kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Dendrolagus lumholtzi

Dendrolagus lumholtzi är en pungdjursart som beskrevs av Robert Collett 1884. Dendrolagus lumholtzi ingår i släktet trädkänguruer och familjen kängurudjur.  Inga underarter finns listade.

Utseende 
Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 52 till 71 cm och en svanslängd av 47 till 80 cm. Hannar är med en genomsnittlig vikt av 8,6 kg tyngre än honor som väger omkring 7,05 kg. Ansiktet är svartgrå och kring ansiktet förekommer en ljus brunaktig krans. Pälsen på ovansidan är gråbrun med svarta skuggor och undersidans päls är allmänt ljusare.

Utbredning 
Pungdjuret förekommer på östra sidan av Kap Yorkhalvön (Australien). Arten vistas i låglandet och i upp till 1 600 meter höga bergstrakter. Habitatet utgörs av olika slags skogar och delvis jordbruksmark.

Ekologi 
Individerna vilar på dagen gömda i täta bladansamlingar eller mellan klätterväxter som ligger 6 till 13 meter över marken. Födan utgörs av blad, blommor och frukter. Dendrolagus lumholtzi kan leva ensam eller i små flockar som består av en hanne, några honor och ungdjur. Allmänt har hannar 2 hektar stora revir och honornas territorier är cirka 0,7 hektar stora med överlappningar. Enda undantaget är hannar som inte tillåter vuxna artfränder av samma kön i reviret.

Honor kan vara brunstiga under alla årstider. Efter dräktigheten som varar 42 till 48 dagar föds en unge som lever 35 till 39 veckor i moderns pung (marsupium). Ungar som lämnade pungen diar sin mor ytterligare en till två månader. Sedan stannar de ungefär två år i moderns revir. Könsmognaden infaller för honor efter 2 år och för hannar efter 4,5 år. En fördröjd dräktighet är inte känd för arten.

Status 
Exemplar som tillfällig vistas på marken kan falla offer för fri gående hundar. Flera exemplar dödas när de korsar en väg. Det begränsade utbredningsområde gör arten känslig för förändringar. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad (NT).

Pungdjurets utbredningsområde ingår i världsarvet Queenslands våta tropiker. I några jordbruksområdet återskapades skogar. Särskilda broar eller tunnlar för djur minskade antalet trafikolyckor.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar

Trädkänguruer
lumholtzi
Däggdjur i australiska regionen
Matschies trädkänguru

Matschies trädkänguru (Dendrolagus matschiei) är en pungdjursart som beskrevs av Johann Reinhold Forster och Lionel Walter Rothschild, 2:e baron Rothschild 1907. Dendrolagus matschiei ingår i släktet trädkänguruer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer i en liten region på östra Nya Guinea samt på ön Umboi. Utbredningsområdet utgörs av 1 000 till 3 300 meter höga bergstrakter som är täckta av tropisk regnskog.

Arten når en kroppslängd av 55 till 63 cm och därtill kommer en ungefär lika lång svans. Vikten varierar mellan 6 och 13 kg. Matschies trädkänguru har en kastanjebrun till rödbrun pälsfärg på ovansidan. Buken, öronens kanter, svansen och fötterna är däremot gulaktiga. På ryggens mitt förekommer en mörkare längsgående strimma. I motsats till Goodfellows trädkänguru (Dendrolagus goodfellowi) har den mörka strimman inga gula kanter. På bakfötternas tår förekommer naglar och de är ibland böjda. Artens tanduppsättning har en klaff (diastema) mellan fram- och hörntänderna. Honans pung (marsupium) är väl utvecklad.

Matschies trädkänguru har bra förmåga att klättra i träd. Den kan hoppa till en lägre belägen gren på ett annat träd över 9 meter. Den hoppar även ner till marken från 18 meters höjd utan att skada sig. När honan inte är brunstig lever varje individ ensam. De ignorerar varandra när de träffas. Födan utgörs huvudsakligen av blad som kompletteras med bär, blommor, nötter, trädens vätskor och bark samt med ungfåglar och fågelägg.

Honor kan bli brunstiga under alla årstider med 51 till 79 dagar mellanrum. Matschies trädkänguru har den längsta dräktighetstiden hos alla pungdjur. Den varar i 39 till 45 dagar. Den enda ungen kravlar fram till moderns pung och suger sig fast vid en spene där den stannar 90 till 100 dagar. Efter cirka 250 dagar observerar ungen tidvis omgivningen. Den vistas ibland utanför pungen efter 300 dagar och stannar helt utanför efter 350 dagar. Könsmognaden infaller vanligen efter två år. Några individer i fångenskap blev 14 år gamla.

Källor

Externa länkar

Bildgalleri

Trädkänguruer
Däggdjur i australiska regionen
Dendrolagus scottae

Dendrolagus scottae är en pungdjursart som beskrevs av Tim Flannery och Seri 1990. Dendrolagus scottae ingår i släktet trädkänguruer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som akut hotad. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer i norra Nya Guinea och vistas där i bergstrakter som är 850 till 1 500 meter höga. Habitatet utgörs av tropisk regnskog.

Källor

Externa länkar

Trädkänguruer
scottae
Däggdjur i australiska regionen
Dendrolagus spadix

Dendrolagus spadix är en pungdjursart som beskrevs av Ellis Le Geyt Troughton och Le Souef 1936. Dendrolagus spadix ingår i släktet trädkänguruer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer på södra Nya Guinea. Arten vistas i låglandet och på upp till 800 meter höga kullar. Habitatet utgörs av tropisk regnskog.

Källor

Externa länkar

Trädkänguruer
spadix
Däggdjur i australiska regionen
Indian Rationalist Association

Indian Rationalist Association är en frivillig organisation i Indien, vars 100 000 medlemmar främjar vetenskaplig skepticism och kritiserar övernaturliga påståenden. Den publicerar böcker och tidskrifter, organiserar seminarier och föreläsningar och dess företrädare förekommer regelbundet i TV och tryckta medier för att påtala vidskepelser. Indian Rationalist Association grundades 1949 i Chennai (senare Madras). Den grundande presidenten var Dr RP Paranjpye (senare High Commissioner för Indien i Australien och rektor för Mumbaiuniversitetet). Sanal Edamaruku, välkänd TV-presentatör och författare, är dess ordförande.

Indian Rationalist Association har filialer i olika delstater i Indien, med huvudkontor i föreningen ligger i New Delhi. Den indiska rationalistiska föreningen tog initiativet till att bilda Rationalistinternationalen 1995 och organiserade tre internationella rationalistiska konferenser i samarbete med den.

Den australiska science fiction-författaren Greg Egan har använt den indiska rationalistiska föreningen i sin roman Teranesia.

Se även 
 Brights

Referenser 

New Delhi
Organisationer bildade 1949
Organisationer i Indien
Vetenskap i Indien
Vetenskaplig skepticism
Vetenskapsorganisationer
Otto Bräutigam

Otto Bräutigam, född den 14 maj 1895 i Wesel, död den 30 april 1992 i Coesfeld, var en tysk jurist och diplomat. I Tredje riket var han högt uppsatt tjänsteman vid Auswärtiges Amt och Riksministeriet för de ockuperade östområdena.

Biografi 
Den 29 januari 1942, nio dagar efter Wannseekonferensen, ledde Bräutigam en konferens där deltagarna särskilt diskuterade definitionen av så kallade Mischlinge, personer av judisk blandras och hur man skulle förfara med dessa inom ramen för "den slutgiltiga lösningen".

Bräutigam, som var rådgivare åt riksminister Alfred Rosenberg, närvarade vid flera konferenser som rörde Tysklands ockupationspolitik i Baltikum och Sovjetunionen. Bräutigam var bland annat expert på bergsjudar och karaiter.

Efter andra världskriget 
En domstol i Nürnberg-Fürth frikände år 1950 Bräutigam från anklagelser om krigsförbrytelser. År 1953 anställdes Bräutigam ånyo vid Auswärtiges Amt och var generalkonsul i Hongkong 1958–1960. 1959 tilldelades han Großes Bundesverdienstkreuz.

Referenser

Noter

Tryckta källor 
 
 
 

Födda 1895
Avlidna 1992
Män
Personer från Wesel
Tyska jurister 
Tyska diplomater
Personer i Nazityskland
Kommendörer av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Björnkänguru

Björnkänguru eller svart trädkänguru (Dendrolagus ursinus) är en pungdjursart som först beskrevs av Coenraad Jacob Temminck 1836. Dendrolagus ursinus ingår i släktet trädkänguruer, och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade.

Utseende 
Arten blir 50 till 82 cm lång (huvud och bål), har en 41 till 94 cm lång svans och väger cirka 8 kg. Som enda medlem i släktet trädkänguruer har Dendrolagus ursinus tofsar på de stora öronen. På ryggen och kroppens sidor förekommer svartaktig päls och undersidans päls har samma färg som kafé. Fram mot ansiktet blir pälsen mer brunaktig. Ett vitaktigt skägg sträcker sig över kinderna och strupen. Nära öronen kan skägget ha en röd skugga. På djurets nacke är pälsen tjockare med hår som växer i en spiral. Den annars mörka svansen har en vit spets. Med hjälp av svansen håller björnkängurun balansen.

Utbredning 
Björnkänguru lever på västra Nya Guinea (främst Fågelhuvudhalvön) i bergstrakter som är 1 000 till 2 500 meter höga. Regionen är huvudsakligen täckt av tropiska regnskogar. Tidigare fanns arten även i låglandet men där blev den utrotad.

Ekologi 
Liksom andra släktmedlemmar är björnkängurun aktiv på natten. Antagligen lever vuxna exemplar ensam när honan inte är brunstig. Enligt lokalbefolkningens berättelser äter djuret främst frukter som kompletteras med några blad. Andra trädgänguruer föredrar däremot blad som föda. Björnkängurun klättrar främst i träd och den har mindre bra förmåga att hoppa på marken. Fortplantningssättet antas vara lika som hos andra släktmedlemmar.

Källor

Externa länkar

Trädkänguruer
Däggdjur i australiska regionen
Dendrolagus mbaiso

Dendrolagus mbaiso är en pungdjursart som beskrevs av Flannery, Boeadi och Alexandra L. Szalay 1995. Dendrolagus mbaiso ingår i släktet trädkänguruer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer i västcentrala Nya Guinea. Arten vistas i bergstrakter som är 2 700 till 3 500 meter höga. Habitatet utgörs av fuktiga skogar och buskmarker.

Källor

Externa länkar

Trädkänguruer
mbaiso
Däggdjur i australiska regionen
Dendrolagus pulcherrimus

Dendrolagus pulcherrimus är en pungdjursart som beskrevs av Tim Flannery 1993. Dendrolagus pulcherrimus ingår i släktet trädkänguruer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som akut hotad. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer i norra Nya Guinea och vistas där i bergstrakter som är 650 till 1 100 meter höga. Habitatet utgörs av tropisk regnskog.

Källor

Externa länkar

Trädkänguruer
pulcherrimus
Däggdjur i australiska regionen
Dendrolagus stellarum

Dendrolagus stellarum är en pungdjursart som beskrevs av Tim Flannery och Seri 1990. Dendrolagus stellarum ingår i släktet trädkänguruer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer på centrala Nya Guinea och vistas där i skogar i bergstrakter.

Källor

Externa länkar

Trädkänguruer
stellarum
Däggdjur i australiska regionen
Dorcopsis atrata

Dorcopsis atrata är en pungdjursart som beskrevs av Van Deusen 1957. Dorcopsis atrata ingår i släktet större skogsvallabyer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som akut hotad. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer bara på ön Goodenough norr om sydöstra om Nya Guinea. Arten vistas i bergstrakter som ligger 1 000 till 1 800 meter över havet. Habitatet utgörs av tropisk regnskog med tät undervegetation.

Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 73,5 till 99,5 cm, en svanslängd av 28,5 till 39,5 cm och en vikt mellan 1,8 och 2,3 kg. Den har svartaktig päls på ovansidan och mörkbrun päls vid buken. Vid svansen saknar den bakre delen hår. Hos Dorcopsis atrata är de bakre extremiteterna mindre kraftiga och den saknar därför den goda hoppförmågan som förekommer hos andra vallabyer. Honans pung (marsupium) har öppningen framåt och den innehåller fyra spenar.

Individerna är främst aktiva på natten men ibland är de dagaktiv. De äter växtdelar som blad, frukter, rötter och gräs. Per kull föds vanligen en unge.

Källor

Externa länkar

Skogsvallabyer
atrata
Däggdjur i australiska regionen
Dorcopsis hageni

Dorcopsis hageni är en pungdjursart som beskrevs av Amos Arthur Heller 1897. Dorcopsis hageni ingår i släktet större skogsvallabyer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer på norra Nya Guinea och vistas där i låglandet och i kulliga områden. Habitatet utgörs av tropiska regnskogar och människans trädgårdar.

Ett uppstoppat exemplar av hankön som representerar arten (holotyp) förvarades tillsammans med ett kranium och en päls från en hona av Karlsruhes naturhistoriska museum. Efter andra världskriget befarades att föremålen blev förstörda under allierade bombningar av staden men 2016 återupptäcktes alla objekt i museets samlingar.

Arten kännetecknas av en vit längsgående strimma på huvudets, halsens och ryggens topp. Annars liknar den sina nära släktingar. Dorcopsis hageni blir 42,5 till 60 cm lång (huvud och bål), har en 31,5 till 37,8 cm lång svans och väger 5 till 6 kg.

Denna skogsvallaby är dagaktiv. Den äter enligt Nya Guineas ursprungsbefolkning kackerlackor och andra ryggradslösa djur som den hittar vid klippor eller vid vattendragens strandlinjer.

Källor

Externa länkar

Skogsvallabyer
hageni
Däggdjur i australiska regionen
Dorcopsis luctuosa

Dorcopsis luctuosa är en pungdjursart som först beskrevs av Luigi Maria D'Albertis 1874. Dorcopsis luctuosa ingår i släktet större skogsvallabyer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar.

Utseende 
Honor är med en genomsnittlig kroppslängd (huvud och bål) av 52,5 cm, en svanslängd av cirka 31 cm och en vikt av ungefär 3,6 kg betydlig mindre än hanar. De senare blir cirka 97 cm långa, har en 39 cm lång svans och väger 11,6 kg i genomsnitt. Pälsen har på ovansidan en mörkgrå färg (inte svart som på teckningen till höger). Färgen blir ljusare på kroppssidorna och buken är täckt av ljusgrå päls. Hos Dorcopsis luctuosa är svansens spets naken. Vid kloaköppningen förekommer en gulaktig fläck. Arten har liksom medlemmarna i släktet Macropus stora och kraftiga bakben. De avrundade öronen är små jämförd med hela huvudet.

Utbredning och habitat 
Pungdjuret förekommer på södra och östra Nya Guinea och vistas där i låglandet och i kulliga områden. Habitatet utgörs av tropiska regnskogar och människans trädgårdar.

Ekologi 
Denna skogsvallaby är i fångenskap aktiv under skymningen samt gryningen och i naturen troligen även under natten. Några hanar och honor bildar en flock och inom flocken etableras en hierarki. Ställningen i hierarkin bestäms med hjälp av individens ålder och storlek samt genom strider. Honor biter vanligen under striderna medan hanar föredrar boxning. Dorcopsis luctuosa trummar vid fara med bakfötterna på marken. Dessutom har den en körtel vid buken och sekretet fördelas på träd.

Arten äter främst mjuka växtdelar som blad, blommor och frukter.

När honan är brunstig har hon en speciell lukt som kan kännas av hanarna. Dräktigheten varar antagligen i 30 till 45 dagar och sedan kravlar den enda underutvecklade ungen till pungen (marsupium) och suger sig fast vid en spene. Där stannar ungen 180 till 190 dagar och den diar sin mor ytterligare några dagar efter att den lämnade pungen. Ibland har honan tre ungar samtidig, ett embryo i livmodern, en unge i pungen och en unge utanför pungen. Honor blir ungefär 15 månader efter födelsen könsmogna. Några individer i fångenskap blev 14 år gamla.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 D. l. luctuosa
 D. l. phyllis

Källor

Externa länkar

Skogsvallabyer
luctuosa
Däggdjur i australiska regionen
Dorcopsis muelleri

Dorcopsis muelleri är en pungdjursart som först beskrevs av René-Primevère Lesson 1827. Dorcopsis muelleri ingår i släktet större skogsvallabyer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Pungdjuret förekommer på västra Nya Guinea samt på några mindre öar i samma region. Arten vistas där i låglandet som är främst täckt av tropisk regnskog. Kanske lever den även i större trädgårdar.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 D. m. lorentzii
 D. m. muelleri
 D. m. mysoliae
 D. m. yapeni

Källor

Externa länkar

Skogsvallabyer
muelleri
Däggdjur i australiska regionen
Papua-skogsvallaby

Papua-skogsvallaby (Dorcopsulus macleayi) är en pungdjursart som först beskrevs av Nicholas Miklouho-Maclay 1885. Dorcopsulus macleayi ingår i släktet skogsvallabyer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer på sydöstra Nya Guinea och vistas där i bergstrakter som är 1 000 till 1 800 meter höga. Habitatet utgörs främst av tropisk regnskog.

Med en genomsnittlig kroppslängd (huvud och bål) av 49 cm, en svanslängd av cirka 32 cm och en vikt av 3 till 5 kg är arten mindre än den andra skogsvallabyn i samma släkte. Papua-skogsvallaby har ungefär 11,5 cm långa bakfötter och gråbrun päls som blir lite ljusare på undersidan. Vid artens vitaktiga svansspets finns bara några glest fördelade hår. Tanduppsättningen kännetecknas av två små framtänder med en liten klaff mellan, av korta hörntänder samt av breda molarer.

Papua-skogsvallaby är aktiv på natten och den är marklevande. Födan utgörs av blad, unga växtskott och örter. Hos arten sker parningen oftast i slutet av januari och i början av februari. Dräktigheten varar i cirka 21 dagar och sedan föds en eller två ungar. Ungarna är bara rudimentärt utvecklade och de kravlar till moderns pung (marsupium). De lever där cirka 18 månader och efter denna tid slutar honan med digivning. Könsmognaden för båda kön infaller efter ungefär två år. Livslängden antas vara lika som hos andra mindre skogsvallabyer, alltså upp till 8 år.

Detta pungdjur jagas av olika rovlevande fåglar som Papuaörn och kilstjärtsörn.

Källor

Externa länkar

Skogsvallabyer
Däggdjur i australiska regionen
Dorcopsulus vanheurni

Dorcopsulus vanheurni är en pungdjursart som först beskrevs av Oldfield Thomas 1922. Dorcopsulus vanheurni ingår i släktet små skogsvallabyer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer i bergstrakter på centrala och östra Nya Guinea. Regionen ligger 800 till 3 100 meter över havet. Habitatet utgörs av tropiska regnskogar och människans trädgårdar.

Källor

Externa länkar

Skogsvallabyer
vanheurni
Däggdjur i australiska regionen
Lagorchestes asomatus

Lagorchestes asomatus är en pungdjursart som beskrevs av Hedley Herbert Finlayson 1943. Lagorchestes asomatus ingår i släktet harvallabyer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret levde troligen i västra och norra Australien. Där hittades 1932 en skalle. Obekräftade berättelser om iakttagelser finns fram till 1960-talet. Habitatet var troligen sandiga öknar.

Källor

Externa länkar

Harvallaby
asomatus
Lagorchestes leporides

Lagorchestes leporides är en pungdjursart som först beskrevs av John Gould 1840. Lagorchestes leporides ingår i släktet harvallabyer och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret levde fram till 1890-talet i sydöstra Australien och vistades där på öppna gräsmarker. Arten dog troligen ut på grund av konkurrens med införda boskapsdjur som får och nötkreatur.

Källor

Externa länkar

Bildgalleri

Harvallaby
leporides
Macropus agilis

Macropus agilis är en pungdjursart som först beskrevs av John Gould 1841. Macropus agilis ingår i släktet Macropus och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Pungdjuret förekommer i norra Australien inklusive Kap Yorkhalvön. Arten lever även på södra och sydöstra Nya Guinea samt på flera mindre öar i samma region. Habitatet utgörs av savanner i låglandet samt av öppna skogar och mera torra områden. I det senare fallet hittas djuret nära vattenansamlingar. Individerna bildar vanligen flockar med upp till tio medlemmar. Ibland sammanslutas flera flockar till större grupper.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 M. a. agilis
 M. a. jardinii
 M. a. nigrescens
 M. a. papuanus

Källor

Externa länkar

Bildgalleri

Kängurudjur
agilis
Däggdjur i australiska regionen
Macropus antilopinus

Macropus antilopinus är en pungdjursart som först beskrevs av John Gould 1841. Macropus antilopinus ingår i släktet Macropus och familjen kängurudjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Arten blir 150 till 190 cm lång och hanar är med en vikt upp till 70 kg tydlig större än honor som väger 15 till 30 kg. Hanar har dessutom en tanfärgad päls med inslag av rött. Honornas päls på ryggen och stjärten är däremot mellanbrun medan axlarna och huvudet är gråaktiga. Ett annat särdrag för honor är vita spetsar på öronens baksida. Vita framtassar och bakfötter förekommer hos båda kön. Typisk för hanar är stora svullnader på nosen bakom näsborrarna.

Pungdjuret förekommer i norra Australien. Den vistas där i låglandet i fuktiga skogar med undervegetation av gräs. Individerna bilder flockar som kan ha upp till 30 medlemmar.

Ofta lever äldre hanar ensam. Efter ungarnas födelse bildar hanar egna ungkarlsflockar som är skilda från honorna. Macropus antilopinus äter främst gräs. Mellan hanarna förekommer flera strider. Antalet strider ökar vid början av parningstiden under december som sammanfaller med början av regntiden. Efter cirka 35 dagar dräktighet föds vanligen en underutvecklad unge. Den kravlar till moderns pung (marsupium) och börjar dia sin mor. Efter cirka 20 veckor lämnar ungen pungen för första gången och efter 37 veckor är den självständig. Honor blir könsmogna efter 16 månader och efter 20 månader har de en full utvecklad pung. Hos hanar infaller könsmognaden efter 24 månader.

Några exemplar kan bli 16 år gamla.

Källor

Externa länkar

Bildgalleri

Kängurudjur
antilopinus
Däggdjur i australiska regionen
Macropus bernardus

Macropus bernardus är en pungdjursart som beskrevs av W. Rothschild 1904. Den ingår i släktet Macropus och familjen kängurudjur. Inga underarter finns listade.

Artepitet i det vetenskapliga namnet hedrar Bernard Woodward som var aktiv vid Western Australia Museum.

Utseende 
Arten är med en vikt av 13 till 22 kg liten till medelstor inom släktet Macropus. När individerna står på sina bakben är honorna cirka 0,8 meter höga och hannarna ungefär 1,0 meter höga. Jämförd med den egentliga vallaron som tillhör samma undersläkte (Osphranter) är Macropus bernardus tydligt mindre. Hannar har en svartaktig pälsfärg och honornas päls är gråaktig till gråbrun. Den nakna nosen är kännetecknande för undersläktet.

Utbredning 
Pungdjuret förekommer i den australiska delstaten Northern Territory i Arnhem land. Habitatet utgörs av skogar med eukalyptusträd samt av hedområden.

Ekologi 
När det inte finns någon brunstig hona i närheten lever hannarna vanligen ensamma, och honan är ofta tillsammans med en unge. När två vuxna hannar träffar på varandra kan korta strider uppstå, utan allvarliga resultat. Macropus bernardus är ofta aktiv under skymningen samt gryningen men den kan leta efter föda under andra tider på dygnet. Arten äter främst gräs och blad från buskar som kompletteras med några andra växtdelar.

Honan kan para sig igen kort efter ungens födelse och det finns inga fasta parningstider. Embryots utveckling är fördröjd så länge det äldre syskonet lever i moderns pung (marsupium). Den egentliga dräktigheten varar 31 till 36 dagar och vid födelsen kravlar ungen till pungen och suger sig fast vid en spene. I pungen stannar ungen ungefär fyra månader och sedan besöker den pungen tillfälligt under ytterligare två månader. Under dessa två månader kan en ny unge leva tillsammans med det äldre syskonet i pungen. Några exemplar blev nästan 12 år gamla.

Ungar jagas av örnar och vuxna individer kan falla offer för dingos, rödrävar eller krokodiler.

Status 
Denna känguru jagas i mindre utsträckning av Australiens ursprungsbefolkning. Européer beskrev däremot köttets lukt och smak som obehaglig. Det största hotet mot arten är bränder i utbredningsområdet. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad.

Källor

Externa länkar

Kängurudjur
bernardus
Däggdjur i australiska regionen