kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Menzbiermurmeldjur

Menzbiermurmeldjur (Marmota menzbieri) är en däggdjursart som först beskrevs av Kashkarov 1925.  Marmota menzbieri ingår i släktet murmeldjur och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar.

Beskrivning 
Pälsen på ovansidan är gulbrun över mörkbrun till nästan svart, ibland med en rödaktig ton. Nacken och kinderna är ljusa, och undersidan är ljusgul. Medellängden är 49 cm, med en svans på omkring 12 cm.

Underarter 
Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan två underarter:
 Marmota menzbieri menzbieri (Kashkarov, 1925)
 Marmota menzbieri zachidovi Petrov, 1963

Utbredning 
Menzbiermurmeldjuret förekommer i två skilda populationer i västra delen av bergskedjan Tianshan på gränsen mellan Kazakstan, Kirgizistan och Uzbekistan.

Ekologi 
Arten lever på bergsängar, stäpper och marker med enebuskage i höjder mellan 2 000 och 3 400 meter över havet.

Individerna bygger 2,5 till 3 meter långa tunnelsystem som har tre eller fyra ingångar. Murmeldjuret håller vinterdvala från augusti eller september till våren. Födan utgörs av underjordiska växtdelar och till viss del insekter. Parningen sker under våren och per kull föds upp till sju ungar.

Det vetenskapliga namnet menzbiermurmeldjur kommer från den ryske zoologen Michail Menzbir.

Källor

Externa länkar 

Murmeldjur
Däggdjur i palearktiska regionen
Marmota sibirica

Marmota sibirica är en däggdjursart som först beskrevs av Gustav Radde 1862.  Marmota sibirica ingår i släktet murmeldjur och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad.

Beskrivning 
Arten är knubbig, med små extremiteter och en ljusbrun till rödbrun päls med mörkare täckhår på huvud och den buskiga svansen, medan öronen är orangebruna. Den når normalt en längd av 50 till 60 cm och en vikt av 6 till 8 kg; som mest kan den emellertid väga nästan 10 kg.

Ekologi 
Arten finns på stäpper, ängar, bergssluttningar, halvöknar och dalar upp till 3 800 m. Födan består främst av gräs, men också av ett tiotal örter och några vedväxter, främst buskar ur malörtssläktet. Själv utgör murmeldjuret föda för rävar, vargar, brunbjörnar, snöleoparder och rovfåglar. Arten sover vintersömn, under vilken mellan 5 och 20 individer samlas i samma håla. Vintersömnen inleds i regel i september och varar till april. Marmota sibirica lever i en revirhävdande storfamilj om optimalt 13 till 18 individer (antalet kan minska till 2 till 6 vid sämre livsvillkor).

Fortplantning 
Arten kan leva både i monogama och polyandriska förhållanden. Könsmognaden inträder vid omkring 2 års ålder för båda könen. Emellertid tenderar yngre, subdominanta individer i storfamiljen att vänta med sexuella aktiviteter och i stället hjälpa till att ta hand om ungarna; de lämnar inte storfamiljen förrän vid minst 3 års ålder. Parningen sker i april efter vintersömnen; honan är dräktig i 40 till 42 dygn, och föder därefter 4 till 6 (i undantagsfall 8) ungar. Dessa dias i 4 till 7 veckor.

Taxonomi 
Arten delas in i två underarter:
Marmota sibirica sibirica, som främst lever på de lägre ängarna och stäpperna, samt 
Marmota sibirica caliginosous, som framför allt håller till på högre berg och -sluttningar.

Utbredning 
Marmota sibirica förekommer framför allt i Mongoliet, men även i angänsande områden i Kina och asiatiska Ryssland. Arten är rödlistad som starkt hotad ("EN"), och populationen minskar. Främsta skälet är jakttryck; ett av skälen till jakten är att arten kan överföra pestsmitta, och att man därför vill kontrollera populationen.

Källor

Externa länkar 

Murmeldjur
sibirica
Däggdjur i palearktiska regionen
Gunnisons präriehund

Gunnisons präriehund (Cynomys gunnisoni) är en däggdjursart som först beskrevs av Baird 1855.  Cynomys gunnisoni ingår i släktet präriehundar och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 2 underarter.

Utseende 
Individerna blir 31 till 37 cm långa, inklusive en 4 till 7 cm lång svans. Vikten varierar mellan 650 och 1200 g. Hanar är allmänt större än honor. Pälsen har en gulbrun färg som är mörkare på vissa ställen på grund av svarta hårspetsar. Svansen är vid roten likaså gulbrun och vid spetsen ljusgrå. Denna präriehund byter varje vår och varje höst mellan sommarpäls och vinterpäls. Liksom hos andra medlemmar av undersläktet Leucocrossuromys har honor av arten fem par spenar.

Utbredning och habitat 
Denna präriehund förekommer i västra USA i delstaterna Colorado, Utah, Arizona och New Mexico. Den vistas i regioner som är 1800 till 3700 meter höga. Habitatet utgörs främst av buskskogar med gräs som undervegetation.

Ekologi 
Hos Gunnisons präriehund förekommer kolonier med cirka 50 till 100 individer. De tätaste relationerna består mellan honor och deras ungar. Vuxna hanar håller sig ibland lite avsides. För kommunikationen finns olika läten. Gunnisons präriehund har en varningssignal som skiljer sig från andra präriehundars skrik. Liksom andra medlemmar av släktet är arten aktiv på dagen. Individerna äter gräs och andra gröna växtdelar som kompletteras med några insekter och daggmaskar.

På vintern stannar denna präriehund i boet under marken som kan vara täckt av flera centimeter snö. Troligen håller de ingen vinterdvala men de kan vara ganska slö.

Honor har en kull per år. Efter cirka 30 dagar dräktighet föds tre till fem ungar. Tidpunkten för ungarnas födelse är beroende på utbredningsområdet. Ungefär en månad efter födelsen syns ungarna för första gången utanför boet och något senare slutar modern med digivning. När ungarna blivit självständiga gräver modern en annan jordhåla för sig. Även ungarna lämnar boet där de föddes.

Arten har flera olika naturliga fiender som prärievarg, grävlingar och andra mårddjur, samt olika rovfåglar. Präriehundarnas bon besöks av skallerormar och kanske faller några ungar offer för dem men det finns inga tecken som visar att de utgör ett hot mot vuxna individer.

Larver av olika flugor lever som parasiter i Gunnisons präriehund. De överför bakterien Yersinia pestis som orsakar pesten. Ibland dör många individer av en koloni i sjukdomen.

Källor

Externa länkar 

Präriehundar
Däggdjur i nearktiska regionen
Utahpräriehund

Utahpräriehund (Cynomys parvidens) är en däggdjursart som beskrevs av J. A. Allen 1905. Cynomys parvidens ingår i släktet präriehundar och familjen ekorrar. Inga underarter finns listade.

Beskrivning 
Arten har kanelbrun grundfärg med buksidan ljusare än ryggsidan. Överläpp, haka och det mesta av svansen är vita. I ansiktet har den mörkbruna fläckar kring ögonen. Honorna har fem par spenar. Utahpräriehunden är den minsta arten i sitt släkte, med en kroppslängd av 30,5 till 36 cm, inklusive en svans  på 3 till 6 cm.

Ekologi 
Utbredningsområdet omfattar idag 1 850 km2 av gräsmarker, bergsdalar och andra väldränerade jordar med vegetation tillräckligt låg för att arten skall ha fritt synfält. Eftersom arten i likhet med andra präriehundar är ett kolonibildande djur som konstruerar djupa, komplicerade gångsystem måste jordlagret vara djupt nog – och tillräckligt väldränerat – för att ett sådant system kan grävas ut på frostfritt djup utan att riskera att bli översvämmat. Arten håller ingen egentlig vinterdvala, men de lämnar inte gångsystemet under vintern. De första att dra sig under jord är hanarna, som försvinner ner i gångsystemet redan under augusti till september. Sist är ungdjuren, som i regel stannar uppe till oktober eller november.

Föda och predation 
Utahpräriehunden är dagaktiv, och främst växtätare: Den föredrar blommor framför gräs, och späda löv framför äldre. Stjälkar äts sällan. Ungarna tar mestadels torr vegetation och boskapsspillning. Arten kan även ta insekter, framför allt cikador.

Själv utgör arten föda för nordamerikansk grävling, prärievarg, vesslor och rovfåglar.

Fortplantning 
Arten blir könsmogen vid ett års ålder. Den parar sig en gång per år, mellan april och maj. Efter omkring en månads dräktighet föder honan mellan 2 och 10 (vanligtvis 3 till 5) ungar. De diar modern till omkring 7 veckors ålder och lämnar det underjordiska boet för första gången vid omkring 6 veckors ålder.

Utbredning 
Denna präriehund förekommer i södra delen av delstaten Utah i USA.

Status 
IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad (EN), och populationen minskar. Nedgången har pågått länge; arten ansågs tidigare som ett skadedjur för boskapsuppfödarna, och beskylldes för att äta upp grödan för boskapen. Av detta skäl blev den föremål för flera federalt stödda utrotningskampanjer med gift. 1920, före giftkampanjernas införande, uppskattades populationen av utahpräriehund till 95 000; 2004 En studie från början av 1970-talet (giftkampanjerna upphörde 1973) beräknade populationen till 3 300 individer. 

Populationens storlek 2008 uppskattas vara under 10 000 individer. Nuvarande hot är fortsatt (illegal) giftutläggning och avskjutning, habitatförlust på grund av upplöjning och byggnation samt pestutbrott inom populationen (präriehundarna är en betydande reserv för pestsmitta i USA, till skillnad från olika råttarter i andra länder).

Källor

Externa länkar 

Präriehundar
Däggdjur i nearktiska regionen
Mexikansk präriehund

Mexikansk präriehund (Cynomys mexicanus) är en däggdjursart som beskrevs av Clinton Hart Merriam 1892. Den ingår i släktet präriehundar och familjen ekorrar. Inga underarter finns listade.

Beskrivning 
Arten är mycket stor för att vara präriehund och har en förhållandevis lång svans: Kroppslängden varierar från 38,5 till 44 cm, med en 8 till 11,5 lång svans. Vikten varierar mellan 300 och 900 g på våren, samt mellan 500 och 2 000 g på hösten. Pälsen är brungrå med en skär ton, samt spräcklig i svart. Svansen är svart i sin yttre halva. Arten har 8 spenar. Huvudet är trubbigt med små öron. Antalet tänder är 20; de övre framtänderna är klargula. Fötterna har fem tår med tjocka, svarta krokiga klor vardera. Arten ömsar päls två gånger per år; vinterpälsen, som har en kraftig underull, anläggs i september, medan den tunnare sommarpälsen anläggs i mars till april. Hörseln är god, arten kan höra ljud från 29 till 26 000 Hz.

Ekologi 
Habitatet utgörs av torra, relativt infertila gräsmarker i höglänta områden på höjder mellan 1 600 och 2 000 m. Individerna är aktiva på dagen och vilar i underjordiska bon. Liksom hos andra präriehundar bildas stora kolonier som kan ha ett utbredningsområde större än 100 hektar. I bokolonierna lever djuren i familjegrupper, som består av en fertil hane, två till tre fertila honor, och ungar. Familjegrupperna hävdar revir, som alla medlemmarna försvarar.

Arten sover ingen vintersömn; däremot om temperaturen blir alltför hög (över 27°C) drar sig djuren ner i boet för att svalka sig. Under långa perioder med hög temperatur är djuren mycket beroende av sina fettreserver.

Föda och predation 
Den mexikanska präriehunden är växtätare, och lever på gräs, örter, rötter, kaktusväxter och palmliljor. Själv utgör arten föda för rovdjur som gråräv, rödlo, puma, skallerormar, kungsörn, pilgrimsfalk, präriefalk och duvhök.

Fortplantning 
Arten parar sig en gång per år, vanligen kring mars. Den är polygam, och den parningsvillige hanen ger ifrån sig ett lockrop som besvaras av en hona. Själva paringen sker under jorden. Efter en dräktighet på 30 dygn föder honan mellan 1 och 6 outvecklade ungar, skära, nakna och blinda. De blir pigmenterade efter 12 dygn, fullpälsade efter 3 till 4 veckor och seende efter 4 till 5 veckor. Ungarna dias i 40 till 50 dygn, och är fullt utvecklade vid 6 månaders ålder. Könsmognaden inträffar före ett års ålder, men hanarna brukar inte para sig förrän de är två år gamla. Båda könen tar hand om ungarna.

Utbredning 
Denna präriehund förekommer med flera från varandra skilda populationer i norra till centrala Mexiko, delstaterna Coahuila, San Luis Potosi, Nuevo Leon och (tidigare) Zacatecas.

Status 
IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad, och habitatförlusten är påtaglig: Arten har förlorat 65% av sitt ursprungliga habitat, främst på grund av uppodling och ökat betestryck. Det förekommer även att man förgiftar arten.

Källor

Externa länkar 

Präriehundar
Däggdjur i nearktiska regionen
Funambulus layardi

Funambulus layardi är en däggdjursart som först beskrevs av Edward Blyth 1849. Den ingår i släktet Funambulus och familjen ekorrar.

Underarter 
Taxonomin är något omstridd. Wilson & Reeder skiljer mellan två underarter:
 F. l. layardi och
 F. l. dravidianus. 
Catalogue of Life betraktar emellertid dessa endast som synonymer.

Beskrivning 
Den korta, mjuka och täta pälsen är på ovansidan svartbrun, ibland med ett gråspräckligt inslag, med tre längsstrimmor på ryggen, den mittersta är bredast och orangeaktig till färgen. Den yviga svansen är även den svartbrun med en rödaktig anstrykning. Buksidan är rödorange. Kroppen är 12 till 17 cm lång, den 14 cm långa svansen ej inräknad.

Utbredning 
Denna ekorre lever endemiskt på centrala och sydvästra Sri Lanka.

Ekologi 
Funambulus layardi är en dagaktiv ekorre som vistas i skogar från låglänta regnskogar och andra fuktiga skogar till fuktiga bergsskogar. Individerna uppehåller sig i träden.

Arten är en allätare med tonvikt på växtnäring som frukter, skott och nötter, men den tar också insekter när det är brist på annan föda.

Ekorren är monogam, hanen och honan bildar par för hela livet. Arten bygger ett bo av gräs, löv och växtfiber högt uppe i träden. I boet föder honan omkring tre ungar.

Hot 
IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar, och populationen minskar kraftigt. Främsta orsakerna är habitatförlust till följd av skogsavverkning, utvecklingsprojekt och skogsbränder.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
layardi
Däggdjur i orientaliska regionen
Indisk palmekorre

Indisk palmekorre (Funambulus palmarum) är en däggdjursart som först beskrevs av Carl von Linné 1766. Den ingår i släktet Funambulus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Underarter 
Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan tre underarter:
 Funambulus palmarum palmarum (Linnaeus, 1766)
 Funambulus palmarum brodiei (Blyth, 1849)
 Funambulus palmarum robertsoni Wroughton, 1916

Beskrivning 
Pälsen på ovansidan är brunaktig till gulbrun, med tre ljusa längsstrimmor omgivna av mörka fält på ryggen. Buksidan är ljus. Längden är 15 till 20 cm, och vikten varierar från 100 till 120 g.

Utbredning 
Denna ekorre förekommer i Indiens centrala och södra delar. Arten lever även på Sri Lanka.

Ekologi 
Arten är mycket anpassningsbar och lever i habitat som torra, tropiska och subtropiska lövfällande skogar, fuktiga mangroveskogar, buskskogar, gräsmarker, planteringar, trädgårdar och samhällen. På Sri Lanka finns den överallt utom i tät djungel. Den förekommer både i träden och på marken; i höglänta regioner kan den gå upp till 2 000 meter över havet.

Föda 
Den indiska palmekorren är en allätare, som livnär sig av knoppar, frukt, bark och ett stort antal frön från många olika arter såväl som termiter, myror, skinnbaggar, skalbaggar, insektslarver och andra leddjur. Den har mer och mer börjat göra räder mot planteringar, speciellt kardemummaplantager.

Fortplantning 
Honan föder två till tre ungar i ett bo tillverkat av gräs. Ungarna dias i ungerfär 10 veckor.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Funambulus pennantii

Funambulus pennantii är en däggdjursart som beskrevs av Wroughton 1905. Funambulus pennantii ingår i släktet Funambulus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan två underarter.

Utseende 

Denna ekorre blir cirka 23 till 36 cm lång från nosen till svansens spets. Själva svansen har ungefär halva längden av övriga kroppen. Vikten är något mindre än 150 gram. På ryggen har pälsen en gråbrun till svart färg. Kännetecknande är tre längsgående ljusa strimmor på ovansidan. På huvudet kan pälsen vara mera rödaktig.

Utbredning och habitat 
Artens utbredningsområde sträcker sig från sydöstra Iran över Pakistan och södra Nepal till centrala Indien. I bergstrakter når Funambulus pennantii 4000 meter över havet. Habitatet varierar mellan mera torra skogar, buskskogar, gräsmarker, stadsparker och odlade regioner.

Ekologi 
Individerna är aktiva på dagen. De klättrar i växtligheten eller går på marken. Vanligen bildar cirka 10 individer en flock. För kommunikationen har de skrik som påminner om fåglarnas kvittrande. Födan utgörs av olika växtdelar som frön, blommor, blad och unga växtskott samt av insekter och fågelungar.

Flockens hannar strider om rätten att para sig. Honor kan ha flera kullar per år och olika kullar kan ha olika fäder. Dräktigheten varar 40 till 45 dagar och sedan föds en till fem ungar, oftast tre. Honan bygger innan ett bo där födelsen sker. Två månader efter födelsen slutar honan med digivning och 4 till 9 månader senare blir ungarna könsmogna. Livslängden i naturen är okänd. En individ som hölls 5 år i fångenskap iakttogs nästan 2 år senare levande i naturen.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
pennantii
Däggdjur i orientaliska regionen
Funambulus sublineatus

Funambulus sublineatus är en däggdjursart som först beskrevs av Waterhouse 1838. Den ingår i släktet Funambulus och familjen ekorrar.

Taxonomi 
Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan två underarter:
 Funambulus sublineatus sublineatus (Waterhouse, 1838)
 Funambulus sublineatus obscurus (Pelzeln and Kohl, 1886)

Undersökningar av mitokondriellt DNA tyder emellertid på att underarterna troligen är två olika arter, Funambulus sublineatus och Funambulus obscurus.

Beskrivning 
Pälsfärgen är mycket mörkt brun, nästan svart. Längs ryggen har arten tre ljust brungrå band, och längs svansen går en rödbrun strimma. Kroppslängden är 14 till 15 cm, ej inräknat svansen på 15 till 16 cm.Vikten är 99 till 118 g. De två taxonen skiljer sig åt genom att sublineatus har ljusare och mer tätsittande ryggband än obscurus. Den senare är även något större, men med en något kortare svans.

Utbredning 
Denna ekorre förekommer sällsynt i sydvästra Indien i bergskedjan Västra Ghats och på Sri Lanka.

Ekologi 
Funambulus sublineatus lever längs vattendrag, speciellt i vassbälten, i tropiska städsegröna och fuktiga lövskogar samt bambudjungler på höjder mellan 200 och 1 200 meter över havet. I Västra Ghats förekommer den speciellt i Ochlandra-vass. Inte mycket är känt om arten i övrigt, men man känner till att den är ett bytesdjur för huggormen Viridovipera stejnegeri.

Bevarandestatus 
IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar, och populationerna hos denna fragmenterade art minskar. Främsta orsakerna är habitatförlust och -försämring till följd av skogsavverkning, vassinsamling och skogsbränder. Besprutning mot skadedjur är en annan faktor som kan utgöra ett hot mot arten i vissa delar av utbredningsområdet.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
sublineatus
Däggdjur i orientaliska regionen
Funambulus tristriatus

Funambulus tristriatus är en däggdjursart som först beskrevs av Waterhouse 1837.  Funambulus tristriatus ingår i släktet Funambulus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Arten blir 11,5 till 18 cm lång (huvud och bål) och har en ungefär lika lång svans. Vikten varierar mellan 45 och 215 g. Pälsen har på ovansidan en blek gråbrun till svartaktig färg. Kännetecknande är tre längsgående ljusa strimmor. Huvudet har en rödbrun till gråbrun färg.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan två underarter.

Denna ekorre förekommer i sydvästra Indien i bergstrakten Västra Ghats. Arten når där 2100 meter över havet. Habitatet utgörs av varma städsegröna skogar samt av stadsparker och trädodlingar. Individerna är aktiva på dagen och klättrar i växtligheten eller går på marken. Honor kan para sig hela året och per kull föds i genomsnitt 2,6 ungar.

Varje individ bygger ett bo av kvistar och av andra växtdelar som placeras i träd. Födan utgörs av blommor, frukter, bark, unga växtskott och frön samt smådjur som insekter och deras larver. Fortplantningssättet antas vara lika som hos andra arter av samma släkte.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
tristriatus
Däggdjur i orientaliska regionen
Glaucomys sabrinus

Glaucomys sabrinus är en däggdjursart som först beskrevs av Shaw 1801.  Glaucomys sabrinus ingår i släktet amerikanska flygekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Utseende 
Arten når en absolut längd (inklusive svans) av 27,5 till 34 cm och en vikt av 75 till 140 g. Svansen är ungefär 20 % kortare än huvudet och bålen tillsammans. Pälsens hår har på ovansidan en brunaktig färg och vita spetsar, undersidan är ljusare. Även flygmembranen är täckt med päls. Flygekorrens svans är avplattad, täckt med hår och avrundad vid slutet. Arten har stora svarta ögon för bättre syn på natten. Tandformeln är I 1/1 C 0/0 P 2/1 M 3/3, alltså 22 tänder.

Utbredning och habitat 
Denna flygekorre förekommer i Nordamerika söder om tundran. Utbredningsområdet sträcker sig från Kanada och Alaska i norr till Kalifornien i syd. Några populationer lever i avskilda områden utan kontakt till huvudbeståndet. Habitatet utgörs av barrskogar och blandskogar samt av mindre trädansamlingar.

Ekologi 
Individerna vilar i trädens håligheter, i självbyggda bon av blad och kvistar eller i jordhålor. I sällsynta fall används fågelholkar. Bon som byggs av kvistar och blad placeras i ett träd 1 till 18 meter över marken. Dessutom fodras boet med upphittade fjädrar och egna hår. Hos arten förekommer familjegrupper som delar samma bo, särskilt under vintern. Beroende på utbredning och årstid är gruppens revir 3 till 35 hektar stort. Glaucomys sabrinus äter främst svampar och lav. Dessutom ingår andra växtdelar som frukter, nötter, frön och unga växtskott samt insekter i födan.

Glaucomys sabrinus kan sväva 3 till 45 meter från träd till träd eller ner till marken. Svansen används för att styra "flyget".

Arten är aktiv på natten och den håller ingen vinterdvala. Födan hittas ofta på marken. Parningen sker under våren eller sommaren. Honan är 37 till 42 dagar dräktig och sedan föds 2 till 6 ungar, vanligen 4 eller 5. Ungarna får cirka två månader di och de blir könsmogna efter 6 till 12 månader. Nyfödda ungar väger 5 till 6 gram och de är i början helt beroende av modern. De är blinda, örats hörselgång är stängd och deras tår är sammanklistrade. Ungarna kan flytta isär tårna efter 6 dagar och ögonen öppnas efter 31 dagar.

Underarter 

Arten delas enligt Catalogue of Life in i följande underarter:

 G. s. sabrinus
 G. s. coloratus
 G. s. fuscus
 G. s. griseifrons
 G. s. californicus

Wilson & Reeder (2005) listar ytterligare 20 underarter.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Amerikanska flygekorrar
sabrinus
Däggdjur i nearktiska regionen
Hyosciurus heinrichi

Hyosciurus heinrichi är en däggdjursart som beskrevs av Archbold och Tate 1935. Hyosciurus heinrichi ingår i släktet Hyosciurus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Beskrivning 
Släktet känns igen på den långa nosen och den korta, kraftiga svansen. Hos denna art är pälsen på ovansidan chokladbrun med gråbruna fläckar, på undersidan mörkt gråbrun med en oregelbunden, vit mittstimma. Kroppslängden är omkring 22 cm, ej inräknat den omkring 10 cm långa svansen, och vikten är knappt 300 g.

Utbredning 
Denna ekorre förekommer på den indonesiska ön Sulawesis centrala delar.

Ekologi 
Arten vistas i bergsskogar mellan 1 400 och 2 300 meter över havet. Den lever framför allt av olika maskar som den tar på marken.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
heinrichi
Däggdjur i orientaliska regionen