kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Antechinus stuartii

Antechinus stuartii är en pungdjursart som beskrevs av Alexander Macleay 1841. Antechinus stuartii ingår i släktet pungspetsekorrar och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade. Arten är uppkallad efter den skotska upptäcktsresande John McDouall Stuart.

Utseende 
Vikten varierar mellan 17 och 71 g. Könsdimorfismen är betydlig med hannar som är 20 till 100 procent tyngre än honor.

Den korta, täta och lite styva pälsen har på ovansidan en gråbrun färg och undersidans päls är lite ljusare. Även på svansen förekommer hår. Allmänt kännetecknas arten av en spetsig nos med rosa spets, av mörkbruna ögon och av ganska stora öron. Antechinus stuartii tillhör pungdjuren men honor saknar fullständig pung (marsupium). De har i fuktiga regioner 6 spenar och i torra områden upp till 10 spenar. Före ungarnas födelse utvecklas däremot hudveck på undersidan som skyddar ungarna.

Kroppslängden (huvud och bål) är 70 till 140 mm och därtill kommer en lika lång eller lite kortare svans.

Utbredning 
Pungdjuret förekommer i en bredare remsa längs östra Australiens kustlinje, ungefär från Brisbane till Canberra. Arten vistas där i låglandet och på upp till 1 500 meter höga bergstrakter. Habitatet utgörs av olika skogar och delvis av områden som förändrats av människan.

Ekologi 
Arten är vanligen nattaktiv men under den kalla årstiden kan den leta på dagen efter föda. Antechinus stuartii äter främst skalbaggar, kackerlackor, spindlar och andra ryggradslösa djur. I mindre mått ingår små ryggradsdjur som gnagare samt blommornas pollen i födan. Djuret har en hög ämnesomsättning och ibland äter den 60 procent av sin egen vikt per dygn.

Antechinus stuartii bygger bon av växtdelar som göms i trädens håligheter, i bergssprickor, i övergivna fågelbon eller i grottor. Honor med ungar lever under den varma årstiden ensam. Under den kalla årstiden kan upp till 18 exemplar av olika kön använda samma näste. Individerna kan tidvis inta ett stelt tillstånd (torpor) för att spara energi. Före parningstiden flyttar hannar till ett annat ställe och bildar ungkarlsgrupper. Varje hona skapar åter ett eget näste och besöker hannarna för parningen.

Liksom hos andra pungspetsekorrar finns en två veckor lång parningstid mellan augusti och september. Parningen börjar tidigast i utbredningsområdets södra del. Framgångsrika hannar kan para sig med flera honor. Vid slutet av parningstiden dör alla hannar och bara dräktiga honor finns kvar. Efter ungefär fyra veckor föder honan 6 till 10 ungar. Vid följande parningstid är de nyfödda hannarna könsmogna. Ungarna diar sin mor cirka 50 dagar.

Källor

Externa länkar

Pungspetsekorrar
stuartii
Däggdjur i australiska regionen
Antechinus swainsonii

Antechinus swainsonii är en pungdjursart som först beskrevs av George Robert Waterhouse 1840. Antechinus swainsonii ingår i släktet pungspetsekorrar och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Artepitetet i det vetenskapliga namnet hedrar ornitologen William Swainson. I hans privata samling fanns exemplaret som Waterhouse använde som artens holotyp.

Utseende 
Arten når i genomsnitt en kroppslängd (huvud och bål) av 12,8 cm och en svanslängd av 11,6 cm. Honor är med en vikt av cirka 41 g lättare än hannar som väger ungefär 65 g. Pälsens färg varierar mellan mörkgrå och svart.

Utbredning 
Pungdjuret förekommer i sydöstra Australien och på Tasmanien. Habitatet utgörs av öppna skogar med tät undervegetation av buskar och ormbunkar samt av hedområden.

Ekologi 
Antechinus swainsonii kan vara aktiv på dagen och på natten och den har varierande föda som insekter, daggmaskar, ödlor, småfåglar, mindre gnagare och olika växtdelar. Individerna vilar gömda i håligheter i trädbitar som ligger på lövskiktet. När honan inte är brunstig lever varje exemplar ensam förutom honor med ungar. Individerna har olika revir men territoriet försvaras inte mot artfränder.

Parningen sker bara under en kortare tid under vintern (maj till september på södra jordklotet) och sedan dör alla vuxna hannar i loppet av tre veckor. Efter cirka fyra veckor dräktighet föder honan allmänt 6 till 8 ungar. Honan har bara 8 spenar men ibland föds fler ungar vad som betyder att några ungar dör. Djuret tillhör pungdjuren men honan saknar en full utvecklad pung (marsupium). Ungarna är som hos alla pungdjur underutvecklade vid födelsen men de har bra förmåga att kravla fram till en spene. Ungarna diar sin mor cirka 14 veckor och äldre ungar håller sig fast i moderns päls vid utflykter. Könsmognaden infaller efter cirka 8 månader. Honor lever upp till två år och kan under goda förhållanden ha två kullar i livet.

Flera exemplar faller offer för tamkatter.

Källor

Externa länkar

Bildgalleri

Pungspetsekorrar
swainsonii
Däggdjur i australiska regionen
Antechinus adustus

Antechinus adustus är en pungdjursart som först beskrevs av Oldfield Thomas 1923. Antechinus adustus ingår i släktet pungspetsekorrar och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Artepitet adustus i det vetenskapliga namnet är latin för "brun av solens ljus".

Pungdjuret förekommer i sydöstra delen av Kap Yorkhalvön i Australien. Arten vistas i kulliga områden och bergstrakter som ligger minst 600 meter över havet. Habitatet utgörs främst av tropisk regnskog.

Källor

Externa länkar

Pungspetsekorrar
adustus
Däggdjur i australiska regionen
Antechinus agilis

Antechinus agilis är en pungdjursart som beskrevs av Dickman, Parnaby, Crowther och Phillip Parker King 1998. Den ingår i släktet pungspetsekorrar och familjen rovpungdjur. Internationella naturvårdsunionen (IUCN) kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Artepitetet i det vetenskapliga namnet är det latinska ordet agilis (rörlig).

Pungdjuret förekommer i södra Australien i delstaterna Victoria och New South Wales och vistas där i låglandet samt i upp till 2 000 meter höga bergstrakter. Habitatet utgörs av olika slags skogar och hedområden.

Källor

Externa länkar

Bildgalleri

Pungspetsekorrar
agilis
Däggdjur i australiska regionen
Antechinus subtropicus

Antechinus subtropicus är en pungdjursart som beskrevs av Stephen Van Dyck och Mathew Crowther 2000. Antechinus subtropicus ingår i släktet pungspetsekorrar och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Artepitetet i det vetenskapliga namnet är det latinska ordet subtropicus (subtroperna).

Pungdjuret förekommer i en mindre region i östra Australien. Arten vistas där i låglandet och på upp till 1 000 meter höga bergstrakter. Området är täckt av skog.

Källor

Externa länkar

Pungspetsekorrar
subtropicus
Däggdjur i australiska regionen
Phascolosorex doriae

Phascolosorex doriae är en pungdjursart som först beskrevs av Thomas 1886. Phascolosorex doriae ingår i släktet Phascolosorex och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer på västra Nya Guinea. Arten vistas där i kulliga områden och upp till 2000 meter höga bergstrakter som är täckta av tropisk regnskog.

Källor

Externa länkar

Rovpungdjur
doriae
Däggdjur i australiska regionen
Phascolosorex dorsalis

Phascolosorex dorsalis är en pungdjursart som först beskrevs av Peters och Giacomo Doria 1876. Phascolosorex dorsalis ingår i släktet Phascolosorex och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Pungdjuret förekommer i Nya Guineas bergstrakter mellan 1600 och 3600 meter över havet. Regionen är täckt av tropisk regnskog. Individerna vistas på marken och är aktiva på dagen. Honor föder vanligen fyra ungar per kull.

Honor blir med cirka 93 till 163 dagar mellanrum brunstiga och det registrerades inga fasta parningstider. Dräktigheten varar i 18 till 21 dagar. Ungarna föds blinda och de öppnar sina ögon efter cirka 95 dagar. Efter ungefär 19 veckor slutar honan med digivning. Hos denna art och hos flera andra rovpungdjur dokumenterades en sorts pseudo dräktighet. Honor är från ägglossningen ungefär över 20 dagar tyngre än vanlig. Könsmognaden infaller efter 11 till 12 månader.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 P. d. brevicaudata
 P. d. dorsalis
 P. d. whartoni

Källor

Noter

Tryckta källor

Externa länkar

Rovpungdjur
dorsalis
Däggdjur i australiska regionen
Planigale ingrami

Planigale ingrami är en pungdjursart som först beskrevs av Oldfield Thomas 1906. Planigale ingrami ingår i släktet dvärgpungmöss och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Artepitet i det vetenskapliga namnet hedrar Sir William Ingram, en engelsk bokförläggare som gav pengar åt expeditionen som hittade djuret.

Vuxna exemplar är 5,5 till 6,5 cm långa (huvud och bål) och svansen är bara lite kortare. De har en genomsnittlig vikt av 4,3 g. Ovansidan är täckt av gråbrun päls med inslag av gult på några ställen. Bakbenen är hos Planigale ingrami robustare än armarna så att den tidvis kan sitta upprätt. Arten har en naken svans. Förutom könsorganen finns inga skillnader mellan hanar och honor.

Pungdjuret förekommer i norra Australien och i några avskilda regioner i centrala Australien. Arten vistas i gräsmarker. Per kull föds 4 till 8 ungar.

I utbredningsområdet ligger regntiden mellan december och mars och större delar av landskapet är översvämmade. Under årets andra delar förekommer torka och spruckna jordskivor. Individerna gömmer sig mellan dessa skivor och letar efter föda som utgörs av ryggradslösa djur och andra smådjur.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 P. i. brunnea
 P. i. ingrami
 P. i. subtilissima

Källor

Externa länkar

Dvärgpungmöss
ingrami
Däggdjur i australiska regionen
Planigale gilesi

Planigale gilesi är en pungdjursart som beskrevs av John B. Aitken 1972. Planigale gilesi ingår i släktet dvärgpungmöss och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade. Artepitet i det vetenskapliga namnet hedrar den australiska upptäcktsresande Ernest Giles.

Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 60 till 80 mm, en svanslängd av 55 till 70 mm och en vikt av 5 till 16 g. Pälsen på ovansidan är grå till kanelfärgad och på buken förekommer olivgrön till ljusbrun päls. Huvudet kännetecknas av en trekantig form, av stora ögon och av avrundade öron som ligger tät på huvudet. Planigale gilesi har korta extremiteter och svansen är täckt med hår. Honans pung (marsupium) utvecklas när individen blir könsmogen.

Pungdjuret förekommer i sydöstra Australien och vistas där i torra områden som bland annat gräsmarker. Arten hittas även i områden nära Eyresjön som tidvis översvämmas och i floddalar.

Planigale gilesi är främst nattaktiv men under vintern och ibland under andra årstider kan den vara dagaktiv. Den äter olika ryggradslösa djur som spindlar, kackerlackor, skalbaggar och gråsuggor. Honor kan ha två kullar mellan senare vintern och sommaren. De är per tillfälle 3 till 5 dagar parningsberedda. Per kull föds 3 till 10 ungar. För att spara energi under kalla vinterdagar ligger arten gärna i solen och den intar tidvis (upp till 18 timmar per tillfälle) ett stelt tillstånd (torpor).

Källor

Externa länkar

Dvärgpungmöss
gilesi
Däggdjur i australiska regionen
Planigale maculata

Planigale maculata är en pungdjursart som först beskrevs av John Gould 1851. Planigale maculata ingår i släktet dvärgpungmöss och familjen rovpungdjur.

Utseende 
Arten blir upp till 10 cm lång (huvud och bål) och har en upp till 9 cm lång svans. Honor är med en genomsnittlig vikt av 10,9 g mindre än hannar som väger cirka 15,3 g. Djuret påminner i kroppsformen och med sina stora avrundade öron om en mus. Pälsen på ovansidan har en gråbrun färg och undersidan är täckt av ljusbrun päls med en rosa skugga. Några ställen på buken kan vara vitaktiga. På svansen förekommer bara några korta hår. Honans pung (marsupium) är väl utvecklad med öppningen bakåt.

Utbredning 
Pungdjuret förekommer i norra och östra Australien och vistas där i olika habitat som skogar, gräsmarker, marskland eller mangrove.

Ekologi 
Planigale maculata vilar på dagen i ett näste av gräs, löv och bark som liknar ett tefat i formen. Boet placera i trädens håligheter, i ihåliga träbitar som ligger på marken, under stenar eller i stora gräsklumplar. På natten jagas olika ryggradslösa djur samt ödlor och mindre gnagare. Arten har gräshoppor som byte som är lika stor som den själv. Pungdjuret kan även döda den giftiga agapaddan (Rhinella marina) som blev introducerad i Australien. Arten går tidvis i dvala vid födobrist.

Honor kan ha flera kullar per år. De har ett särskilt läte som visar att de är parningsberedda. Efter 19 till 20 dagar dräktighet föds 4 till 12 ungar (allmänt 8).

Arten faller ibland offer för tamkatter och rödrävar.

Taxonomi 

Arten delas in i följande underarter:

 P. m. maculata
 P. m. sinualis

De olika populationerna föreställer troligen olika arter. Bara den östra populationen blir kvar som Planigale maculata. Hittills obeskrivna arter godkänns troligtvis för Northern Territory, för regionen Kimberley (upp till 3 arter) samt för ön Barrow Island och området Pilbara.

Status 
Landskapsförändringar nära kusten kan lokalt medföra en minskning av beståndet. I utbredningsområdet förekommer flera naturskyddsområden. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar

Dvärgpungmöss
maculata
Däggdjur i australiska regionen
Planigale novaeguineae

Planigale novaeguineae är en pungdjursart som beskrevs av George Henry Hamilton Tate och Richard Archbold 1941. Planigale novaeguineae ingår i släktet dvärgpungmöss och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Artens päls är huvudsakligen gråaktig vad som skiljer den från andra dvärgpungmöss som lever på Nya Guinea. Med sitt avplattat kranium har den bra förmåga att gömma sig i bergssprickor och mellan spruckna jordskivor.

Pungdjuret förekommer i södra Nya Guinea samt i ett avskilt område i östra Nya Guinea. Arten vistas i lågland i savanner och andra gräsmarker. Per kull föds en eller två ungar.

Artepitetet i det vetenskapliga namnet syftar på utbredningen i Nya Guinea.

Källor

Externa länkar

Dvärgpungmöss
novaeguineae
Däggdjur i australiska regionen
Planigale tenuirostris

Planigale tenuirostris är en pungdjursart som beskrevs av Ellis Le Geyt Troughton 1928. Planigale tenuirostris ingår i släktet dvärgpungmöss och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Utseende 
Arten når en maximallängd (huvud och bål) av 7,5 cm och därtill kommer en lika lång eller lite kortare svans. Vikten går sällan upp till 10 g. Djuret har liksom andra släktmedlemmar en spetsig nos. På ovansidan förekommer rödbrun till brun päls och undersidan är täckt av ljusgrå päls, förutom övre halsen som är vit. Kännetecknande är karamellfärgade klor.

Utbredning 
Pungdjuret förekommer i östra Australien. Arten vistas där i gräsmarker, buskmarker och längs vattendrag.

Ekologi 
Individerna är aktiva på natten och de vilar på dagen i bergssprickor eller i naturliga jordhålor. Planigale tenuirostris äter främst ryggradslösa djur som spindlar och insekter som kompletteras med små ödlor.

Honan kan ha upp till två kullar per år och föder omkring sex ungar per kull. Fortplantningstiden sträcker sig från juli till januari, våren och sommaren på södra jordklotet. Efter dräktigheten som varar cirka 19 dagar lever ungarna i moderns pung (marsupium). Där stannar de cirka 40 dagar och de diar sin mor för upp till ytterligare 55 dagar. Enskilda exemplar kan leva två år.

Källor

Externa länkar

Dvärgpungmöss
tenuirostris
Däggdjur i australiska regionen
Sarcophilus laniarius

Sarcophilus laniarius är en utdöd pungdjursart som först beskrevs av Richard Owen 1838. Sarcophilus laniarius ingår i samma släkte som tasmansk djävul som tillhör familjen rovpungdjur. Inga underarter finns listade.

På grund av upphittade fossil i kalkstensgrottor nära staden Naracoorte i South Australia antas att S. laniarius var cirka 15 % större och 50 % tyngre än dagens tasmanska djävul. Kvarlevorna daterades till miocen. Andra fossil från regionen Darling Downs i Queensland och från Western Australia antas vara 50 000 till 70 000 år äldre. Det är oklart om den moderna tasmanska djävulen utvecklades ur S. laniarius eller om de levde samtidigt under förhistorisk tid. Richard Owen förespråkade under 1800-talet den senare hypotesen som fick stöd av fossil som hittades 1877 i New South Wales. Likaså omtvistad är frågan om S. laniarius blev jagad av Australiens ursprungsbefolkning.

Då artens utdöende skedde under tiden när aboriginerna erövrade kontinenten betraktas de som en möjlig orsak. Kritiker påpekar att aboriginerna bara hade bumerang och spjut som vapen vilka inte var tillräckliga för en systematisk jakt. Det anmärks även att grottor som används av aboriginer är fattiga på benrester och målningar av den tasmanska djävulen och dess släktingar. De antar att dessa djur spelade en mindre betydande roll i folkgruppens liv. En vetenskaplig rapport från 1910 klargjorde att aboriginer föredrar kött från växtätare istället för kött från rovdjur. Den andra teorin för artens utdöende är klimatförändringar vid slutet av istiden.

Källor

Noter

Tryckta källor 
 

laniarius
Dasyurus albopunctatus

Dasyurus albopunctatus är en pungdjursart som beskrevs av Hermann Schlegel 1880. Dasyurus albopunctatus ingår i släktet pungmårdar och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer i stora delar av Nya Guinea med undantag av låglandet i öns centrala södra del. Djuret hittas även på ön Yapen. Arten vistas i tropiska regnskogar, andra skogar och människans trädgårdar.

Källor

Externa länkar

Pungmårdar
albopunctatus
Däggdjur i australiska regionen
Dasyurus geoffroii

Dasyurus geoffroii är en pungdjursart som beskrevs av John Gould 1841. Dasyurus geoffroii ingår i släktet pungmårdar och familjen rovpungdjur. Inga underarter finns listade.

Utseende 
Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 26 till 40 cm, en svanslängd av 21 till 35 cm och en vikt av 0,6 till 2,1 kg. Den har huvudsakligen brun päls med flera vita fläckar. Vid slutet av djurets bruna yviga svans är flera svarta hår inblandade. Ibland förekommer ljusare fläckar på svansen. Huvudet kännetecknas av en spetsig nos, stora ögon och avrundade öron som är täckta av korta vita hår.

Utbredning och ekologi 
Pungdjuret hade ursprungligen ett stort utbredningsområde i Australien men förekommer numera endast i kontinentens sydvästra hörn. Arten kan leva i olika habitat som skogar, buskland och öken. Individerna är främst aktiva på natten och lever utanför parningstiden ensam. Födan utgörs främst av ryggradslösa djur.

Dasyurus geoffroii kan under parningstiden och under regniga dagar vara dagaktiv. Boet som fodras med gräs och löv är en hålighet i ett träd som ligger på marken, en bergsspricka, en ihålig tom termitstack eller ett näste som skapades av ett annat djur. Hannarnas revir är cirka 400 hektar stort och honor har vanligen ett 100 hektar stort territorium. Allmänt har en individ flera bon i reviret. Individerna går främst på marken men de kan klättra i växtligheten. Förutom ryggradslösa djur äts grodor, ödlor, småfåglar, mindre däggdjur och frukter.

Fortplantningstiden sträcker sig från maj till september och de flesta ungar föds i juni eller juli. Dräktigheten varar bara 17 eller 18 dagar och sedan föds 2 till 6 ungar. De är underutvecklade och kravlar fram till en spene i moderns pung (marsupium). Efter 8 till 9 veckor syns de för första gången utanför pungen och efter cirka 16 veckor är pälsen full utvecklad. Ungarna diar sin mor upp till 24 veckor och de blir efter ungefär ett år könsmogna. Dasyurus geoffroii lever vanligen tre år i naturen. Några exemplar i fångenskap blev fem år gamla.

Status 
Arten hotas främst av habitatförstöring. Flera individer dog i samband med bränder. Dasyurus geoffroii konkurrerar med de introducerade tamkatter och rödrävar om samma föda. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad.

Källor

Externa länkar

Bildgalleri

Pungmårdar
geoffroii
Däggdjur i australiska regionen
Dasyurus spartacus

Dasyurus spartacus är en pungdjursart som beskrevs av Van Dyck 1987. Dasyurus spartacus ingår i släktet pungmårdar och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer i låglandet på södra Nya Guinea. Arten vistas i mera torra savanner och skogar.

Källor

Externa länkar

Pungmårdar
spartacus
Däggdjur i australiska regionen
Dasyurus viverrinus

Dasyurus viverrinus är en pungdjursart som först beskrevs av George Shaw 1800. Dasyurus viverrinus ingår i släktet pungmårdar och familjen rovpungdjur. Inga underarter finns listade.

Utseende 
Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 35 till 45 cm, en svanslängd av 21 till 30 cm och en vikt mellan 0,6 och 1,55 kg. Den motsvarar i storleken en liten tamkatt. Pälsens färg varierar mellan svart, brun och gråaktig. På ovansidan förekommer dessutom flera vita fläckar eller punkter. Ibland är svansens spets vit. Liksom andra pungmårdar har arten en spetsig nos, en rosa näsa och skarpa tänder. I motsats till andra pungmårdar saknar Dasyurus viverrinus stortån vid bakfoten.

Utbredning och habitat 
Pungdjuret är endemiskt på ön Tasmanien och på Bruny Island söder om Australien. Arten vistas där i nästan alla habitat. Tidigare fanns arten även på Australiens fastland i delstaterna South Australia, Victoria och New South Wales. Den sista kända individen på fastlandet dog 1963 i en trafikolycka. Dasyurus viverrinus lever bland annat i mera torra skogar, i gräsmarker, på jordbruksmark, i hedområden och i myr men den undviker regnskogar.

Ekologi 
Arten är främst aktiv på natten och ibland är den dagaktiv. Den vilar i bergssprickor eller i håligheter under trädrötter. Dasyurus viverrinus jagar huvudsakligen insekter och små ryggradsdjur som gnagare, hardjur och andra pungdjur. Den äter även frukter, andra växtdelar och kadaver. Bönder på Tasmanien påstår dessutom att Dasyurus viverrinus dödar fjäderfä och andra husdjur men det är oftast sjuka eller svaga individer som faller offer.

Fortplantningstiden sträcker sig från senare hösten till tidiga vintern, mellan maj och augusti på södra jordklotet. Dräktigheten varar 20 till 24 dagar och sedan föds upp till 30 underutvecklade ungar. Honan har bara 6 till 8 spenar i pungen (marsupium) och därför dör de flesta ungar kort efter födelsen. De ungar som får plats vid en spene diar sin mor cirka 18 veckor men redan efter 8 veckor vistas de tidvis utanför pungen. Den genomsnittliga livslängden i naturen uppskattas vara 5 år och med människans vård kan Dasyurus viverrinus leva nästan 7 år.

Status 
Introducerade konkurrenter eller fiender som hundar, rödrävar och tamkatter är ett hot för artens bestånd. Däremot är inte helt utrett om de helt var ansvarig för pungmårdens utdöende på fastlandet. Kanske var även sjukdomar inblandade. Populationen på Tasmanien anses vara stabil. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar

Pungmårdar
viverrinus
Däggdjur i australiska regionen
Ningaui ridei

Ningaui ridei är en pungdjursart som beskrevs av William Archer 1975. Ningaui ridei ingår i släktet Ningaui och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer i stora delar av centrala Australien där arten vistas i torra områden som är täckta av gräs och buskar.

Källor

Externa länkar

Rovpungdjur
ridei
Däggdjur i australiska regionen
Ningaui timealeyi

Ningaui timealeyi är en pungdjursart som beskrevs av William Archer 1975. Ningaui timealeyi ingår i släktet Ningaui och familjen rovpungdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Pungdjuret förekommer i nordvästra Australien. Arten vistas där på halvtorra gräsmarker som främst är täckta med gräs av släktet Spinifex, ofta nära klippor.

Källor

Externa länkar

Rovpungdjur
timealeyi
Däggdjur i australiska regionen