kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Callospermophilus madrensis

Callospermophilus madrensis är en däggdjursart som först beskrevs av Clinton Hart Merriam 1901.  Spermophilus madrensis ingår i släktet Callospermophilus, och familjen ekorrar. Inga underarter finns listade.

Beskrivning 
En tämligen liten sisel med en kroppslängd mellan 21 och 25 cm samt en vikt mellan 100 och 200 g. Huvudet är nötbrunt med en ljust beige ring kring ögat och kanelbruna hår på öronen. Större delen av ovansidan är gråbrun, mörkare mot bakdel och höfter. På ryggen har den otydliga, mörka streck.

Ekologi 
Callospermophilus madrensis förekommer endast i alpina tallskogar på höjder mellan 3 000 och 3 750 m. Förutom tall kan det även finnas poppel, Pseudotsuga och en. Mycket litet är känt om djurets vanor, men man antar att det, som de flesta sislar, främst är växtätande. Fynd av dräktiga och digivande honor gör det troligt att parningen sker på försommaren, och att ungarna föds före juli månad. Troliga predatorer är vargar och pumor.

Utbredning 
Arten finns endast i sydvästra Chihuahua i Mexiko.

Status 
IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad. Den är vanlig inom sitt begränsade habitat, men just för att den är så hårt bunden till en naturtyp, tallskog, är den mycket känslig för den skogsavverkning som pågår.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
madrensis
Däggdjur i nearktiska regionen
Röd sisel

Röd sisel (Spermophilus major) är en däggdjursart som först beskrevs av Peter Simon Pallas 1778.  Den ingår i släktet sislar och familjen ekorrar. Inga underarter finns listade.

Taxonomi 
De flesta arterna i det tidigare släktet Spermophilus har efter DNA-studier konstaterats vara parafyletiska med avseende på präriehundar, släktet Ammospermophilus och murmeldjur. Detta släkte har därför delats upp i flera släkten. Kvar i Spermophilus finns endast den gamla världens sislar, som, bland andra, denna art.

Beskrivning 
En stor och kraftigt byggd sisel med en kroppslängd på mellan 32 och 45 cm inklusive den 7 till 11 cm långa svansen. Som alla sislar har den stora ögon, små öron, korta ben och är försedd med kindpåsar att bära föda i. Ovansidan har gråaktig päls med vita markeringar och inblandning av gula och rödbruna hår, rödbruna fläckar på kinderna och gråaktiga fläckar i nacken, medan undersidan är gråaktig till blekgul.

Ekologi 
Habitatet utgörs främst av grässtäpper och andra gräsmarker, gärna på lerjordar. I den norra delen av utbredningsområdet förekommer arten även i angränsande trädstäpper och de södra delarna av skogsbältet, medan den i söder även finns i floddalar och halvöknar.

Den röda siseln är en dagaktiv art, som undviker de varmaste delarna av dagen. Födan består av rötter, frön, blad och stjälkar av gräs (inklusive sädesväxter) samt blommor, lökar och undantagsvis insekter och ägg.

Arten övervintrar: De vuxna hanarna går i ide redan i mitten av juni, medan övriga individer väntar till augusti. Arten bygger två typer av bon: Dels mera permanenta på mellan 40 och 150 cm djup, dels tillfälliga hålor med endast en ingång på omkring 30 till 50 cm under markytan.

Utbredning 
Denna sisel förekommer vid södra Uralbergen i Ryssland och norra Kazakstan. En rapport från 1987 om en förekomst i norra Kina (Xinjiang) är troligen en förväxling med den besläktade arten Spermophilus brevicauda.

Status 
IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Arten är utsatt för stora populationsväxlingar vilket gör det svårt att ange någon generell ökning eller minskning, men det förefaller som om den minskar något i åtminstone vissa delar av utbredningsområdet. Ingenting tyder dock på att den skulle minska så kraftigt att någon annan kategori skulle komma ifråga.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i palearktiska regionen
Spermophilus musicus

Spermophilus musicus är en däggdjursart som beskrevs av Édouard Ménétries 1832. Spermophilus musicus ingår i släktet sislar och familjen ekorrar. Inga underarter finns listade.

Taxonomi 
Vissa forskare betraktar arten som en underart till dvärgsisel (Spermophilus pygmaeus), S. pygmaeus musicus.

Beskrivning 
En liten sisel med en kroppslängd från nos till svansbas på 20 till 24 cm och en svanslängd på omkring 5 cm. Ryggsidans päls är gulgrå med mycket otydliga gulbruna fläckar, medan buksidan är gulaktigt grå.

Ekologi 
En dagaktiv sisel som förekommer på bergsängar, stäpper, gärna med inslag av säd eller malörter, kornåkrar, våtängar och branta sluttningar med xerofytisk vegetation. 

Födan består främst av olika växtdelar, med ett sällsynt inslag av animalisk föda.

Arten lever i mindre kolonier, ofta i enkla hålor omkring 30 till 40 cm under jord. Längre gångystem med sidogångar och flera ingångar på djup mellan 80 och 120 cm förekommer emellertid också. Arten sover vintersömn med början i augusti till oktober, och med slut mellan slutet av mars till början av maj. Äldre djur, speciellt hanar, går i regel först i dvala. Parningen äger rum just efter vintersömnen: Honan får mellan 2 och 4 ungar efter 22 dagars dräktighet.

Utbredning 
Utbredningsområdet är begränsat och omfattar endast Kaukasus, där arten finns på norra sidan av bergskedjan Prielbrusje vid floderna Kuban, Malka, Bakan och Chegem, alla belägna i delrepublikerna Karatjajen-Tjerkessien och Kabardinien-Balkarien (södra Kaukasien).

Status 
IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad. Främsta anledningen är den begränsade utbredningen, men man ser också en tänkbar risk för habitatförlust genom att de lämpliga habitaten börjar utnyttjas som betesmarker. Torka är ett annat, möjligt hot.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
musicus
Däggdjur i palearktiska regionen
Xerospermophilus perotensis

Xerospermophilus perotensis är en däggdjursart som beskrevs av Clinton Hart Merriam 1893. Den ingår i släktet Xerospermophilus och familjen ekorrar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Taxonomi 
Arten har tidigare förts till släktet sislar (Spermophilus), men efter DNA-studier som visat att arterna i detta släkte var parafyletiska med avseende på präriehundar, släktet Ammospermophilus och murmeldjur, har det delats upp i flera släkten, bland annat Xerospermophilus.

Beskrivning 
Pälsen på ryggsidan är gulbrun med små, oregelbundet placerade och ibland vaga, vita till blekskära fläckar. Huvudet är mörkare än resten av kroppen, med vita ringar kring ögonen. Buksidan är ljusgrå till blekt skär. Arten är en stor sisel, med kraftig kropp och korta fötter. Kroppslängden varierar mellan 25 och 27 cm, inklusive den knappt 6 till nästan 8 cm långa svansen. Vikten är 175 till 270 g.

Ekologi 
Habitatet är höglänta tallskogar på höjder mellan 2 340 och 2 370 m där den lever klippiga bergssidor och på slät mark med djupt jordlager. Bona kan grävas ut i marken, men det förekommer också att arten övertar gamla gångsystem byggda av kindpåsråttan Cratogeomys merriami. Arten lever kolonivis, men varje individ har sitt eget bo. Den sover vintersömn, vanligen mellan december och februari.

Parningssäsongen inleds i maj. Efter en dräktighet på 28 till 30 dagar föder honan i medeltal 4 ungar, vanligen mellan juni och augusti.

Födan består av ett flertal växter; arten kan också äta insekter. Själv utgör siseln föda åt, bland andra, långsvansad vessla, tamhundar och rödstjärtad vråk.

Utbredning 
Utbredningsområdet omfattar delstaterna Veracruz och Puebla i östra centrala Mexiko.

Status 
IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad, och populationen minskar. Främsta anledningarna är habitatsförlust och fragmentering av utbredningsområdet till följd av skogsavverkning.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
perotensis
Dvärgsisel

Dvärgsisel (Spermophilus pygmaeus) är en däggdjursart som först beskrevs av Peter Simon Pallas 1778.  Spermophilus pygmaeus ingår i släktet sislar och familjen ekorrar.

Taxonomi 
De flesta arterna i det tidigare släktet Spermophilus har efter DNA-studier konstaterats vara parafyletiska med avseende på präriehundar, släktet Ammospermophilus och murmeldjur. Detta släkte har därför delats upp i flera släkten. Kvar i Spermophilus finns endast den gamla världens sislar, som, bland andra, denna art.

Catalogue of Life listar följande 5 underarter:
 S. pygmaeus pygmaeus (Pallas, 1778)  
 S. pygmaeus brauneri (Martino, V. and E., 1917)
 S. pygmaeus herbicolus (Martino, V. and E., 1916)
 S. pygmaeus mugosaricus (Lichtenstein, 1823)
 S. pygmaeus musicus Ménétriés, 1832

Beskrivning 
En liten sisel med en kroppslängd mellan 17 och 23 cm, en svans på 2 till 5 cm och en kroppsvikt omkring 140 g. Som alla sislar har den små öron, korta ben, stora ögon och kindpåsar som den kan bära mat i. Pälsen på ovansidan är gulaktig till gråbrun med knappt märkbara fläckar, medan buksidan har vitaktig päls med en del insprängda, gula hår. Den vitaktiga pälsen fortsätter upp på bröst och strupe. Svansspetsen är gulaktig.

Ekologi 
Arten förekommer i öknar och halvöknar, gärna med växtlighet från malörtssläktet, på gräsmarker med ej för högvuxen vegetation, stäpper på sand- och lerjord samt trädesåkrar.

Dvärgsiseln är en dagaktiv art som lever i stora, underjordiska kolonier vilka kontinuerligt utökas. Födan består av rötter, lökar, gröna växtdelar och frön (bland annat säd). Arten sover vintersömn mellan september och mars; den kan dessutom ha en inaktivitetsperiod under heta somrar.

Utbredning 
Denna sisel förekommer från östra Ukraina över sydvästra Ryssland och norra Georgien till Kazakstan. Den vistas där i låglandet och i kulliga områden.

Status 
IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Populationen minskar emellertid; främsta orsaken är klimatförändringar. Södra delen av utbredningsområdet går mot ett allt torrare klimat, medan klimatet i norra delen tvärtom blir allt fuktigare; ingen av förändringarna är gynnsam för arten. Habitatförlust och biocidföroreningar till följd av ett moderniserat jordbruk är andra faktorer.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i palearktiska regionen
Spermophilus relictus

Spermophilus relictus är en däggdjursart som först beskrevs av Kashkarov 1923.  Spermophilus relictus ingår i släktet Spermophilus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Taxonomi 
De flesta arterna i det tidigare släktet Spermophilus har efter DNA-studier konstaterats vara parafyletiska med avseende på präriehundar, släktet Ammospermophilus och murmeldjur. Detta släkte har därför delats upp i flera släkten. Kvar i Spermophilus finns endast den gamla världens sislar, som, bland andra, denna art.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
relictus
Urocitellus undulatus

Urocitellus undulatus är en däggdjursart som först beskrevs av Peter Simon Pallas 1778. Den ingår i släktet Urocitellus och familjen ekorrar.

Taxonomi 
Arten har tidigare förts till släktet sislar (Spermophilus), men efter DNA-studier som visat att arterna i detta släkte var parafyletiska med avseende på präriehundar, släktet Ammospermophilus och murmeldjur, har det delats upp i flera släkten, bland annat Urocitellus.

Catalogue of Life listar sex underarter:
 Urocitellus undulatus undulatus
 Urocitellus undulatus eversmanni
 Urocitellus undulatus jacutensis
 Urocitellus undulatus menzbieri
 Urocitellus undulatus stramineus samt
 Urocitellus undulatus transbaikalicus.

Beskrivning 
Pälsen är brunockra på ovansidan med små, ljusa fläckar spridda över kroppen. Huvudet är mörkare, medan sidor och buk är ljust rödockrafärgade. Svansen är mörkgråaktig på ovansidan, ljusare på undersidan. Kroppslängden är omkring 32 cm, svanslängden omkring 16 cm.

Ekologi 
Urocitellus undulatus förekommer i halvöknar och på stäpper i anslutning till bergsskogar. Den kan också uppträda i busklandskap med ekar, Gmelina leichhardtii och sydboken Nothofagus solandri, på bergsängar samt våtmarker längs floder. Den kinesiska populationen lever i glest trädbevuxen savann och grässtäpper i anslutning till Gobiöknen. Som mest kan de gå upp till 3 100 m. 

Arten bygger underjordiska bon som i lätt, sandig jord kan vara upp till 3 m djupa och omfatta gångar med en total längs på 15 m (2 m djupa respektive 5 till 7 m långa i lerjord). Ingångarna är omgivna av en jordhög upp till 40 cm hög och med en diameter på 2 m.

Födan består av gröna växter, frön och insekter. Växtfödan varierar med årstiden: På våren äter arten främst rötter och rotknölar, för att senare övergå till frön (inte minst sädesslag). De kan lägga upp stora förråd med över 6 kg frön.

Vinterdvalan tillbringas i boet och varar från september/oktober till februari/mars.

Arten blir könsmogen under det andra levnadsåret. Under våren får honan mellan 3 och 9 ungar efter 30 dygns dräktighet.. De lämnar boet för första gången vid ungefär 4 veckors ålder.

Utbredning 
Utbredningsområdet sträcker sig från Altaj och södra Sibirien till Manchuriet, Gobiöknen och nordligaste Pamir.

Status 
IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig, och populationen är stabil. Tidigare jagades arten edmellertid intensivt, men det förmodas ha upphört.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
undulatus
Däggdjur i palearktiska regionen
Spermophilus xanthoprymnus

Spermophilus xanthoprymnus är en däggdjursart som först beskrevs av Bennett 1835.  Spermophilus xanthoprymnus ingår i släktet sislar och familjen ekorrar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Taxonomi 
De flesta arterna i det tidigare släktet Spermophilus har efter DNA-studier konstaterats vara parafyletiska med avseende på präriehundar, släktet Ammospermophilus och murmeldjur. Detta släkte har därför delats upp i flera släkten. Kvar i Spermophilus finns endast den gamla världens sislar, som, bland andra, denna art.

Beskrivning 
En liten sisel med en kroppslängd på 19 till 29 cm, inklusive den korta svansen (3 till 5 cm). Ovansidan är gråaktig till mörkbrun med ljusare sidor, och buken vitaktig till gulaktig. Ögonen är stora, öronen små och de gulaktiga fötterna försedda med raka klor. Arten har kindpåsar till att lagra föda i.

Ekologi 
Arten lever på relativt vegetationsfattiga grässtäpper och andra torra gräsmarker samt på klippterräng på bergssidor och liknande. Den förekommer främst på höjder mellan 800 och 2 700 m.

Spermophilus xanthoprymnus konstruerar ett omfattande, underjordiskt bosystem. Under sommaren konstrueras även temporära, enklare bon med en diameter på 1,5 m och mellan 3 och 5 utgångar. Födan består av gräs, lökar och frön; upp till 1,3 kg föda kan lagras i boet. 

Arten sover vintersömn mellan september och mitten av februari.

Fortplantning 
Djuren parar sig efter vintervilans slut. Mellan 1 och 6 ungar föds i april till juli. Ungarna blir könsmogna efter första vintervilan.

Utbredning 
Utbredningsområdet omfattar Turkiet med utlöpare till Armenien och nordvästra Iran.

Status 
IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad, och populationen minskar. Främsta orsaken är habitatförlust genom att områdena där den lever omvandlas till åkermark. I Turkiet betraktas individer som redan lever i åkermark som skadedjur.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
xanthoprymnus
Exilisciurus concinnus

Exilisciurus concinnus är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1888.Den ingår i släktet Exilisciurus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Beskrivning 
Pälsen på ovansidan är mörkbrun med en lätt dragning åt rött, medan den på buken är ljusbrun. Ekorren är liten, även om den är den största arten i släktet: Kroppen är mellan 5 och 7,5 cm lång, ej inräknat den 7,5 till 10 cm långa svansen, och bakfoten är mellan 2,5 och 3 cm lång. Individerna väger 25 till 35 g.

Utbredning 
Denna ekorre förekommer i Mindanao-ögruppen i sydöstra Filippinerna.

Ekologi 
Habitatet utgörs av skog, både täta låglandsskogar och bergsskogar. Arten är dagaktiv, och förekommer i de lägre till medelhöga delarna av skogen, som trädstubbar, stammar, undersidan av grenar och håligheter i träden. Den kan också förekomma i mindre kalhyggen. Störs den, gömmer den sig ofta bland trädrötterna. I bergstrakter når arten 2 000 meter över havet.

Födan utgörs av frön som kompletteras med några insekter och kanske frukter. Exilisciurus concinnus har kvittrande alarmrop.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
concinnus
Däggdjur i orientaliska regionen
Enfärgad dvärgekorre

Enfärgad dvärgekorre (Exilisciurus exilis) är en däggdjursart som först beskrevs av Müller 1838. Den ingår i släktet Exilisciurus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade.

Beskrivning 
Pälsen på ovansidan är enfärgat olivbrun, på undersidan grågul med en dragning åt skär. Arten är en av världens minsta ekorrar med en kroppslängd på 6 till 8 cm, ej inräknat den 4 till 6 cm långa svansen. Vikten varierar mellan 12 och 16 g. Lätet är ett högtoningt, kväkande, enstavigt skrik.

Utbredning 
Denna ekorre har länge betraktats som endemisk för Borneo inklusive Banggi-ön, men nyare data indikerar att den även kan finnas på Sumatra.

Ekologi 
Arten är vanlig i låglänta skogar och kuperade områden upp till 1 000 m, i vissa områden ända upp till 1 700 m. Arten är aktiv under morgon och sen eftermiddag; den vistas då främst i mindre och medelstora träd, gärna klättrande på stammarna. Födan utgörs av bland annat bark och mindre insekter som myror.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Exilisciurus whiteheadi

Exilisciurus whiteheadi är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1887. Den ingår i släktet Exilisciurus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Beskrivning 
En liten men robust byggd ekorre med ovansidans päls lång och finspräcklig i mörkt gråbrunt och svart. Bukpälsen är något ljusare. Svansen är otydligt randig i mörkt orangebrunt och svart. Öronen har tydliga, ljusa tofsar med en längd av minst 2 cm. Kroppslängden är mellan 8 och 9 cm, ej inräknat den 6,5 till 7 cm långa svansen. Vikten är omkring 20 g.

Denna ekorre förekommer på nordvästra till centrala Borneo i den indonesiska provinsen Kalimantan Timur (på centrala Borneo österut), de två malaysiska delstaterna Sabah och Sarawak samt Brunei. Eventuellt kan den även finnas i provinsen Kalimantan Barat (från centrala Borneo västerut).

Ekologi 
Arten är dagaktiv, och vistas i bergsskogar upp till 3 000 meter över havet, samt i Dipterocarpus-skogar upp till 1 200 meter. Den föredrar små till medelstora träd, men undviker inte helt större. Arten klättrar gärna på trädstammarna. Den har vid något tillfälle observerats i sumpig skog.

Dieten är osäker; vissa auktoriteter beskriver artens föda som i huvudsak animalisk, med tonvikt på insekter och då främst myror, och endast till mindre del bestående av frukter och andra växtdelar. Andra beskriver den som en växtätare som framför allt lever på mossor och lavar.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
whiteheadi
Däggdjur i orientaliska regionen
Arizonaekorre

Arizonaekorre (Sciurus arizonensis) är en däggdjursart som beskrevs av Elliott Coues 1867. Sciurus arizonensis ingår i släktet trädekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad.

Inga underarter finns listade enligt Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer däremot mellan 3 underarter.

Utseende 
Arten blir 20 till 28 cm lång (huvud och bål) och har en ungefär lika lång yvig svans. Vikten varierar mellan 520 och 875 g. Arizonaekorre har på ovansidan en gråaktig päls med några gulaktiga skuggor. Svansens ovansida är mörkgrå till svartaktig och dess undersida är gulbrun. Svansens två huvudfärger är skilda genom en vit kant. På buken har denna ekorre vitaktig päls. Under årets kalla månader (november till april) blir pälsen mörkare. I motsats till borstörad ekorre finns inga tofsar på öronen.

Utbredning och habitat 
Arizonaekorre lever i sydvästra USA (Arizona och New Mexico) och i norra Mexiko (Sonora). Arten vistas där i bergstrakter som ligger 1100 till 2700 meter över havet. Habitatet utgörs av skogar med löv- och barrträd samt av gräsmarker i närheten av skogar. Ofta förekommer trädet Juglans major som tillhör valnötssläktet i utbredningsområdet.

Ekologi 
Individerna klättrar i träd eller går på marken. När de upptäcker en fara kan de sitta längre tider orörlig på samma plats. Vid akut fara skriker ekorren högt och söker skydd i trädens övre delar. Till artens fiender räknas bland annat fläckskunkar, ormar och tamkatter. Flera individer faller offer för rovfåglar och rödlon. Arizonaekorre bygger sitt bo av blad och andra växtdelar och placerar det på en gren eller i en hålighet i trädet. Ibland har en individ flera bon i reviret. På vintern kan flera individer vila i samma bo.

Denna ekorre äter olika växtdelar beroende på utbudet. Den föredrar valnöt och ekollon men äter även frukter, svampar, bär, blommor, bark och annat.

Honor har bara en kull per år och några honor fortplantar sig inte varje år. Parningen är kopplad till blommornas blomstring under våren. Enligt teorin äter Arizonaekorren blommorna och det vitamin A som finns i blommorna ökar djurets parningsberedskap. Vanligen sker parningen i april eller maj och efter två månaders dräktighet föds två till fyra ungar.

Källor

Externa länkar 

Trädekorrar
Däggdjur i nearktiska regionen
Sciurus griseus

Sciurus griseus är en däggdjursart som beskrevs av George Ord 1818. Sciurus griseus ingår i släktet trädekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan tre underarter.

Utseende 
Arten blir med svans 44 till 59 cm lång och den väger 350 till 950 g. Pälsen har på ovansidan en silvergrå färg och undersidan är täckt med vit päls. Den yviga svansen är likaså grå med flera svarta hår inblandade. Sciurus griseus byter päls under senare våren och under tidiga hösten.

Utbredning och habitat 
Denna ekorre förekommer i västra Nordamerika från delstaten Washington (USA) till norra delen av halvön Baja California (Mexiko). Habitatet utgörs av skogar med barr- och lövträd. Lövträden är ofta ekar men kan även vara valnöt, från poppelsläktet eller från platansläktet. I bergstrakter når arten 2500 meter över havet.

Ekologi 
Individerna är aktiva på dagen. De vilar på natten i håligheter i träd som fodras med mossa eller med andra mjuka växtdelar. Varje individ har ett revir som är 0,5 till 7 hektar stort. Territoriet försvaras inte mot artfränder förutom under parningstiden. Sciurus griseus håller ingen vinterdvala men den vistas under den kalla årstiden sällan ute.

Arten äter främst frön från barrträd samt ekollon och nötter. I mindre mått ingår bär, svampar, bark, trädens vätskor och insekter i födan. Liksom andra trädekorrar gömmer Sciurus griseus delar av födan på vissa platser som den äter under den kalla årstiden. Gömman hittas igen med hjälp av luktsinnet.

Parningen sker under senvåren och efter cirka 43 dagar dräktighet föds 3 till 5 ungar. Ungarna är vid födelsen nakna och deras ögon samt hörselgångar är stängda. Ungarna diar sin mor cirka 10 veckor. Efter 10 till 11 månader blir ungarna könsmogna.

Bildgalleri

Källor

Noter

Externa länkar 

Trädekorrar
griseus
Däggdjur i nearktiska regionen