kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hyosciurus ileile

Hyosciurus ileile är en däggdjursart som beskrevs av Archbold och Tate 1936. Den ingår i släktet Hyosciurus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Beskrivning 
Släktet känns igen på den långa nosen och den korta, kraftiga svansen. Hos denna art är pälsen på ovansidan ganska mörkt brun med ljusare fläckar, på undersidan gråbrun med en beige mittstimma. Kroppslängden är 22 till 23 cm exklusive den omkring 12 cm långa svansen, och vikten är mellan 315 och 400 g.

Utbredning 
Denna ekorre är endemisk för Sulawesi i Indonesien, där den förekommer i de västra bergen samt troligen också i de nordvästra lågländerna och bergsskogarna på den norra halvön.

Ekologi 
Arten vistas i skogar och buskskogar i låglandet och i bergstrakter upp till 1 700 meter över havet. 
Den söker efter föda bland löven på marken. Födan består av växtdelar som fikon och ekollon samt leddjur.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
ileile
Däggdjur i orientaliska regionen
Fyrstrimmig markekorre

Fyrstrimmig markekorre (Lariscus hosei) är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1892.  Lariscus hosei ingår i släktet Lariscus och familjen ekorrar. Inga underarter finns listade.

Beskrivning 
Arten har fyra smala, svarta strimmor på ryggen. De två mittersta är skilda åt genom ett rödaktigt brungrått mellanrum, medan de två yttre är skilda från de inre strimmorna genom bleka, vitaktiga till blekt brungrå mellanrum. Buksidan är orange. Kroppslängden är 17 till 19 cm, ej inräknat den 11 till 14 cm långa svansen. Vikten varierar mellan 145 och 215 g.

Utbredning 
Den fyrstrimmiga markekorren är endemisk för norra delen av Borneo där den förekommer i de malaysiska delstaterna Sarawak och Sabah samt norra delen av den indonesiska provinsen Kalimantan Timur.

Ekologi 
Arten förekommer i urskogar framför allt i bergstrakter upp till 1 500 meter över havet, även om flera fynd har gjorts även i låglänta områden. Den är dagaktiv och marklevande.

Bevarandestatus 
IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad, och populationen minskar. Det främsta skälet är habitatförlust till följd av skogsavverkning.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Trestrimmig markekorre

Trestrimmig markekorre (Lariscus insignis) är en däggdjursart som först beskrevs av F. Cuvier 1821. Den ingår i släktet Lariscus och familjen ekorrar.

Beskrivning 
Pälsen på ovansidan är djupt orangebrun med tre breda, mörka strimmor längs ryggen från skuldrorna till svansroten. På undersidan är pälsen blekt gråaktig. Pälsen är tunn, och svansen är inte speciellt kraftig. Kroppslängden når upp till 23 cm, ej inräknat den upp till 14 cm långa svansen. Vikten når upp till 175 g.

Utbredning 
Denna ekorre förekommer i Sydostasien. Utbredningsområdet sträcker sig från södra Malackahalvön (Malaysia och södra Thailand) över Sumatra till Borneo och Java. Arten lever även på några mindre öar i regionen. Arten är sällsynt på Malackahalvön, medan populationen i Singapore får anses utdöd.

Underarter 
Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan fem underarter:
 Lariscus insignis insignis (F. Cuvier, 1821) Förekommer på Sumatra och västra Java.
 Lariscus insignis diversus (Thomas, 1898) Det är denna underart som förekommer på Borneo.
 Lariscus insignis javanus (Thomas and Wroughton, 1909) Förekommer på västra Java. Pälsen på denna art har ett rödbrunt inslag, både på rygg- och buksida.
 Lariscus insignis peninsulae (Miller, 1903) Förekommer på Malackahalvön.
 Lariscus insignis rostratus (Miller, 1903) Förekommer på västra Sumatra och några mindre öar utanför kusten. Färgen är generellt mörkare, med svarta ryggstrimmor.

Ekologi 
Trestrimmig markekorre kan gå upp till 1 500 meters höjd, men håller sig vanligtvis i låglänta områden under 500 meter. Habitatet är företrädesvis regnskogar, men den kan även förekomma i kulturskog. Arten är dagaktiv och mycket markbunden; den rör sig sällan högre än en meter över markytan. Ekorren gräver gärna ner sig i svalare jordlager under letandet efter föda. Denna består av rötter, fallfrukt och insekter. Bona inrättas gärna i murkna, fallna trädstammar.

Bevarandestatus 
IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Populationen minskar dock, utan att man kunnat identifiera några egentliga hot.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Pred da se razdeni

Pred da se razdeni (makedonska: Пред да се раздени) är en låt framförd av de makedonska sångarna Vlatko Lozanoski och Esma Redžepova.

Eurovision 

Den 20 februari 2013 avslöjade Makedoniens nationella TV-bolag MRT att låten "Imperija" skulle komma att vara landets bidrag i Eurovision Song Contest 2013. Detta bidraget släpptes offentligt den 27 februari samma år, men den 11 mars presenterades det istället att en ny låt skulle komma att tävla istället för "Imperija". Den nya låten avslöjades som "Pred da se razdeni" och presenterades offentligt den 15 mars.

Se även 
 Imperija
 Makedoniens bidrag i Eurovision Song Contest
 Makedonien i Eurovision Song Contest 2013

Referenser 

	

Bidrag till Eurovision Song Contest 2013
Makedoniens bidrag i Eurovision Song Contest
Makedonskspråkiga sånger
Lariscus niobe

Lariscus niobe är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1898.  Lariscus niobe ingår i släktet Lariscus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad.

Underarter 
Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan två underarter:
 Lariscus niobe niobe (Thomas, 1898) 
 Lariscus niobe vulcanus Kloss, 1921

Beskrivning 
Pälsen på ovansidan är mycket mörk, nästan svart. Arten har svarta sidostrimmor, men dessa är knappt urskiljbara mot den mörka pälsen. Pälsen på buksidan är ljusare, men även den mörk. Svansen är kort, med en rand av mörk päls spräcklig i vitt, eller, hos underarten L. n. vulcanus, i gråbrunt eller gulbrunt längs med undersidan. Kroppslängden är omkring 19 cm, ej inräknat den cirka 9 cm långa svansen. Honan är en aning större än hanen, men med något kortare svans.

Utbredning 
Denna ekorre förekommer i Sydostasien på västra Sumatra och östra Java, med underarten L. n. niobe på Sumatra, och L. n. vulcanus på Java.

Ekologi 
Arten lever i bergstrakter som är täckta av skog, både urskog och planterad, samt buskskog.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
niobe
Däggdjur i orientaliska regionen
Lariscus obscurus

Lariscus obscurus är en däggdjursart som först beskrevs av Miller 1903. Den ingår i släktet Lariscus och familjen ekorrar.

Underarter 
Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan tre underarter:
 Lariscus obscurus obscurus (Miller, 1903)
 Lariscus obscurus auroreus Sody, 1949
 Lariscus obscurus siberu Chasen and Kloss, 1928

Beskrivning 
Lariscus obscurus är en ekorre med spetsig nos och mörk ryggsida med svaga längsstrimmor, medan buksidan är mörkgrå, ibland med ett ljust silvergrått fält i mitten. Genomsnittlängden är 20 cm, exklusive svansen på omkring 9 cm. Medelvikten är 242 g.

Utbredning 
Denna ekorre förekommer i Sydostasien på Mentawaiöarna väster om Sumatra. 
'

Ekologi 
Litet är känt om arten, men det antas att den liksom andra medlemmar av släktet föredrar kulturpåverkad skog där de främst lever i buskage eller skogsbryn. Individerna är dagaktiva och marklevande.

Bevarandestatus 
IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad, och populationen minskar. Främsta hotet är habitatförstörelse, även om arten till viss del kan utvecklas även i degraderade habitat. Konkurrens från svartråtta och Rattus tiomanicus kan också spela en roll.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
obscurus
Däggdjur i orientaliska regionen
Pteromys momonga

Pteromys momonga är en däggdjursart som beskrevs av Coenraad Jacob Temminck 1844. Pteromys momonga ingår i släktet Pteromys och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Utseende 
Med en kroppslängd (huvud och bål) av 12 till 23 cm och en svanslängd av 11 till 13 cm är denna flygekorre lika stor som den andra arten i släktet, Pteromys volans, som bara heter flygekorre på svenska. På ovansidan har pälsen en silvergrå till brungrå färg och undersidan är ljusbrun till vitaktig. Liksom hos andra flygekorrar finns en flygmembran för att glida genom luften.

Utbredning och habitat 
Pteromys momonga förekommer i Japan men den saknas på Hokkaido och på några mindre japanska öar. Habitatet utgörs främst av tempererade städsegröna skogar som ofta ligger i bergstrakter.

Ekologi 
Individerna bygger bon av bark, mossa och lav som placeras i trädens håligheter eller i fågelholkar. De vilar på dagen och är aktiva på natten. Utanför parningstiden kan flera individer av samman kön klättra i samma träd. De äter nötter, frön från barrträd, bark, unga växtskott, blommor, frukter och kanske insekter.

Under våren lever en hane och en hona i samma bo. Ungarna föds i maj eller juni. Vid bra mattillgång kan det finnas en andra kull under sommaren. Dräktigheten varar cirka fyra veckor och sedan föds upp till 5 ungar, oftast 2 eller 3. Ungarna diar sin mor ungefär 6 veckor. Sedan lämnar de boet för sina första utflykter.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
momonga
Däggdjur i palearktiska regionen
Svart flygekorre

Svart flygekorre (Aeromys tephromelas) är en däggdjursart som först beskrevs av Albert Günther 1873.  Aeromys tephromelas ingår i släktet Aeromys och i tribus flygekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 2 underarter.

Utseende 
Svart flygekorre är liksom fläckig jätteflygekorre en stor flygekorre. Den blir 25,5 till 43 cm lång (huvud och bål), har en 28 till 53 cm lång svans och väger cirka 1,2 kg. Flygmembranen täcker en yta av ungefär 1600 cm² när den är utsträckt. Svart päls förekommer bara hos underarten Aeromys tephromelas tephromelas. A. t. phaeomelas har däremot orangeröd päls. Dessutom är undersidan hos båda underarter lite ljusare.

Utbredning och habitat 
Denna flygekorre förekommer i Sydostasien på södra Malackahalvön, på norra Sumatra och i tre från varandra skilda områden på Borneo. Arten vistas i låglandet och i bergstrakternas låga delar. Habitatet utgörs av olika slags skogar och trädgårdar. Individerna vilar i trädens håligheter och äter frukter, nötter och andra växtdelar.

Ekologi 
Arten är aktiv mellan skymningen och gryningen. På dagen vilar den i trädens håligheter. Svart flygekorre klättrar främst i träd och letar där efter föda som utgörs av frukter, nötter, unga växtskott, blad och troligen av några insekter. Dessutom kan den glida genom luften.

Per kull föds en enda unge. Hos närbesläktade flygekorrar diar ungarna sin mor tre till fyra månader och de blir självständiga ett år efter födelsen.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Aeromys thomasi

Aeromys thomasi är en däggdjursart som först beskrevs av Charles Hose 1900. Den ingår i släktet Aeromys och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad (kunskapsbrist, "DD"). Inga underarter finns listade.

Beskrivning 
En stor flygekorre med klar, rödbrun päls över hela kroppen. Flyghuden sträcker sig inte bara mellan benen, utan går också mellan nacke och överarmar och mellan bakben och svans. Svansen är smal med ganska tillplattad päls. Kroppslängden är 35 till 40 cm, ej inräknat den 34 till 43 cm långa svansen, och vikten varierar mellan 1,38 och 1,49 kg.

Utbredning 
Denna flygekorre förekommer i norra och västra delen av Borneo.

Ekologi 
Arten förekommer från låglänta Dipterocarpus-skogar till lägre bergsskogar (upp till 1 600 m). Den kan även påträffas i gläntor så länge de är omgivna av åtminstone några högre träd. Aeromys thomasi är nattaktiv och äter främst frukter.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
thomasi
Däggdjur i orientaliska regionen
Spetsnäst ekorre

Spetsnäst ekorre (Rhinosciurus laticaudatus) är en däggdjursart som först beskrevs av Müller 1840.  Rhinosciurus laticaudatus är ensam art i släktet Rhinosciurus som ingår i familjen ekorrar.

Beskrivning 
Djuret har på ovansidan en rödbrun till svartbrun färg och buken är grå till vitaktig. Spetsnäst ekorre når en kroppslängd (huvud och bål) mellan 19 och 24 cm samt en vikt av 185 till 255 gram. Svansen är 9,5 till 15 cm lång och är grå med vita hårspetsar. Arten liknar släktet Lariscus men har inga mörka strimmor på kroppen. Spetsnäst ekorre förväxlas av den lokala befolkningen ofta med spetsekorrar (Tupaiidae) och de betecknas med samma namn, tupai, trots att de tillhör olika däggdjursordningar.

Spetsnäst ekorre förekommer på Malackahalvön, på Sumatra och på västra Borneo. Den hittas även på mindre öar i samma region. Arten vistas i olika skogar.

Födan utgörs främst av myror, termiter, skalbaggar och daggmaskar som kompletteras med frukter. Utanför parningstiden lever varje individ ensam. Spetsnäst ekorre hittar sin föda oftast på marken och vilar i bon bland trädens rötter. Per kull föds en eller två ungar som vid födelsen är nakna och blinda.

Arten hotas främst genom skogsavverkningar för att skapa jordbruksmark. IUCN kategoriserar spetsnäst ekorre globalt som nära hotad.

Systematik 
Enligt Wilson & Reeder (2005) tillhör spetsnäst ekorre underfamiljen Callosciurinae. I samma verk skiljs mellan 3 underarter.
 R. l. laticaudatus
 R. l. alacris
 R. l. saturatus

Catalogue of Life listar däremot inga underarter.

Källor

Noter

Tryckta källor 
 Ronald M. Nowak: Walker's Mammals of the World. Johns Hopkins University Press, 1999

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Petaurillus emiliae

Petaurillus emiliae är en däggdjursart som beskrevs av Thomas 1908. Petaurillus emiliae ingår i släktet Petaurillus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten beskrevs efter en individ som naturforskaren Dr. Charles Hose hade i sin samling. Artepitet i det vetenskapliga namnet hedrar Hoses hustru Emilia.

Denna ekorre förekommer bara i en liten region på norra Borneo. Arten är bara känd från en enda individ som hittades 1901. Den upptäcktes i en skog.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
emiliae
Däggdjur i orientaliska regionen
Petaurillus hosei

Petaurillus hosei är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1900.  Petaurillus hosei ingår i släktet Petaurillus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Utseende 
Tillsammans med de andra arterna i släktet Petaurillus är arten en av de minsta flygekorrarna. Den når en kroppslängd (huvud och bål) av 7 till 9 cm och en svanslängd av 6 till 10 cm. Liksom hos andra flygekorrar förekommer en flygmembran mellan fram- och bakbenen samt mellan bakbenen och svansen. Vid framtassarna finns fyra tår och vid bakfötterna fem tår. Alla är utrustade med kraftiga klor. Pälsen har på ovansidan en mörk färg medan buken är vitaktig. Bakom öronen förekommer vita fläckar och kinderna är ljusbruna. Svansen är bra täckt med hår och den har ibland en vit spets.

Utbredning och habitat 
Denna flygekorre förekommer på norra Borneo i Malaysia och Brunei. Den lever i skogar som domineras av träd från släktet Dipterocarpus.

Ekologi 
Individerna är aktiva på natten. Troligen lever de i mindre familjegrupper. Det är inte utredd vad Petaurillus hosei äter men andra flygekorrar livnär sig av frön, svampar, frukter och andra växtdelar samt av insekter, ägg och små ryggradsdjur. Honor har fyra spenar och därför antas att hon kan föda fyra ungar per kull.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
hosei
Däggdjur i orientaliska regionen
Petaurillus kinlochii

Petaurillus kinlochii är en däggdjursart som först beskrevs av Robinson och Cecil Boden Kloss 1911.  Petaurillus kinlochii ingår i släktet Petaurillus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten blir 80 till 90 mm lång (huvud och bål), har en 80 till 98 mm lång svans och 19 till 20 mm långa bakfötter. Pälsen på ovansidan har främst en mörkgrå färg med några ljusbruna hår inblandade som är tätast vid ryggens mittlinje. Undersidans päls bildas av grå underull och vitaktiga täckhår. Typiskt är ljusbruna till vita kinder och en vit punkt bakom varje öra. Kännetecknande är dessutom svansens färg som är nära bålen ljusbrun i mitten mörkare brun till svartaktig och vid spetsen vit. Liksom hos andra flygekorrar finns en flygmembran.

Denna ekorre förekommer på södra Malackahalvön kring Kuala Lumpur. Arten vistas i skogar och i trädodlingar.

Individerna har sina bon i trädens håligheter och de är aktiva på natten.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
kinlochii
Däggdjur i orientaliska regionen
Xerus princeps

Xerus princeps är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1929.  Xerus princeps ingår i släktet Xerus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Beskrivning 
En stor ekorre med sträv, kort päls som är kanelbrun med vita fläckar på ovansidan, vit på buksidan. Pälsen är så kort att den mörka huden syns genom den. På varje sida går en tydlig, vit linje från skuldran till höften. Vitaktiga strimmor går också över och under de stora ögonen. Honan har 4 spenar. Öronen är små. Den långa, yviga, tillplattade svansen har tre svarta band. Honan är mellan 23,5 och 29 cm lång, exklusive den 20,5 till 28 cm långa svansen. Motsvarande värden för hanen är 23 till 28 cm (kropp) respektive 22 till 26 cm (svans). Vikten för honan varierar mellan 610 och 700 g, för hanen mellan 572 och 716 g.

Ekologi 
Habitaten utgörs av regnfattiga regioner med kuperad terräng eller låga bergstrakter med karg vegetation. Arten bygger underjordiska bon i skyddet av stenar. Individerna lever vanligen ensamma och är aktiva på dagen.

Födan består av gräs (även rötter), rotknölar, bär, akasiafrön och löv, i synnerhet från mopaneträd. Den kan också klättra upp i mopaneträd för att äta bladlöss.

Litet är känt om artens fortplantning. De en till tre ungarna föds troligtvis under vintermånaderna efter cirka 7 veckors dräktighet.

Utbredning 
Denna jordekorre förekommer i södra Angola och i Namibia.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
princeps
Däggdjur i etiopiska regionen
Protoxerus aubinnii

Protoxerus aubinnii är en däggdjursart som först beskrevs av Gray 1873. Den ingår i släktet Protoxerus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan två underarter. Det svenska trivialnamnet Smalsvansad jätteträdekorre förekommer för arten.

Beskrivning 
Pälsen på rygg, huvud och ben är mörkbrun och spräcklig i gult eller gråbrunt. Öronen är små, runda och täckta av tjock päls. Svansen är svart, och spräcklig i gult eller gråbrunt mot spetsen. Buksidan är ljusare brun än ovansidan. Kroppslängden är 23 till 27 cm, ej inräknat den 27 till 33 cm långa svansen, och vikten 300 till 400 g.

Utbredning 
Arten förekommer i västra Afrika från sydligaste Sierra Leone genom Liberia, sydöstra Guinea och södra Elfenbenskusten till sydvästra Ghana.

Ekologi 
Habitatet utgörs främst av låglänta, tropiska, fuktiga skogar, där den främst lever i undervegeationen. Arten förekommer även i sumpiga palmskogar. Protoxerus aubinnii äter huvudsakligen frukter, speciellt av palmer som Raphia och dadelpalmer.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
aubinnii
Däggdjur i etiopiska regionen
Protoxerus stangeri

Protoxerus stangeri är en däggdjursart som först beskrevs av Waterhouse 1842. Den ingår i släktet Protoxerus och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Det svenska trivialnamnet Jätteträdekorre förekommer för arten.

Artepitetet i det vetenskapliga namnet hedrar den brittiska forskaren William Stanger M.D.

Underarter 
Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 12 underarter:
 Protoxerus stangeri stangeri (Waterhouse, 1842)
 Protoxerus stangeri bea Heller, 1912
 Protoxerus stangeri centricola (Thomas, 1906)
 Protoxerus stangeri cooperi Kingdon, 1971
 Protoxerus stangeri eborivorus (Du Chaillu, 1860)
 Protoxerus stangeri kabobo Verheyen, 1960
 Protoxerus stangeri kwango Verheyen, 1960
 Protoxerus stangeri loandae (Thomas, 1906)
 Protoxerus stangeri nigeriae (Thomas, 1906)
 Protoxerus stangeri personatus Kershaw, 1923
 Protoxerus stangeri signatus Thomas, 1910
 Protoxerus stangeri temminckii (Anderson, 1879)

Beskrivning 
Pälsen på ryggen och benen är mycket variabel, gråsprängd i olika, varma kulörer. Det påtagligt stora, runda huvudet är grått med naken hud på nos, öron och ögonlock. Svansen är lång och tvärrandig i omkring 18 svarta och vita ränder. Undersidan är gulaktig och ofta halvnaken. Arten är stor, med en kroppslängd mellan 22 och 40 cm, ej inräknat den 24 till 36 cm långa svansen, och en vikt mellan 530 och 800 g.

Utbredning 
Ekorren förekommer i västra och centrala Afrika från Sierra Leone och Liberia till västra Kenya och söderut via Ekvatorialguinea, Gabon och Kongo-Kinshasa till Rwanda och Burundi. Det finns dessutom ett fåtal fynd från Tanzania och Angola.

Ekologi 
Arten lever i låglandet och i bergstrakter upp till 2 000 meter över havet. Habitatet utgörs av regnskog, högväxt skog i träskmarker, kulturskog och jordbruksmark. Individerna lever vanligen högt i trädkronorna och rör sig sällan på marken. Födan består framför allt av frukt, frön och nötter, till mindre del av löv och svamp och endast sällan av animaliskt ursprung.

Fynd antyder att arten får mellan en och två ungar per kull.

Kranier (bildgalleri)

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
stangeri
Däggdjur i etiopiska regionen
Horsfields flygekorre

Horsfields flygekorre (Iomys horsfieldii) är en däggdjursart som först beskrevs av Waterhouse 1838.  Iomys horsfieldii ingår i släktet Iomys och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 4 underarter.

Denna flygekorre förekommer i Sydostasien på Malackahalvön, Sumatra, Borneo, Java och några mindre öar i samma region. Arten vistas där i låglandet och i upp till 1000 meter höga bergstrakter. Habitatet utgörs av olika skogar och odlade områden. Horsfields flygekorre är aktiv på natten och vilar i trädens håligheter. Enligt en observation kan den även bygga bon av blad med en diameter av cirka 28 cm.

Arten har en genomsnittlig kroppslängd (huvud och bål) av 18 cm och svansen är vanligen lika lång. Djuret har en orangebrun till gråbrun päls på ovansidan och en ljusare päls på undersidan. Även svansen är ljusare på sidorna och undersidan. Liksom andra flygekorrar har Horsfields flygekorre en flygmembran för att glida genom luften. De nästan nakna öronen samt ögonen är stora och klorna är bra utvecklade. I motsats till Petinomys genibarbis saknas vårtor och tydliga morrhår i ansiktet. Det finns inga tydliga skillnader mellan hanar och honor, förutom könsorganen. Svansen ser avplattad ut på grund av långa hår vid sidorna.

Närbesläktade flygekorrar lever ensam eller i små grupper och Horsfields flygekorre har antagligen samma beteende. Som föda antas växtdelar. Även angående fortplantningssättet finns bara data för närbesläktade flygekorrar. De har en eller två ungar per kull.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Iomys sipora

Iomys sipora är en däggdjursart som beskrevs av Frederick Nutter Chasen och Cecil Boden Kloss 1928. Iomys sipora ingår i släktet Iomys, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad. Inga underarter finns listade.

Arten förekommer på två av Mentawaiöarna sydväst om Sumatra. Den når där 500 meter över havet. Habitatet utgörs av ursprungliga skogar.

Källor

Externa länkar 

Ekorrar
sipora
Däggdjur i orientaliska regionen