Transportabla radiosändare för Deutsche Reichspost

Under 1930-talet anförskaffade det tyska postverket Deutsche Reichspost, DRP, ett antal transportabla rundradiosändare. Syftet var att möjliggöra bättre radiotäckning i områden där man ännu inte uppfört fasta radiosändare eller där befintliga sändare som var för svaga skulle byggas om utan att radiotäckningen i området helt skulle försvinna under ombyggnadstiden.

Bakgrund
Vid den här tiden befann sig det nya mediet rundradion under stark utveckling. Till skillnad från många andra europeiska länder var det i Tyskland mer en statlig än en privat angelägenhet. Redan 1932 gjorde nationalkonservativa krafter den tyska radion till en centralstyrd och enhetligt behandlad inrättning, även om organisationen i sig bestod av flera, självständiga bolag. År 1933 tog nazisterna över regeringsmakten i Tyskland och satte de dittills självständiga bolagen i likvidation. De ersattes  från 1 april 1934 av organisationen Reichssender med underlydande lokalstationer och bildade Reichs-Rundfunk-Gesellschaft m.b.H. (RRG). RRG underställdes rundradioavdelningen (Abteilung III) vid det 13 mars 1933 inrättade propagandaministeriet och hamnade därmed under Joseph Goebbels kontroll. Rundradio var ett viktigt maktpolitiskt instrument  och nazisterna insåg tidigt dess betydelse. Att sändningarna blev ett exklusivt instrument för Goebbels departement var dock omstritt i regeringskretsar. År 1933 hamnade Hermann Göring och Goebbels i dispyt om vem som skulle ha kontrollen över etermediet eftersom Göring inte ville att Goebbels skulle få kontroll över propagandan riktad till utlandet. Den 24 maj beslutade dock Hitler till Goebbels favör.

Utvecklingen i Europa gick snabbt och den tyska huvudsändartypen, vars effekt bedöms ha legat runt cirka 1,5 kW, måste snart ersättas av storsändare med en uteffekt om 60 kW och mer. Problemet var dock att DRP inte hade någon beredskap för detta och det fanns inga metoder att snabbt ersätta eller komplettera gamla anläggningar med nya sändare. Reichspostministerium, RPM, tog därför beslut att bygga en transportabel sändare om 20 kW uteffekt. Detta var något helt nytt eftersom det inte fanns någon liknande konstruktion sedan tidigare. Det skulle bli en mycket stor ingenjörsmässig bedrift, sett till de höga kostnaderna, den stora ekonomiska investeringen och ovissheten om slutresultatet.

Inledningsvis diskuterades att sändaren skulle inrymmas i specialbyggda järnvägsvagnar, men förslaget förkastades eftersom de befintliga sändarplatserna där en transportabel sändare skulle kunna placeras, var alltför ensligt belägna för att komma ifråga för en spåranslutning. Skulle man dessutom behöva bygga en helt ny järnvägslinje till sändarplatsen, och inte bara en anslutning till en befintlig linje, skulle kostnaderna kunna bli astronomiska. Så småningom kom emellertid en spårburen sändare att byggas, dock avsedd för annat ändamål.

De första sändarna byggs

Parallellt med att man projekterade en ny storsändare i Berlin-Tempelhof inleddes 1932 ett samarbete med Telefunken som fick i uppdrag att ta fram högfrekvens- och modulatorsteg för ett transportabelt, lastbilsmonterat sändarsystem. Sender 1 utvecklades även tillsammans med leverantörerna Gottlieb Büchner (Berlin-Lichtenberg), C. H. Jucho (Dortmund), AEG (Berlin) och Siemens & Halske (Berlin). Det finns mycket lite information om de personer som deltog i utvecklingen, men på våren 1934 stod det första systemet klart och togs i drift. De erfarenheter man gjorde under framtagningsarbetet kom att utnyttjas för de övriga sändarsystemen i den inledande serien, Sender 2-Sender 5, varav fyra mellanvågssändare (1-4) och en långvågssändare (5).

Sändarförteckning serie 1
Till följd av storleken på de fordon som man använde för de första fem sändarna kallades serien för mittelwellen-/langwellensender schwerer bauart, det vill säga tung mellanvågs-/långvågssändare.

Teknik
Den första sändaren, Sender 1, bestod av två ekipage som vardera drogs av en tvåaxlig dragbil av typen Henschel 5 J 0. Förutom den tillkopplade semitrailern drog det ena ekipaget dessutom ett enaxligt släp och det andra ett treaxligt släp. I det förstnämnda ekipaget inrymdes i trailern modulatorenheten (sändaren) och i det enaxliga släpet antennavstämningsenheten. I det andra ekipaget fanns övrig utrustning och i det treaxliga släpet hade man byggt in elverk och kylanläggning. Fordonspåbyggnaderna var konstruerade av Gaubschat Fahrzeugwerke i Berlin-Neukölln.

Sändarförteckning serie 2
I och med den andra serien sändare hade man gjort om den tekniska lösningen utifrån de erfarenheter man gjort med den första serien. Tekniken inrymdes nu i lättare lastbilar och konceptet kallades därför mittelwellen-/langwellensender leichter bauart, det vill säga lätt mellanvågs-/långvågssändare. Någon Sender J eller Sender R - Sender X eller Sender Z - Sender Ö byggdes aldrig.

De datum i tabellen som anger urdrifttagning är den sista verifierbara noteringen för stationens verksamhet. Driften upphörde i de flesta fall tidigare, vilket kan utläsas av noteringen i spalten "öde vid krigsslutet".

Teknik
Jämfört med den första, förhållandevis lilla serien sändare, blev den andra serien betydligt större. En komplett sändare bestod av knappt två dussin fordon. Det vanligaste fordonet var en lastbil av typen Mercedes Benz LG 3000, men även Mercedes Benz LG 4000 förekom. I tabellen nedan förtecknas fordonen i den ordning de hade då en komplett sändarstation förflyttade sig. Den första bokstaven i den treställiga beteckningen avser sändar-ID, siffran fordonets plats i kolonnen och den sista bokstaven avser fordonstypen.

Järnvägssändare
Även om förslaget att inrymma sändare i järnvägsvagnar inledningsvis stupade på att de ansågs opraktiska kom i alla fall en sändare att byggas, med syftet att användas som radiofyr.

Teknik
I november 1942 införskaffades sju oinredda järnvägsvagnar Littera WR 4ü (av franska Wagon Restaurant eftersom modellen ursprungligen var tänkt som restaurangvagn) som tillverkats av WUMAG, Waggon- und Maschinenbau AG. För vissa av ombyggnadsarbetena kontrakterade WUMAG en underleverantör, SGP (Simmering-Graz-Pauker AG) i Wien, vilka fick i uppdrag att bygga om vagnarna B, R, M och GI. Dessa genomgick omfattande ombyggnadsarbeten, framför allt av tak och väggar, men delvis även underredet. Bland annat isolerades tak och väggar med träfiberplattor. Vagnarna försågs med såväl ångvärme som vattenburen värme. Boggierna byttes mot nya av typ Görlitz III S, men vagnarna D 1 och D 2, vilka skulle bära reservkraftaggregatet, försågs med treaxliga amerikanska svanhalsboggier, även kallade Pennsylvaniaboggier.

TV-sändare
Parallellt med att man tog fram de transportabla radiosändarna i serie 1 utvecklade man också en transportabel TV-sändare som arbetade på UHF-bandet. Sändaren, som totalt bestod av tolv fordon, byggdes på tvåaxliga Mercedes-Benz-lastbilar av modellen Lo 3500. Sammanlagt kom man att producera tre sändare med något olika sammansättning. Alla tre sändarna hade vardera en sändar-, förstärkar-, strömförsörjnings-, filter- och en generatorhytt. Till detta kom en projektor-, en verkstads- och en kontorshytt. Från och med 18 juli 1935 tillkom dessutom två tankvagnar. Förutom dessa fordon ingick också en lastbil och en personbil. Den första sändaren levererades i juni 1935, den andra i mars 1936 och den tredje, som ursprungligen bara bestod av sändar-, förstärkar-, strömförsörjnings- och filterhytt, levererades i januari 1937 och kompletterades senare. Även den andra sändaren kom att kompletteras efter hand.

Referenser

Tryckta källor
Bernd-Andreas Möller: Rundfunksender auf Rädern, Verlag Dr. Rüdiger Walz (2003),

Noter

Externa länkar
Stiftung Deutsches Technikmuseum Berlin

Tyska militära enheter under andra världskriget
Radioteknik
Nazityskland
Propaganda
Postväsen