kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hylomys suillus

Hylomys suillus är en däggdjursart som beskrevs av Müller 1840. Hylomys suillus ingår i släktet Hylomys och familjen igelkottdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Utseende 
Djuret har inga långa taggar som arter i underfamiljen igelkottar (Erinaceinae) utan bara några korta avplattade taggar inblandade i den mjuka pälsen. Pälsen är oftast brun eller lite gråspräcklig. Hylomys suillus blir 12 till 14 cm lång (huvud och bål), har en cirka 3 cm lång svans och väger ungefär 70 g. Den korta svansen är nästan naken och de runda öronen är ganska stora. I den långa spetsiga nosen finns flera tänder som har ungefär samma storlek. Fingrar och tår är utrustade med klor.

Utbredning och habitat 
Denna råttigelkott förekommer i Sydostasien från sydöstra Kina över det sydostasiatiska fastlandet och Malackahalvön till norra Borneo, Sumatra och Java. Arten vistas i kulliga områden och i bergstrakter mellan 90 och 1700 meter över havet. På Sumatra når den i sällsynta fall 3000 meter över havet. Hylomys suillus vistas vanligen i fuktiga bergsskogar. Den hittas även i skogar i lägre områden samt i landskap som förändrades av människor.

Ekologi 
Arten äter främst ryggradslösa djur som insekter och daggmaskar. Dessutom ingår frukter i födan. Fortplantningen sker över hela året och honor föder upp till tre ungar per kull. Under bra förhållanden kan Hylomys suillus leva två år.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 H. s. dorsalis
 H. s. maxi
 H. s. microtinus
 H. s. pegunensis
 H. s. siamensis
 H. s. suillus
 H. s. tionis

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Igelkottdjur
suillus
Däggdjur i orientaliska regionen
Hylomys megalotis

Hylomys megalotis är en däggdjursart som beskrevs av Jenkins och M. F. Robinson 2002. Hylomys megalotis ingår i släktet Hylomys och familjen igelkottdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Artepitet i det vetenskapliga namnet är sammansatt av de grekiska orden megas (stor) och otos (öra) och syftar på djurets långa öron jämförd med andra släktmedlemmar.

Den långa och mjuka pälsen på ovansidan saknar liksom hos alla råttigelkottar spenar. Håren är huvudsakligen grå med en brun eller svart spets. Hylomys megalotis har en ganska lång svans och långa klor vid händer och fötter. I varje käkhalva förekommer 3 framtänder, en hörntand, 4 premolarer och 3 molarer. Artens skalle är mer långsträckt än hos andra släktmedlemmar. Kroppslängden (huvud och bål) är 115,5 till 134,5 mm och svanslängden är 82,8 till 91,3 mm. Djuret har 20.4 till 21,3 mm långa bakfötter och 20,9 till 23,2 mm stora öron.

Arten förekommer i centrala Laos. Individer hittades oftast nära grottor i kalkstensformationer. På grund av fötternas konstruktion antas att djuret har bra förmåga att klättra på kalksten. I utbredningsområdet finns lövfällande skogar och buskskogar sam landskap med bambu.

Källor

Externa länkar 

Igelkottdjur
megalotis
Däggdjur i orientaliska regionen
Hylomys parvus

Hylomys parvus är en däggdjursart som beskrevs av Robinson och Cecil Boden Kloss 1916. Hylomys parvus ingår i släktet Hylomys och familjen igelkottdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Djuret blir 104 till 114 mm lång (huvud och bål) och har en 23 till 25 mm lång svans. Bakfötterna är 23,0 till 23,5 mm långa och öronen är 17 till 19 mm stora.

Arten förekommer på Sumatra. Den vistas där i bergstrakter mellan 2000 och 3000 meter över havet. Habitatet utgörs av tropiska bergsskogar.

Källor

Externa länkar 

Igelkottdjur
parvus
Däggdjur i orientaliska regionen
Erinaceus roumanicus

Erinaceus roumanicus är en däggdjursart som beskrevs av Barrett-hamilton 1900. Erinaceus roumanicus ingår i släktet Erinaceus, och familjen igelkottdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Arten behandlades tidigare som underart till Erinaceus europaeus.

Arten förekommer i Centraleuropa och östra Sibirien och delas in i fem underarter:
 E. r. bolkayi
 E. r. drozdovskii
 E. r. nesiotes
 E. r. pallidus
 E. r. roumanicus

Källor

Externa länkar 

Igelkottar
roumanicus
Däggdjur i palearktiska regionen
Atelerix sclateri

Atelerix sclateri är en däggdjursart som beskrevs av Anderson 1895. Atelerix sclateri ingår i släktet Atelerix och familjen igelkottdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 206 till 263 mm, en svanslängd av 14 till 20 mm och den har 22 till 27 mm långa öron. Ovansidan är täckt av många mörka taggar och det finns en tydlig gräns mot den ljusbruna till vita pälsen på undersidan. Nosen är täckt av mörkare päls vad som liknar en ansiktsmask. De avrundade öronen är ofta kortare än taggarna som ligger bakom. Den korta svansen bär korta ljusa hår och är nästan helt gömd i taggarna som täcker stjärten. Atelerix sclateri har fem fingrar och fem tår varav tummen och stortån är små. Den nära besläktade afrikanska pygméigelkotten har bara fyra tår vid bakfötterna.

Denna igelkott förekommer i Somalia i en bredare remsa längs kustlinjen. Arten vistas i savannen eller i liknande gräsmarker.

Antagligen har arten samma levnadssätt som andra igelkottar som lever i torra habitat. Individerna är aktiva på natten och de gömmer sig ofta under buskar. När honan inte är brunstig lever varje exemplar ensam. Födan utgörs av ryggradslösa djur, några små ryggradsdjur, frukter och svampar.

Källor

Externa länkar 

Igelkottar
sclateri
Däggdjur i etiopiska regionen
Hemiechinus collaris

Hemiechinus collaris är en däggdjursart som först beskrevs av Gray 1830.  Hemiechinus collaris ingår i släktet långörade igelkottar, och familjen igelkottdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna igelkott förekommer främst i västra Indien och i angränsande regioner av Pakistan. Isolerade populationer finns i norra Indien och i norra Pakistan. Arten vistas i låglandet och i bergstrakter upp till 2000 meter över havet. Hemiechinus collaris lever i öknar och halvöknar men den har sitt tillhåll där nära vattenansamlingar. Arten besöker även jordbruksmark. Individerna är aktiva på natten och de gräver ibland i marken.

Arten når en kroppslängd av 14 till 18 cm. Den har mörkbruna taggar och mörkbrun päls. I ansiktet och vid hakan är pälsen ljusare.

Födan utgörs främst av insekter och andra ryggradslösa djur. Dessutom äts små ryggradsdjur, kadaver och frukter.

Källor

Externa länkar 

Långörade igelkottar
collaris
Däggdjur i orientaliska regionen
Paraechinus hypomelas

Paraechinus hypomelas är en däggdjursart som först beskrevs av Brandt 1836.  Paraechinus hypomelas ingår i släktet Paraechinus och familjen igelkottdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Utseende 
Arten liknar Paraechinus micropus i utseende som förekommer längre österut. Nominatformen P. h. hypomelas är med en kroppslängd (huvud och bål) av 205 till 285 mm större än andra underarter. Vissa populationer är bara 105 till 205 mm långa. De flesta exemplar är helt svarta med undantag av taggarnas rot som är vit. Beroende på population förekommer färgvariationer. Ovanför nosen är ansiktet nästan naket. Till kroppslängden kommer en 10 till 40 mm lång svans och vikten ligger vanligen mellan 320 och 400 g.

Utbredning 
Denna igelkott förekommer främst i västra Asien från Iran till Turkmenistan, Afghanistan, Tadzjikistan och centrala Pakistan. Mindre avskilda populationer lever på Arabiska halvön. Arten vistas i låglandet och i bergstrakter upp till 1500 meter över havet. Habitatet utgörs av öknar, halvöknar och stäpper. Paraechinus hypomelas föredrar där dalgångar av floder.

Ekologi 
Individerna utför under årets gång längre vandringar som är längre än hos andra igelkottar. Arten är allätare och har bland annat insekter, mindre kräldjur och frukter som föda.

Paraechinus hypomelas är vanligen nattaktiv men den kan vid regn vara aktiv på dagen. Allmänt lever varje exemplar ensam när honan inte är brunstig. Vid ställen med bra tillgång till föda bildas ibland grupper med upp till 30 medlemmar. Under dagen vilar denna igelkott hoprullad i täta växtansamlingar, i en sänka eller i bergssprickor. Under den kalla årstiden går arten några dagar i dvala.

Efter dräktigheten föds vanligen under våren en kull med tre eller fyra ungar. Ungarna föds blinda och de öppnar sina ögon efter cirka tre veckor. Ytterligare tre veckor senare slutar honan med digivning. Livslängden i fångenskap går upp till sju år.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 P. h. blanfordi
 P. h. eversmanni
 P. h. hypomelas
 P. h. sabaeus
 P. h. seniculus

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Igelkottar
hypomelas
Däggdjur i orientaliska regionen
Däggdjur i palearktiska regionen
Paraechinus micropus

Paraechinus micropus är en däggdjursart som först beskrevs av Edward Blyth 1846.  Paraechinus micropus ingår i släktet Paraechinus och familjen igelkottdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Utseende 
Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 14 till 27 cm och en svanslängd av 1 till 4 cm. Honor är med en genomsnittlig vikt av 312 g lättare än hanar som väger cirka 435 g. Djuret liknar med sin spetsiga nos och sina korta extremiteter andra igelkottar. Ryggen och kroppssidorna är täckta av taggar men ansiktet, buken, extremiteterna och svansen bär mjuk päls. Pälsen är huvudsakligen vitaktig, bara vid nosen finns en kännetecknande större svart fläck och dessutom är fötterna mörka. Paraechinus micropus har ganska stora och något spetsiga öron. Taggarna har en vit eller gul grundfärg och en eller flera mörka band i svart eller brun. Hos arten dokumenterades helt svarta eller helt vita individer.

Tandformeln är I 3/3 C 1/1 P 3/2 M 3/3 och mellan de centrala övre framtänderna finns en klaff.

Utbredning och habitat 
Denna igelkott förekommer i sydöstra Pakistan och i västra Indien. Den lever i låglandet och i kulliga områden upp till 700 meter över havet. Arten vistas i torra och halvtorra landskap.

Ekologi 
Paraechinus micropus vilar ofta under buskar och är aktiv på natten. Den äter främst insekter som kompletteras med andra smådjur som grodor och ödlor samt med några frukter som ligger på marken.

Hanar och honor lever utanför parningstiden ensam. De håller ingen vinterdvala men under tider med mat- eller vattenbrist kan de falla i ett stelt tillstånd (torpor). Arten kan liksom andra igelkottar rulla ihop sig till en taggig boll när den känner sig hotad. Ibland fördelar Paraechinus micropus saliv på taggar och päls. Syftet är hittills okänt. Enligt olika teorier kan det vara en doft som visar individens närvaro eller doften är viktig för att hitta en partner.

För ungarnas uppfostring grävs en underjordisk hålighet som är cirka 45 cm lång och som har ett större rum vid slutet. Boet fodras med gräs och andra växtdelar. Ofta används boet utanför parningstiden. Honor kan para sig under olika årstider men de flesta ungar föds under våren och sommaren mellan april och september. Dräktighetens längd är inte dokumenterad. I naturen föder honan vanligen en eller två ungar per kull men i fångenskap förekommer upp till fem ungar trots att honan bara har fyra spenar. Ungarna föds blinda och utan taggar. I början finns många knölar på ryggen och redan efter 6 timmar är små rosa taggar synliga. Efter cirka 12 timmar är taggarna cirka 2 till 2,5 mm långa. Det är inte känt hur länge ungarna får di och när de blir könsmogna.

Ibland blir de nyfödda ungarna uppätna av sin far eller mor. Artens naturliga fiender utgörs bland annat av rävar från släktet Vulpes, av indisk mungo (Herpestes edwardsii) och av ugglor.

Källor

Externa länkar 

Igelkottdjur
micropus
Däggdjur i orientaliska regionen
Paraechinus nudiventris

Paraechinus nudiventris är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas Horsfield 1851.  Paraechinus nudiventris ingår i släktet Paraechinus och familjen igelkottdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna igelkott förekommer i sydöstra Indien. Den lever i låglandet och i kulliga områden upp till 700 meter över havet. Arten vistas i torra och halvtorra landskap med klippor, buskar och akacior. Paraechinus nudiventris är aktiv på natten.

Källor

Externa länkar 

Igelkottar
nudiventris
Däggdjur i orientaliska regionen
Podogymnura aureospinula

Podogymnura aureospinula är en däggdjursart som beskrevs av Heaney och Gary Scott Morgan 1982. Podogymnura aureospinula ingår i släktet Podogymnura och familjen igelkottdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna råttigelkott blir med svans 249 till 284 mm lång, svanslängden är 59 till 73 mm och bakfötterna är 39 till 42 mm långa. Den har som alla råttigelkottar inga taggar men några glest fördelade gula hår är ganska styva. De andra håren på ovansidan har en gråbrun färg. Undersidans päls bildas av hår som är grå vid roten och brun vid spetsen. Med sin spetsiga nos, sina små ögon och den korta svansen påminner djuret om en näbbmus.

Arten förekommer på några mindre öar i sydöstra Filippinerna. Den lever i regnskogar och i andra skogar i låglandet och besöker även jordbruksmark nära skogarna.

Källor

Externa länkar 

Igelkottdjur
aureospinula
Däggdjur i orientaliska regionen
Podogymnura truei

Podogymnura truei är en däggdjursart som beskrevs av Edgar Alexander Mearns 1905. Podogymnura truei ingår i släktet Podogymnura och familjen igelkottdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten förekommer på Mindanao i södra Filippinerna. Podogymnura truei vistas i bergstrakter mellan 1300 och 2900 meter över havet. Den lever i fuktiga bergsskogar.

Denna råttigelkott blir 13 till 15 cm lång, inklusive en 4 till 7 cm lång svans. Den mjuka pälsen är på ovansidan mörkgrå med några rödbruna hår inblandade. Vid buken är pälsen ljusare med flera vita hår. I motsats till Podogymnura aureospinula finns inga grova borstiga hår i pälsen. Artens öron är delvis nakna och morrhåren är väl utvecklade. Podogymnura truei liknar månråttan (Echinosorex gymnura) i utseende men den senare har en längre svans i jämförelse till bålen. Dessutom finns avvikelser i skallens konstruktion.

Födan utgörs främst av ryggradslösa djur som daggmaskar och insekter. Kanske ingår även kadaver och några växtdelar i födan. Arten liknar i levnadssättet mer en näbbmus än en taggig igelkott. Den kan röra sig fort och den gräver sällan. Från analkörtlarna avsöndras ett illaluktande sekret.

Källor

Externa länkar 

Igelkottdjur
truei
Däggdjur i orientaliska regionen
Mesechinus dauuricus

Mesechinus dauuricus är en däggdjursart som först beskrevs av Carl Jakob Sundevall 1842.  Mesechinus dauuricus ingår i släktet Mesechinus och familjen igelkottdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Enligt ett fåtal mätningar är djuret cirka 24 cm lång (huvud och bål), svanslängden är ungefär 2,5 cm och vikten ligger mellan 240 och 500 g. Vid kroppsdelar som inte är täckta av taggar förekommer borstig päls. Öronen är långsträckta. Arten har inga helt vita taggar inblandade. Det finns små knölar på taggarnas yta men inga rännor.

Denna igelkott förekommer i stora delar av Mongoliet, i nordöstra Kina och i angränsande regioner av Ryssland. Habitatet utgörs av stäpper och andra gräsmarker med glest fördelade träd (öppen taiga). Arten vistas ofta nära jordbruksmark eller i trädgårdar.

Igelkotten vilar gärna i underjordiska bon som byggdes av andra djur. Under den kalla årstiden håller den vinterdvala. Parningen sker under sommaren och per kull föds tre till sju ungar. Ungarna lämnar efter sju till åtta veckor sin moder och vandrar sedan längre sträckor. Igelkotten äter insekter och andra ryggradslösa djur samt några små ödlor, gnagare, fåglar och as.

Den största naturliga fienden är grävlingsarten Meles leucurus. Sällan dödas individer av rävar, varg, örnar och ugglor.

Källor

Externa länkar 

Igelkottar
dauuricus
Däggdjur i palearktiska regionen
Mesechinus hughi

Mesechinus hughi är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1908.  Mesechinus hughi ingår i släktet Mesechinus och familjen igelkottdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten förekommer med flera från varandra skilda populationer i centrala Kina. Den lever där i torra stäpper.

Denna igelkott blir 15,5 till 20 cm lång. Den har mörka taggar på ryggen och en mörk päls på undersidan som är mera borstig än hos Mesechinus dauuricus. Öronen är kortare än taggarna som ligger bakom.

Arten hittas även i barrskogar i mera låglänta områden. Den delar sitt revir med Erinaceus amurensis.

Källor

Externa länkar 

Igelkottar
hughi
Däggdjur i palearktiska regionen
Christina Nordström

Christina Nordström, född 3 juli 1961, är en svensk friidrottare (höjdhopp). Hon tävlade för Stockholms Spårvägars GoIF och Solna IF. Hon utsågs år 1990 till Stor grabb/tjej nummer 390.

Källor

Externa länkar 
Personsida på All Athletics
friidrott.se:s Stora Grabbar-sida
Stora grabbars märke

Kvinnor
Födda 1961
Levande personer
Svenska höjdhoppare
Svenska mästare i höjdhopp
Simtuna tingslag

Simtuna tingslag var ett tingslag i Västmanlands län i Västmanlands östra domsaga.    

Tingslaget uppgick 1888 i Västmanlands östra domsagas tingslag.

Ingående områden

Socknarna i häraderna
Simtuna härad

Källor
Nationella arkivdatabasen för uppgifter om domsagor, tingslag och tingsrätter
Elsa Trolle Önnerfors: Domsagohistorik - Sala tingsrätt (del av Riksantikvarieämbetets Tings- och rådhusinventeringen 1996-2007)

Tingslag i Västmanlands län
Våla tingslag

Våla tingslag var ett tingslag i Västmanlands län i Västmanlands östra domsaga.    

Tingslaget uppgick 1888 i Västmanlands östra domsagas tingslag.

Ingående områden

Socknarna i häraderna
Våla härad

Källor
Nationella arkivdatabasen för uppgifter om domsagor, tingslag och tingsrätter
Elsa Trolle Önnerfors: Domsagohistorik - Sala tingsrätt (del av Riksantikvarieämbetets Tings- och rådhusinventeringen 1996-2007)

Tingslag i Västmanlands län
Dasypus kappleri

Dasypus kappleri är en däggdjursart som beskrevs av Krauss 1862. Dasypus kappleri ingår i släktet långnosade bältor och familjen bältdjur (Dasypodidae). IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Denna bälta förekommer i norra Sydamerika från centrala Colombia och centrala Venezuela till norra Bolivia. Habitatet utgörs av regnskogar och andra fuktiga skogar i låglandet. Individerna gräver underjordiska bon. Per kull föds två ungar.

Individerna når en kroppslängd (huvud och bål) av 51 till 58 cm, en svanslängd av 32 till 48  cm och en vikt mellan 8,5 och 10,5 kg. I mitten av pansaren förekommer 7 eller 8 band. Dessutom finns plattor på huvudet, nacken och stjärten. Arten har sju till nio tänder i över- och underkäken. Hos arten har pansaret en brun till gul eller vitaktig färg. På andra kroppsdelar förekommer glest fördelade gula hår. Djuret kännetecknas dessutom av en spetsig nos samt av korta extremiteter.

Dasypus kappleri äter huvudsakligen insekter som myror, termiter och skalbaggar. Dessutom ingår några små ryggradsdjur i födan. Boet etableras vanligen i skogar. Artens näste skapas av gräs och blad. Ibland använder Dasypus kappleri underjordiska gömställen som grävdes av andra bältor.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 D. k. kappleri
 D. k. pastasae

Källor

Externa länkar 

Långnosade bältor
kappleri
Däggdjur i neotropiska regionen
Dasypus pilosus

Dasypus pilosus är en däggdjursart som först beskrevs av Leopold Fitzinger 1856.  Dasypus pilosus ingår i släktet långnosade bältor, och familjen bältdjur (Dasypodidae). IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna bälta förekommer i Anderna i centrala Peru. Arten når där upp till 3000 meter över havet. Habitatet utgörs av växtzonen Yungas. Dasypus pilosus föredrar områden med tät undervegetation och flera kalkstensklippor.

Hos arten har pansaret en brun till gul eller vitaktig färg. På andra kroppsdelar och vid pansarets mellanrum förekommer långa ljusa gula hår. Huvudet är däremot naket. Djuret kännetecknas dessutom av en spetsig nos samt av korta extremiteter. Dasypus pilosus blir 24 till 57 cm lång (huvud och bål), har en 12,5 till 48,3 cm lång svans och väger 1 till 10 kg.

Bältan gräver djupa underjordiska bon och den övertar bon som lämnades av andra bältor. Arten äter främst insekter som kompletteras med spindeldjur och små groddjur.

Källor

Externa länkar 

Långnosade bältor
pilosus
Däggdjur i neotropiska regionen
Dasypus sabanicola

Dasypus sabanicola är en däggdjursart som beskrevs av Edgardo Mondolfi 1968. Dasypus sabanicola ingår i släktet långnosade bältor och familjen bältdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten förekommer i norra Sydamerika i Colombia och Venezuela. Den vistas i låglandet och i kulliga områden upp till 500 meter över havet. Habitatet utgörs av gräsmarker och av öppna buskskogar. Reviret är 1,7 till 11,6 hektar stort. Per kull föds upp till fyra ungar som är isogena individer.

Denna bälta blir 24 till 57 cm lång (huvud och bål), har en 12,5 till 48,3 cm lång svans och väger 1 till 10 kg. Hos arten har pansaret en brun till gul eller vitaktig färg. På andra kroppsdelar och vid pansarets mellanrum förekommer hår. Huvudet är däremot naket. Djuret kännetecknas dessutom av en spetsig nos samt av korta extremiteter.

Födan utgörs främst av insekter och spindeldjur som kompletteras med små groddjur.

Källor

Externa länkar 

Långnosade bältor
sabanicola
Däggdjur i neotropiska regionen
Dasypus septemcinctus

Dasypus septemcinctus är en däggdjursart som beskrevs av Carl von Linné 1758. Dasypus septemcinctus ingår i släktet långnosade bältor, och familjen Dasypodidae. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Det svenska trivialnamnet långsvansad sjubandad bälta förekommer för arten.

Arten blir cirka 27 cm lång (huvud och bål), hare en cirka 15 cm lång svans och väger ungefär 1,5 kg. Pansaren på kroppens ovansida bildas av 6 till 8 segment (band) samt av plattor som täcker huvudet, naken och stjärten. Vid buken finns tjock hud som är täckt av gula eller vita hår. Vid framtassarna förekommer fyra tår och bakfötterna har fem tår. Nosen har en avplattad form och öronen kan vara påfallande stora.

Denna bälta förekommer i Brasilien från Amazonområdet söderut till Bolivia, Paraguay och norra Argentina. Utbredningsområdets södra gräns är inte klarlagd på grund av att andra arter från samma släkte med liknande utseende lever i samma region. Habitatet utgörs främst av gräsmarker men i syd hittas arten även i galleriskogar.

Individerna är aktiva på dagen och har insekter samt andra ryggradslösa djur som föda. Sällan äter Dasypus septemcinctus mindre ryggradsdjur som grodor, ödlor eller småfåglar. Arten vilar i underjordiska bon som skapades av andra djur och som förändras av bältan. När boet är färdigbyggt finns flera gångar och en central kammare i mitten. Utanför parningstiden lever varje individ ensam.

Fortplantningssättet är troligen samma som hos den niobandade bältan. Med människans vård kan arten leve upp till 17 år.

Källor

Externa länkar 

Långnosade bältor
septemcinctus
Däggdjur i neotropiska regionen