kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Rödkindad flygekorre

Rödkindad flygekorre (Hylopetes spadiceus) är en däggdjursart som först beskrevs av Edward Blyth 1847.  Hylopetes spadiceus ingår i släktet Hylopetes och familjen ekorrar. Internationella naturvårdsunionen kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 2 underarter.

Denna flygekorre förekommer i Sydostasien från södra Myanmar till Malackahalvön och med flera från varandra skilda populationer i Laos, Thailand och södra Vietnam. Arten finns även på Sumatra och norra Borneo. Rödkindadflygekorre vistas i låglandet och i upp till 1500 meter höga bergstrakter.Habitatet utgörs av olika slags skogar, buskmarker och odlade regioner.

Med en genomsnittlig kroppslängd (huvud och bål) av 14,5 cm samt en svanslängd av cirka 12,7 cm är arten en ganska liten medlem i sitt släkte. Djuret har ungefär 2,7 cm långa bakfötter och cirka 1,8 cm stora öron. Vikten varierar mellan 50 och 80 g. Som det svenska namnet antyder har arten intensiv orangeröda kinder samt en orangeröd främre svans. Andra kroppsdelar är täckta av orangebrun päls. Huvudet kännetecknas av en spetsig nos samt av stora ögon. Rödkindad flygekorre har i varje käkhalva en framtand, ingen hörntand, en premolar och tre molarer, alltså 20 tänder. Arten har liksom andra flygekorrar en flygmembran.

Individerna kan glidflyga över upp till 50 meter. Födan utgörs främst av blad, blommor och frukter som ibland kompletteras med insekter. Fortplantningssättet antas vara lika som hos andra släktmedlemmar.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Hylopetes winstoni

Hylopetes winstoni är en däggdjursart som först beskrevs av Henri Jacob Victor Sody 1949.  Hylopetes winstoni ingår i släktet Hylopetes och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna flygekorre är bara känd från en liten region på norra Sumatra. Där hittades en enda individ i en skog mellan 1000 och 1500 meter över havet.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
winstoni
Däggdjur i orientaliska regionen
Ammospermophilus harrisii

Ammospermophilus harrisii är en däggdjursart som först beskrevs av John James Audubon och John Bachman 1854.  Ammospermophilus harrisii ingår i släktet Ammospermophilus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Taxonomi 
Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan två underarter:
 Ammospermophilus harrisii harrisii (Audubon & Bachman, 1854)
 Ammospermophilus harrisii saxicolus (Mearns, 1896) 

Skillnaden är liten mellan underarterna. A. h. saxicolus, som förekommer i södra Arizona, tenderar att ha en något ljusare färgteckning.

Beskrivning 
Arten har ett litet huvud med små öron. Under vintern är pälsen på ryggsidan gråaktig, medan resten av pälsen på övre delen av kroppen är randig som hos en tickad katt: Mörkbrun i botten, vit i mitten, och med ljusbruna spetsar. På varje sida finns dessutom ett smalt, vitt band från skuldrorna till höfterna. På buken är pälsen vit. Den yviga svansen är svart, och bärs vanligen böjd över ryggen.  I sommarpälsen är vinterpälsena grå partier mera ljust brunskära. Sommarpälsen är dessutom kortare och inte lika mjuk som vinterpälsen. Kroppslängden vaierar mellan 23 och knappt 25 cm, och svanslängden mellan 7 och 8,5 cm.

Ekologi 
Habitaten utgörs av olika typer av öknar, från öppna grus- och sandslätter till sådana med växtlighet i form av buskar och kaktusväxter. Den kan också påträffas i dalgångar, raviner och på flodbäddar. I bergen kan den nå upp till 1 350 meter.

Arten är dagaktiv, förefaller inte upphöra med aktiviteterna under den hetaste tiden på dagen, och sover ingen vintersömn. Den är solitär, och söker andra individers sällskap endast i samband med parningen. Arten använder ofta kaktusar som utkikspunkter.

Arten lever normalt inte längre i det fia än 2 till 4 år. I fångenskap har den blivit upp till 11 år gammal.

Föda och predation 
Arten är allätare, som äter frön från ökenväxter, kaktusfrukter, olika gröna växter, insekter och smådäggdjur som möss. Den lagrar ofta mat för senare konsumtion.

Själv utgör arten föda för predatorer som prärievarg, rödlo och ökenkatträv.

Fortplantning 
Lektiden infaller vanligen under februari till mars, även om det förekommer att den startar så tidigt som i december. Arten är polygynandrisk, båda könen har flera sexualpartners. Hanen försöker emellertid att förhindra detta genom att avsätta en vaginalplugg i honans vagina efter parningen. Efter en dräktighet på 29 till 30 dagar föder honan i medeltal drygt 6 outvecklade, blinda, döva och nakna ungar. De är avvanda efter 7 veckor, fullt utvecklade efter 7 månader, och blir könsmogna före ett års ålder, hanarna tidigare än honorna.

Utbredning 
Ammospermophilus harrisii förekommer i Arizona och New Mexico i USA samt i delstaten Sonora i nordvästra Mexiko.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
harrisii
Däggdjur i nearktiska regionen
Ammospermophilus interpres

Ammospermophilus interpres är en däggdjursart som först beskrevs av Clinton Hart Merriam 1890.  Ammospermophilus interpres ingår i släktet Ammospermophilus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Utbredning och habitat 
Denna gnagare förekommer i södra Nordamerika från New Mexico och sydvästra Texas i norr till centrala Mexiko i söder. Habitatet utgörs av öknar, klippiga områden och torra gräsmarker med glest fördelade buskar. I Texas hittas den främst i upp till 1650 meter höga bergstrakter.

Utseende 
Arten har en genomsnittlig absolutlängd av 22,5 cm inklusive en cirka 9 cm lång svans. Hanar är med 94 till 121 g tyngre än honor som väger 84 till 115 g. Pälsen på ryggen är gråbrun till rödbrun och på varje kroppssida finns en vit linje. Även kring ögonen förekommer en vit ring. Ammospermophilus interpres har vit undersida förutom de rödaktiga extremiteterna. Svansen är på ovansidan grå till svart och på undersidan vit. Vanligen hölls svansen så att den vita undersidan är synlig.

Ekologi 
Individerna är aktiva på dagen, även under de hetaste timmarna. De går på marken och äter nedfallna frukter, gräs, andra gröna växtdelar och insekter. Andra arter av samma släkte äter även mindre ryggradsdjur och kanske har Ammospermophilus interpres samma beteende. Ofta transporteras födan i kindpåsarna till boet som ligger under stenar. Under den kalla årstiden blir arten slö men den håller ingen vinterdvala.

Fortplantningen sker mellan februari och juni. Troligen har honorna två kullar under tiden. Dräktigheten varar cirka 29 dagar och sedan föds 5 till 14 ungar. Honan har bara 10 spenar och troligen överlever inte alla ungar de första veckorna. Efter cirka en månad slutar honan med digivning.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
interpres
Däggdjur i nearktiska regionen
Ammospermophilus leucurus

Ammospermophilus leucurus är en däggdjursart som först beskrevs av Clinton Hart Merriam 1889.  Ammospermophilus leucurus ingår i släktet Ammospermophilus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 9 underarter.

Utseende 
Arten når en absolut längd av 19 till 24 cm, inklusive en 4 till 9 cm lång svans. Vikten är 96 till 117 g. Denna ekorre har en gråbrun päls på ovansidan med två vita längsgående strimmor. Vid buken och på svansens undersida förekommer vit päls. Extremiteterna är mera rödbruna. Ammospermophilus leucurus byter päls på våren och på hösten (svansens päls bara på hösten). Gnagaren har kindpåsar för att bära föda.

Utbredning och habitat 
Denna gnagare förekommer i sydvästra Nordamerika från Oregon och Wyoming i norr till New Mexico och halvön Baja California i söder. Habitatet utgörs av öknar och torra dalgångar med glest fördelade buskar.

Ekologi 
Ekorren är aktiv på dagen men vilar under dagens hetaste timmar i skuggan. Den skapar underjordiska bon och håller ingen vinterdvala. Under vintern kan flera individer samtidig vistas i boet. Under andra årstider har varje individ sitt eget bo, med undantag av honor som har ungar. Det genomsnittliga reviret är 6 hektar stort.

Arten äter olika växtdelar samt några ryggradslösa djur och delar av kadaver. Födans sammansättning varierar mellan olika årstider. Under våren dominerar gröna växtdelar och senare på året äter ekorren främst frön och frukter. För att hitta födan klättrar Ammospermophilus leucurus i träd och buskar eller går på marken. Gnagaren jagas själv av olika predatorer som rovfåglar, rävar, mårddjur, rödlo, prärievarg, grävlingar eller ormar.

Parningen sker under våren eller tidiga sommaren mellan februari och juni. Dräktigheten varar 30 till 35 dagar och sedan föds 5 till 14 ungar som väger vid födelsen 3 till 4g. De är nästan nakna samt blinda och döva. Ungarna lever sina första dagar i boet som fodrades av modern med torra växtdelar och hår. Efter cirka två månader slutar modern med digivning. Ibland kan en hona ha två kullar per år. Andra medlemmar av släktet Ammospermophilus lever vanligen ett år.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
leucurus
Däggdjur i nearktiska regionen
Ammospermophilus nelsoni

Ammospermophilus nelsoni är en däggdjursart som först beskrevs av Clinton Hart Merriam 1893.  Ammospermophilus nelsoni ingår i släktet Ammospermophilus och familjen ekorrar. Inga underarter finns listade.

Beskrivning 
Kroppen är cylindrisk och avsmalnande i båda ändar, med små, rundade öron, små, men kraftiga ben, och en lång, yvig svans. Den har gulbrun till rödbrun päls med en vit strimma längs varje sida. På huvudet har den en vit ring kring varje öga. Vinterpälsen är mörkare än sommarpälsen. Hanen är något större än honan, med en kroppslängd mellan drygt 23 till nästan 27 cm, mot honans 23 till drygt 25 cm. Vikten varierar mellan 142 och 179 g.

Ekologi 
Arten vistas på slätmark eller flacka sluttningar och låga bergstrakter som är upp till 1 100 meter höga. Den går dock sällan högre än 800 m. Habitatet utgörs av torra gräsmarker eller halvöknar med glest fördelade buskar på sedimenterade, lösa jordarter.

Individerna lever i underjordiska bon som ofta grävs av andra djur som känguruspringmöss (Dipodomys). De bildar vanligen familjegrupper på 6 till 8 individer. Ammospermophilus nelsoni stannar vanligen i boet när vädret är för varmt eller för kallt (under 10ºC eller över 32ºC) men arten håller varken sommar- eller vinterdvala. Arten är starkt revirhävdande och ger sig sällan utanför sina egna revir. Genomsnittlig revirstorlek är 4,4 ha.

Den genomsnittliga livslängden är mindre än ett år på grund av ungarnas höga dödlighet, men enskilda individer kan bli över fem år gamla. I fångenskap har arten lyckats bli 5 år och 8 månader.

Föda och predation 
Arten är allätare, och söker aktivt efter insekter, gröna växtdelar och frön, men kan även äta små ryggradsdjur som ödlor, andra smågnagare och as (även av sin egen art).
 
Själv utgör arten föda för främst nordamerikansk grävling, som brukar gräva ut deras underjordiska bon, men även för prärievarg och ökenkatträv.

Fortplantning 
Ammospermophilus nelsoni är polygynandrisk, båda könen har flera sexualpartners. Dessa hämtas vanligen från det egna reviret, men man har sett exempel på honor som vandrat upp till en kilometer för att hitta en hane. Parningen sker oftast under våren när tillgången till föda är störst. Efter ungefär 26 dagars dräktighet föder honan 6 till 12 ungar. Ungarna stannar sina första veckor i boet. 

Hanen tar ingen del i vården av ungarna.

Utbredning 
Denna gnagare förekommer bara i två mindre områden i centrala till västra San Joaquin Valley med angränsande land i Kalifornien.

Status 
IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad, och populationen minskar. Främsta anledningen är habitatförlust till följd av uppodling, byggnation och oljeutvinning. En bevarandeplan föreligger för området som man förmodar skall ha gynnsam inverkan på arten.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
nelsoni
Däggdjur i nearktiska regionen
Ammospermophilus insularis

Ammospermophilus insularis är en däggdjursart som beskrevs av Nelson och Edward Alphonso Goldman 1909. Ammospermophilus insularis ingår i släktet Ammospermophilus och familjen ekorrar. Inga underarter finns listade.

Denna gnagare är endemisk för ön Isla Espíritu Santo som ligger framför halvön Baja California. Populationen godkänns inte som självständig art av IUCN och räknas där istället till arten Ammospermophilus leucurus.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
insularis
Däggdjur i nearktiska regionen
J. Dwight Pentecost

J. Dwight Pentecost, född 24 april 1915 i Chester, Pennsylvania, död 28 april 2014 i Dallas, Texas, var en amerikansk kristen teolog. Han var professor vid Dallas Theological Seminary. Han skrev flera böcker, bland annat Things to Come (1958), om kristen eskatologi och bibliska profetior.

Referenser

Externa länkar
J. Dwight Pentecost, Dallas Theological Seminary

Amerikanska teologer under 1900-talet
Kristna författare
Amerikanska författare under 1900-talet
Personer från Chester, Pennsylvania
Födda 1915
Avlidna 2014
Män
Forskare från Pennsylvania
Författare från Pennsylvania
Grått murmeldjur

Grått murmeldjur (Marmota caligata) är en däggdjursart som först beskrevs av Johann Friedrich von Eschscholtz 1829.  Marmota caligata ingår i släktet murmeldjur, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Utseende 
Det grå murmeldjuret har små ögon, små, rundade, pälsklädda öron samt en päls med svart och vit färgteckning och gråaktiga spetsar. Mellan ögonen finns en vit fläck; även nosspetsen är vit. Till skillnad från andra murmeldjur har den svarta fötter. Den är mellan 45 och 57 cm lång, och väger från 8 till 10 kg. Hanen är något större än honan.

Ekologi 
Arten förekommer i trädlösa områden med klippor, småsten och tundravegetation. Den gräver hålor i marken, där den tillbringar bortåt 80% av sitt liv. I norra delarna av sitt utbredningsområde (Alaska) kan den leva ner till havsytans nivå; längre söderut föredrar den högre liggande terräng. 

Det grå murmeldjuret lever i storfamiljer, med en dominant hane, en subdominant d:o, en eller flera honor samt ungar. Arten är mycket social med både ett hälsningsförfarande där parterna nosar på varandras ansikten, lek och putsande. Soliga sommardagar kan den även sola sig på klippor och liknande. Mellan början av september och mitten av maj sover den vintersömn, som hela storfamiljen tillbringar tillsammans.

Föda och predation 
Arten är så gott som helt vegetarian, och äter främst örter, mossor och lavar. Bergslevande populationer tenderar att framför allt äta blommor. Själv utgör arten föda för kungsörnar, lodjur, prärievargar, järvar och björnar.

Fortplantning 
Det grå murmeldjuret blir könsmoget vid 2 till 2,5 års ålder (honan senare än hanen). Parningen sker i maj; honan får emellertid endast ungar vartannat år. Honan är dräktig i ungefär fyra veckor, och de två till fem ungarna diar henne i två.

Utbredning 
Arten förekommer i Alaska, västra Kanada och nordvästra USA (Washington, Idaho och Montana).

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 M. c. caligata
 M. c. sheldoni
 M. c. vigilis

Källor

Externa länkar 

Murmeldjur
Däggdjur i nearktiska regionen
Hold Me

Hold Me är en låt framförd av den azerbajdzjanska sångaren Fərid Məmmədov. Texten är skriven av John Ballard och Ralph Charlie medan musiken är komponerad av Dimitris Kontopoulos.

Eurovision 

Den 14 mars 2013 blev det klart att låten kommer att vara Azerbajdzjans bidrag i Eurovision Song Contest 2013.

Se även 
 Azerbajdzjans bidrag i Eurovision Song Contest
 Azerbajdzjan i Eurovision Song Contest 2013

Referenser 

	

Bidrag till Eurovision Song Contest 2013
Azerbajdzjans bidrag i Eurovision Song Contest
Engelskspråkiga sånger
Bergsmurmeldjur

Bergsmurmeldjur (Marmota baibacina) är en däggdjursart som beskrevs av Nikolaj Feofanovitj Kasjtjenko 1899. Bergsmurmeldjuret ingår i släktet murmeldjur och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Beskrivning 
Ett mycket stort murmeldjur med en kroppslängd mellan 59 och 80,5 cm, inklusive en svans på mellan 13 och 15 cm, och en vikt från 4,25 till 6,5 kg. Kroppen är kraftig med korta, stadiga ben och små, pälsklädda öron. Pälsen i ansiktet, på huvudets sidor och i nacken är ljust gråbrun medan hjässa och rygg är mörkare, gråaktigt sandfärgad med svarta spetsar. Den korta svansen har samma färg som ryggen med undantag för den mörkbruna svansspetsen. Buken är rödaktig.

Underarter 
Catalogue of Life listar 2 underarter:
 Marmota (Marmota) baibacina baibacina Kastschenko, 1899
 Marmota (Marmota) baibacina centralis (Thomas, 1909)

Ekologi 
Bergsmurmeldjuret finns på högstäpper, alpina ängar, taiga och tundra upp till 4 000 m. Den lever i kolonier på mellan 6 och 20 individer, med många underjordiska bon. Sommarvistena är vanligtvis mindre och grundare än vintervistena; de förra innehåller vanligen 2 till 3 individer, de senare upp till 10. Vinterdvalan är lång; den börjar vanligen i augusti till oktober, och kan vara så länge som 7 till 8 månader.

Livslängden för denna art är inte känd, men vildlevande murmeldjur brukar bli mellan 12 och 14 år, med en högsta ålder på ungefär 18 år.

Fortplantning 
Bergsmurmeldjuret leker en gång per år, mellan maj och juni. Honan är dräktig i 40 dagar, och föder mellan 2 och 6 ungar. Dessa dias i omkring en månad. Båda könen blir könsmogna vid 3 års ålder.

Föda och predation 
Födan utgörs främst av växter, även om animalisk föda kan förekomma. Under våren lever arten främst på ismalört (Artemisia frigida), under tidig sommar på olika gräs, och under sensommaren på örter. Det förekommer även att den äter bark och lavar. Av djur kan den ta smådäggdjur, groddjur och reptiler.

Arten tjänar till föda åt stora rovfåglar, vargar, rävar, stäppillrar, pallaskatter, snöleoparder, brunbjörnar och ormar.

Utbredning 
Den förekommer i Xinjiang i Kina, sydöstra Kazakstan, Kirgizistan, Mongoliet, och i Altajbergen och Tian Shan-bergen i sydöstra Sibirien i Ryssland. I de mongoliska Altajbergen överlappar dess spridning med Marmota sibirica.

Källor

Externa länkar 

Murmeldjur
Kinas fauna
WP:Projekt Kina
Däggdjur i palearktiska regionen
Marmota camtschatica

Marmota camtschatica är en däggdjursart som först beskrevs av Peter Simon Pallas 1811.  Marmota camtschatica ingår i släktet murmeldjur och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan tre underarter.

Utseende 

Kännetecknande för detta murmeldjur är huvudets övre del som är täckt med svart päls. Även på ryggen är arten svartaktig eller mörkgrå. Främre halsen och bröstet har en orange färg och övriga kroppsdelar har sandfärgad päls. Individerna når en kroppslängd (huvud och bål) av 44 till 51 cm och hanar är något större än honor. Svansens längd varierar mellan 12,5 och 15 cm. Hanar kan före vinterdvalan väga upp till 7,5 kg och vissa honor väger efter dvalan så lite som 2 kg. Artens tandformel är I 1/1 C 0/0 P 2/2 M 3/3, alltså 24 tänder.

Utbredning och habitat 

Detta murmeldjur förekommer i östra Ryssland med flera från varandra skilda populationer. Utbredningsområdet sträcker sig ungefär från Bajkalsjön till Kamtjatka. Arten vistas i låga eller medelhöga bergstrakter upp till 1900 meter över havet. Habitatet utgörs av gräsmarker eller skogar.

Ekologi 

En koloni av 20 till 30 individer lever i ett komplext tunnelsystem. Större rum fodras med växtdelar som skyddar mor kylan. Kolonin består av två till tre familjer som i sin tur består av ett föräldrapar och deras ungar från olika kullar. Unga hanar lämnar kolonin vanligen efter 2-3 år när de blir könsmogna och även honor kan ansluta sig till en annan familj. Marmota camtschatica håller vanligen från september eller oktober till maj vinterdvala. Parningen sker under sena våren eller tidiga sommaren och honor har tre till elva ungar per kull. Honor parar sig inte varje år utan vartannat år eller med längre mellanrum. Dräktigheten varar allmänt 30 till 32 dagar och ungarna diar sin mor 30 till 42 dagar. Arten äter olika växtdelar och några ryggradslösa djur.

Detta murmeldjur är främst aktiv på dagen. De letar efter föda eller förbättrar tunnelsystemet. Gångarna kan vara upp till 113 meter långa och ingångarna ligger oftast nära stora stenar. Individerna har olika läten, till exempel varningsläten när fiender som rovdjur eller rovfåglar upptäcks. De markerar reviret med körtelvätska.

Källor

Externa länkar 

Murmeldjur
camtschatica
Däggdjur i palearktiska regionen
Himalayamurmeldjur

Himalayamurmeldjur (Marmota himalayana) är en däggdjursart som först beskrevs av Brian Houghton Hodgson 1841. Arten ingår i släktet murmeldjur, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar himalayamurmeldjuret globalt som livskraftigt.

Underarter  
Arten delas in i följande underarter:

 M. h. himalayana
 M. h. robusta

Beskrivning 
Himalayamurmeldjur är större än andra murmeldjursarter, de varierar i längd mellan 47,5 och 67 centimeter. De har relativt stora skallar och mycket stora bakfötter, vilka kan bli upp till 10 centimeter långa. Trots den stora kroppsstorleken har himalayamurmeldjuret kortare svans än andra murmeldjursarter, längden på svansen varierar mellan 12,5 och 15 centimeter. Öronen är också relativt små. Pälsen varierar i färg från gul till brun och har ofta svarta eller bruna fläckar i ansiktet och på nosen. Underarten M. himalayana robusta blir särskilt stora med individer som väger över 6 kilo. I allmänhet varierar vikten på himalayamurmeldjur mellan 4 och 9 kilo. Inga storleksskillnader vad gäller kön har upptäckts hos arten.

Utbredning och habitat 
Himalayamurmeldjuret lever i bergsregionerna i västra Kina, Nepal, och norra Indien. Arten har också återfunnits i Pakistan. Murmeldjuren lever på höjder mellan 3 500 och 5 200 meter över havet. De bosätter sig oftast i sluttningar i torra öppna områden, till exempel alpina ängar, grässlätter och öknar.

Levnadssätt 
Himalayamurmeldjur blir i snitt 15 år gamla i vilt tillstånd. De är dagaktiva och är som mest aktiva under tidig morgon och sen eftermiddag. Arten är mycket social och lever i kolonier på upp till 30 individer.
Till skillnad från andra murmeldjursarter gräver himalayamurmeldjuret sina bon mycket djupare under jord än vanligt. Normala bon är mellan 2 och 3,5 meter djupa och de bon som grävs för vinterdvalan kan vara upp till 10 meter djupa. Alla djur i kolonin delar detta bo under vintern. Vinterdvalan varar mellan sex och åtta månader under årets kallaste delar. 

Himalayamurmeldjur är växtätare. De undviker gammal växtlighet då den innehåller alkaloider som ger växterna en bitter, metallisk smak. De flesta murmeldjur föredrar blommande växter som smakar bättre och väljer sådana som innehåller mer protein, fettsyror och mineraler.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Däggdjur i palearktiska regionen
Däggdjur i orientaliska regionen
Murmeldjur