en eller två ungar.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i etiopiska regionen
Grön buskekorre

Grön buskekorre (Paraxerus poensis) är en däggdjursart som först beskrevs av Andrew Smith 1830.  Paraxerus poensis ingår i släktet Paraxerus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Denna ekorre förekommer i tre från varandra skilda populationer i centrala och västra Afrika. Den första från Sierra Leone till Ghana, den andra från östra Nigeria till Kongo-Brazzaville och den tredje i nordöstra Kongo-Kinshasa. Arten vistas där i låglandet och i upp till 1600 meter höga bergstrakter. Habitatet varierar mellan tropisk regnskog, torra buskmarker och jordbruksmark.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i etiopiska regionen
Paraxerus vexillarius

Paraxerus vexillarius är en däggdjursart som först beskrevs av P.S. Kershaw 1923.  Paraxerus vexillarius ingår i släktet Paraxerus och familjen ekorrar.

Taxonomi 
Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan två underarter:
 Paraxerus vexillarius vexillarius (Kershaw, 1923)
 Paraxerus vexillarius byatti (Kershaw, 1923)

Vissa auktoriteter betraktar dessa två underarter som självständiga arter. Paraxerus byatti kallas då ibland Paraxerus laetus.

Denna art och den nära släktingen bergbuskekorre (Paraxerus lucifer) (samt Paraxerus byatti/laetus för de som betraktar denna form som en egen art) räknas ibland till ett eget undersläkte Lucifer.

Beskrivning 
Pälsen på ovansidan är brun till olivgrön och spräcklig i grått. Svansen är lång med vitaktiga och svarta ringar nära basen, klart orange i spetsen. Ben och fötter är rödorange, medan undersidan är grå. Kroppslängden är 19 till 26 cm, ej inräknat den 18 till 21 cm långa svansen. Vikten varierar mellan 650 och 700 g.

Utbredning 
Denna buskekorre förekommer i östra Afrika, i bergskedjan Eastern Arc Mountains som ligger i Tanzania och angränsande områden av Kenya.

Ekologi 
Arten vistas i bergstrakter mellan 1 900 meter över havet och trädgränsen. Habitatet utgörs av fuktiga bergsskogar. Födan består av frön och frukter.

Bevarandestatus 
IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad. Populationsutvecklingen är inte känd, men utbredningsområdet är litet, och risk finns att skogsavverkning till förmån för planteringar och jordbruk kan hota arten.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
vexillarius
Däggdjur i etiopiska regionen
Paraxerus vincenti

Paraxerus vincenti är en däggdjursart som beskrevs av Robert William Hayman 1950. Den ingår i släktet Paraxerus och familjen ekorrar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Beskrivning 
Pälsen på ovansidan är nästan svart, med gråspräckliga inslag. Hjässa och kinder är mörkbruna, med rödbrun päls runt ögonen och kring näsan. Resten av ansiktet är orange, liksom lemmar och undersida. Svansen är mycket mörk men med orange spetsar på de enskilda håren och nätt och jämnt märkbara, orange ringar.. Kroppslängden är knappt 21 till 22 cm, ej inräknat den 12 till 30 cm långa svansen. Vikten varierar mellan 200 och 550 g.

Utbredning 
Denna buskekorre har endast påträffats på berget Namuli i centrala Moçambique. Det är inte känt om den förekommer på andra berg i närheten.

Ekologi 
Arten vistas mellan 1 200 och 18 850 meter över havet. Habitatet utgörs av fuktiga bergsskogar. Arten äter frukter, bär, frön och olika gröna växtdelar.

Bevarandestatus 
IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad, och populationen minskar. De främsta hoten är skogsbränder, uppodling och vedinsamling för bränsle. Arten jagas dessutom för sitt kött.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
vincenti
Däggdjur i etiopiska regionen
Essie Davis

Essie Davis, född 1970 i Hobart, Tasmanien, är en australisk skådespelerska. 

Essie Davis har bland annat uppmärksammats för sin roll som 1920-talsdetektiven Phryne Fisher i den australiensiska TV-serien Miss Fisher's Murder Mysteries (2011-). Hon har även gjort rollen som Maggie i filmerna The Matrix Reloaded (2003) och The Matrix revolutions (2003). 

Essie Davis växte upp i Hobart som dotter till den lokale konstnären George Davis och uppväxten var periodvis fattig. Hon tog examen från teaterhögskolan vid universitetet i Sydney 1992 där hon var klasskamrat med bland andra Cate Blanchett. Hon har verkat som teaterskådespelare sedan 1992 och som film-/TV-skådespelare sedan år 1993. Essie Davis har även medverkat som Catharina Bolmes Vermeer i filmen Flicka med pärlörhänge (2003) samt som Mrs. Arable i filmen Min vän Charlotte och som Cath Carney i storfilmen Australia (2008) där hon spelar dottern till karaktären King Carney spelad av Bryan Brown. Huvudkaraktärena i denna film spelades av Nicole Kidman, Hugh Jackman, även Bruce Spence syns i en biroll. 2011 hade hon en roll i TV-serien Örfilen.

Hon är gift med regissören Justin Kurzel sedan 2002 och har två barn (tvillingar) födda år 2006.

Källor

Noter

Externa länkar

Kvinnor
Födda 1970
levande personer
Australiska skådespelare under 2000-talet
Alumner från University of Tasmania
Personer från Hobart
Skådespelare från Tasmanien
Västlig palmekorre

Västlig palmekorre (Epixerus ebii) är en däggdjursart som först beskrevs av Coenraad Jacob Temminck 1853.  Epixerus ebii ingår i släktet Epixerus och familjen ekorrar.

Taxonomi 
Catalogue of Life, Wilson & Reeder (2005) och IUCN räknar den östliga palmekorren som underart (E. e. wilsoni) till västlig palmekorre. Dessutom listar de ytterligare en underart, E. e. jonesi.. Underarterna blir alltså:
 Epixerus ebii ebii (Temminck, 1853)
 Epixerus ebii jonesi Hayman, 1954
 Epixerus ebii wilsoni (Du Chaillu, 1860)

Beskrivning 
Den västliga palmekorren har grå ovansida, en svans med svarta kanter och vita-och-svarta vinkelställda band på ovansidan. Undersidan är rödorange till röd; svansroten har smala, svarta och vita tvärband, som tunnas ut mot den orangeröda spetsen. Den östliga palmekorren, underarten E. e. wilsoni, har samma ovansida som den västra palmekorren, med undantag för några svarta kanter på svansen, men undersidan är krämfärgad med varmare partier på vristerna och bakänden. Längden är 25 till 31 cm, ej inräknat den 25 till 31 cm långa svansen, och vikten är mellan 540 och 650 g (500 till 620 g för E. e. wilsoni).

Utbredning 
Om östlig palmekorre inte räknas med så sträcker sig utbredningsområdet från Sierra Leone till Ghana. Östlig palmekorre finns i Kamerun, Ekvatorialguinea, Gabon och i Kongo-Brazzaville.

Ekologi 
Ekorren förekommer i tät urskog, speciellt sådan med palmer av släktet Raphia, av vars frukter den lever. Utöver frukt, lever arten även av nötter och i undantagsfall animalisk föda. Födan tas både från träden och från marken. Arten förefaller att undvika nyplanteringar.

Bevarandestatus 
IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig; den är dock ingenstans vanlig. Som ett möjligt hot anges skogsavvekning för virkesproduktion och uppodling.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i etiopiska regionen
Östlig palmekorre

Östlig palmekorre (Epixerus wilsoni) är en däggdjursart som först beskrevs av Du Chaillu 1860.  Epixerus wilsoni ingår i släktet Epixerus och familjen ekorrar. Inga underarter finns listade.

Wilson & Reeder (2005) och IUCN räknar östlig palmekorre inte som självständig art utan listar den som underart till västlig palmekorre (Epixerus ebii).

Arten eller underarten förekommer i två från varandra skilda populationer. En i södra Kamerun, Ekvatorialguinea och västra Gabon och den andra i Kongo-Brazzaville. Ekorren vistas i skogar som oftast har palmträd.

Källor 

Ekorrar
Däggdjur i etiopiska regionen
Microsciurus alfari

Microsciurus alfari är en däggdjursart som först beskrevs av J. A. Allen 1895.  Microsciurus alfari ingår i släktet amerikanska dvärgekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 6 underarter.

Utseende 
Arten blir ungefär 15 cm lång (huvud och bål) och har en cirka 12 cm lång svans. Pälsens grundfärg på ovansidan är brun-olivgrön och ofta förekommer en rödaktig skugga. På undersidan har pälsen en ljusgrå till ljusbrun färg, ibland med orange skugga.

Utbredning och habitat 
Microsciurus alfari har två från varandra skilda populationer, en i Costa Rica och Panama och den andra i låglandet mellan Colombias nordvästra bergstrakter. I Nicaragua iakttogs bara en individ hittills. Denna ekorre vistas främst i städsegröna skogar.

Ekologi 
Individerna är allmänt aktiva på dagen men de kan även vara aktiva på natten. De lever främst ensamma och klättrar i växtligheten eller går på marken. Arten äter frukter, nötter, frön, bark och gröna växtdelar samt några insekter. Ungarna föds i boet som byggs av blad och andra växtdelar.

Källor

Externa länkar 

Amerikanska dvärgekorrar
alfari
Däggdjur i neotropiska regionen
Microsciurus flaviventer

Microsciurus flaviventer är en däggdjursart som först beskrevs av Gray 1867.  Microsciurus flaviventer ingår i släktet amerikanska dvärgekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 8 underarter.

Arten når en absolut längd av 25 till 27 cm, inklusive svans. Huvud och bål tillsammans är vanligen lite längre än svansen. Microsciurus flaviventer har brunaktig päls på ovansidan med olivgröna eller röda hår inblandade. Den tjocka pälsen på undersidan är orange och mer eller mindre blek. Arten har korta öron och bakom dessa förekommer gulvita ställen. Svansen är ganska smal och svartbrun med vitaktiga hårspetsar.

Denna ekorre lever i Sydamerika i Colombia, Ecuador, Peru och nordvästra Brasilien (kanske även Bolivia). I Anderna och andra bergstrakter når den upp till 2000 meter över havet. Habitatet utgörs av fuktiga skogar med palmer och andra träd. I utbredningsområdet förekommer ofta dimma.

Individerna är aktiva på dagen och lever vanligen ensamma. Par iakttas allmänt i samband med parningen. Microsciurus flaviventer vistas huvudsakligen i träd där den klättrar eller hoppar. Den bygger sitt bo av blad och andra växtdelar. Födan består främst av ryggradslösa djur. Dessutom äter denna ekorre trädens vätskor eller naturgummi samt frukter och palmernas frön.

Fortplantningssättet är inte bra utredd. En annan art av släktet (Microsciurus alfari) fortplantar sig mellan april och juni.

Källor

Externa länkar 

Amerikanska dvärgekorrar
flaviventer
Däggdjur i neotropiska regionen
Microsciurus mimulus

Microsciurus mimulus är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1898. Den ingår i släktet amerikanska dvärgekorrar och familjen ekorrar.

Taxonomi 
Catalogue of Life (2015) samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan tre underarter:
 Microsciurus mimulus mimulus (Thomas, 1898)
 Microsciurus mimulus boquetensis (Nelson, 1903)
 Microsciurus mimulus isthmius (Nelson, 1899)

I James L. Pattons Mammals of South America (2015) hävdas dock att arten är monotypisk (det vill säga att den saknar underarter).

Beskrivning 
Pälsen på ovansidan är mörkbrun till svart och spräcklig i rött eller orange, ibland dessutom med en mörk ryggstrimma. Former spräckliga i grågult förekommer också. Buken är orange till blekgul med inslag av brunt. Svansen spräcklig i svart på ovansidan och på undersidan brungul med svarta kanter. Kroppslängden är 11 till 16 cm exklusive den 9 till 13 cm långa svansen.

Utbredning 
Arten förekommer i Panama samt i Colombia och norra Ecuador vid Stilla havet.

Ekologi 
I Colombia och Ecuador lever arten i låglandet. I Panama, där den är mycket vanlig, förekommer den i bergstrakter mellan 800 och 1 600 meters höjd. Den har städsegröna regnskogar som habitat.

Bevarandestatus 
IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig, och populationen är stabil. Delar av artens utbredningsområde är föremål för kraftig skogsavverkning, men det betraktas för närvarande inte som något större hot.

Källor

Externa länkar 

Amerikanska dvärgekorrar
mimulus
Däggdjur i neotropiska regionen
Microsciurus santanderensis

Microsciurus santanderensis är en däggdjursart som först beskrevs av Hernandez-Ccamacho 1957. Den ingår i släktet amerikanska dvärgekorrar och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Beskrivning 
En liten ekorre med mörkbrun päls på ovansidan, en svart strimma längs ryggen och en ljust ockrafärgad fläck bakom varje öra. Buksidan har varierade färg, men vanligen en ljus ockrafärg med skärt inslag. Kroppslängden är 13 till 16 cm, exklusive den 14 till 15 cm långa svansen.

Utbredning 
Arten förekommer i norra Colombia, troligtvis även i angränsande områden av Panama och Venezuela.

Ekologi 
Habitaten utgörs av regnskogar samt bergsskogar och träskmarker, de senare belägna på höjder mellan 2 700 och 3 800 meter. I övrigt är litet känt om arten.

Källor

Externa länkar 

Amerikanska dvärgekorrar
santanderensis
Däggdjur i neotropiska regionen
Urocitellus armatus

Urocitellus armatus är en däggdjursart som beskrevs av Robert Kennicott 1863. Den ingår i släktet Urocitellus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Taxonomi 
Arten har tidigare förts till släktet sislar (Spermophilus), men efter DNA-studier som visat att arterna i detta släkte var parafyletiska med avseende på präriehundar, släktet Ammospermophilus och murmeldjur, har det delats upp i flera släkten, bland annat Urocitellus.

Beskrivning 
Arten har en gråbrun päls med ljusare sidor och beige till vit undersida. Svansen har mörkare gråbruna ovan- och undersidor med ljusare kanter. Kroppslängden är 28 till 30 cm, svanslängden 6,3 till 8 cm, och vikten varierar mellan 284 och 425 g.

Ekologi 
Habitaten utgörs av öppna naturtyper, som torrängar, betesmarker och odlade fält, gärna i högdalar. Arten kan även förekomma på buskstäpper med bland annat malörtsväxter. Arten gräver ut gångsystem under jorden. Den sover inte bara vintersömn, utan kan även dra sig undan inför sensommaren, så att den bara är ovan jord i 3 till 3,5 månader per år.

Föda 
Urocitellus armatus lever av frön, gröna växtdelar, ryggradslösa djur som daggmaskar och en del ryggradsdjur. Vinter- och sommarvilorna klarar den främst genom att äta upp sig, men den kan även lagra en del frön i sina bon.

Fortplantning 
Parningssäsongen infaller efter vintervilans slut i mars eller april. Hanarna lockar till sig parningsvilliga honor genom läten och luktmarkeringar. Efter 28 dygns dräktighet föder honan 7 till 8 ungar (4 till 5 för förstfödande, ettåriga honor). Ungarna blir självständiga efter omkring 24 dygn.

Utbredning 
Utbredningsområdet omfattar bergstrakterna i västra USA från sydvästra Montana över östra Idaho och västra Wyoming till södra Utah.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
armatus
Otospermophilus beecheyi

Otospermophilus beecheyi är en däggdjursart som först beskrevs av Richardson 1829. Den ingår i släktet Spermophilus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Taxonomi 
Arten har tidigare förts till släktet sislar (Spermophilus), men efter DNA-studier som visat att arterna i detta släkte var parafyletiska med avseende på präriehundar, släktet Ammospermophilus och murmeldjur, har det delats upp i flera släkten, bland annat Otospermophilus.

Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 8 underarter:
 Otospermophilus beecheyi beecheyi
 Otospermophilus beecheyi douglasii
 Otospermophilus beecheyi fisheri
 Otospermophilus beecheyi nesioticus
 Otospermophilus beecheyi nudipes
 Otospermophilus beecheyi parvulus
 Otospermophilus beecheyi rupinarum
 Otospermophilus beecheyi sierrae

Utseende 
Denna sisel når en absolut längd av 36 till 50 cm, inklusive en 14 till 23 cm lång svans. Vikten är 350 till 885 g. Arten har brungrå päls på ovansidan med många ljusa punkter medan undersidan är ljusgrå. Hos många men inte alla individer finns en ljusare man från öronen över axlarna. Oftast är den yviga svansen på ovansidan mörkare.

Utbredning 
Arten förekommer i Kalifornien, i västra Oregon och i angränsande områden av Washington och Nevada. I syd sträcker sig utbredningsområdet till Baja California (Mexiko). Habitatet utgörs av öppna landskap som gräsmarker, öknar, jordbruksmark eller vägkanter.

Ekologi 
Varje individ har sin egen jordhåla men ofta har många individer sina bon nära varandra vad som liknar en koloni. Vinterdvalans längd varierar beroende på vädret.

Otospermophilus beecheyi äter främst frön, nötter och ekollon samt en del frukter, bär, rötter och svampar.  Sällan ingår insekter och ägg i födan. Vanligen transporteras födan i kindpåsarna till boet. Arten är polygynandrisk, båda könen kan ha flera partners, och därför kan ungarna i samma kull ha olika fäder. Parningstiden börjar under våren efter vinterdvalan. Honor har bara en kull per år med 5 till 11 ungar. De föds blinda efter cirka en månad dräktighet. Ungarna öppnar sina ögon efter 5 veckor och en till tre veckor senare slutar modern med digivning. Könsmognaden infaller efter ett år. Hannar deltar inte i ungarnas uppfostran. Under goda förhållanden kan Otospermophilus beecheyi leva 6 år i naturen.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
beecheyi
Däggdjur i palearktiska regionen
Beldings sisel

Beldings sisel (Urocitellus beldingi) är en däggdjursart som beskrevs av Clinton Hart Merriam 1888. Den ingår i släktet Urocitellus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Arten är uppkallad efter djursamlaren Lyam Belding.

Beskrivning 
En tämligen liten sisel med korta ben, små öron, en kroppslängd mellan 23 och 30 cm inklusive den 4 till 8 cm långa svansen och en vikt mellan 300 och 415 g för hanar, 230 till 400 g för honor. Pälsfärgen är rödbrun på ryggen, rödaktig på den buskiga svansens ovansida och brunaktigt grå i övrigt, med mera brunt på sidorna.

Underarter 
Arten delas upp i följande underarter:
 U. beldingi beldingi (Merriam, 1888)
 U. beldingi creber (Hall, 1940)
 U. beldingi oregonus (Merriam, 1898)

Arten har tidigare förts till släktet sislar (Spermophilus), men efter DNA-studier som visat att arterna i detta släkte var parafyletiska med avseende på präriehundar, släktet Ammospermophilus och murmeldjur, har det delats upp i 8 släkten, bland annat Urocitellus.

Ekologi 
Arten vistas i bergstrakter med öppen vegetation likt gräsmarker, öppna skogar, buskmarker och jordbruksmark.
 
Arten är dagaktiv och tillbringar natten i underjordiska bon; antingen mindre, med en enda ingång, eller större bon med flera ingångar. Stapelfödan består av olika gräs, inte minst säd, nötter, blommor, frön, gröna växtdelar, rötter, lökar och svampar. Den kan emellertid även ta animalisk föda som insekter, smådäggdjur, fågelägg och as. Själv utgör arten föda för prärievargar, grävlingar och vesslor.

Siseln sover vintersömn länge, vanligen från slutet av september till maj eller juni. Övervintringen är krävande för arten; upp till 2/3 av ungarna och 1/3 av de vuxna klarar inte vintern.

Fortplantning 
Honorna blir könsmogna efter omkring ett år, hanarna efter 1 1/2. Hanarna utkämpar blodiga slagsmål om honorna, något som leder till att medellivslängden för hanarna endast är 3 till 4 år mot honornas 4 till 6. De 4 till 12 (vanligen 8) ungarna föds tidigt på hösten i vintervistet efter en dräktighetsperiod på 23 till 28 dygn. De outvecklade ungarna väger inte mer än 5–8 g vid födseln, och diar i omkring en månad.

Utbredning 
Beldings sisel förekommer i västra USA i delstaterna Oregon, Idaho, Utah, Nevada och Kalifornien.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i nearktiska regionen
Urocitellus columbianus

Urocitellus columbianus är en däggdjursart som först beskrevs av George Ord 1815.  Den ingår i släktet Spermophilus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Taxonomi 
Arten har tidigare förts till släktet sislar (Spermophilus), men efter DNA-studier som visat att arterna i detta släkte var parafyletiska med avseende på präriehundar, släktet Ammospermophilus och murmeldjur, har det delats upp i flera släkten, bland annat Urocitellus.

Catalogue of Life och Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan två underarter:
 Urocitellus columbianus columbianus (Ord, 1815) samt
 Urocitellus columbianus ruficaudus (A. H. Howell, 1928)

Utseende 
Den totala kroppslängden är 32 till 41 cm, inklusive en 8 till 12 cm lång svans, och vikten är 340 till 810 g. Pälsen har på ovansidan en gråaktig färg med många vita prickar. Kännetecknande är den rödbruna nosen och dessutom är främre delen av halsen, bröstet och de främre extremiteterna blekt rödbruna. Den yviga svansen har samma färg som ovansidan.

Utbredning och habitat 
Denna sisel förekommer i västra Nordamerika i delstaterna British Columbia och Alberta (Kanada) samt i Washington, Montana, Oregon och Idaho (USA). Arten vistas i kuperade områden och bergstrakter upp till 2 450 meter över havet. Habitatet utgörs av öppna landskap med gräs och med arter av malörtssläktet (Artemisia). Arten hittas även på skogsgläntor av barrskogar.

Ekologi 
Hannar och honor försvarar området kring det underjordiska boet. Ofta har flera individer sina bon nära varandra i vad som liknar en koloni. Urocitellus columbianus äter främst växtdelar som rötter, stjälkar, blad, frön och bär. Dessutom ingår smådjur som insekter, gnagare och fiskar i födan. Arten går främst på marken men kan klättra i de glest fördelade buskarna och träden.

Hanar skapar ett förråd av frön och lök från blommor före vinterdvalan på grund av att de vaknar tidigare än honor innan nya växtdelar är tillgängliga. En hane och en hona kan dela samma bo när de går i ide men de har vanligen skilda sovrum. Före den del av boet som används för vinterdvalan fylls tunneln på cirka 50 centimeter med jord.

Revirets gränser markeras med sekret från körtlarna som ligger vid munnen, vid huvudets sidor och på ryggen.

Individerna håller vinterdvala två tredjedelar av året. När de blir aktiva under senvåren börjar parningstiden. Dräktigheten varar cirka 24 dagar och sedan föds oftast 2 till 4 ungar, ibland upp till 7 ungar. Ungarna diar sin mor cirka 30 dagar. De blir könsmogna 1 till 2 år efter födelsen.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
columbianus
Däggdjur i nearktiska regionen