kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Stor chinchilla

Stor chinchilla (Chinchilla chinchilla eller Chinchilla brevicaudata) är en däggdjursart som beskrevs av Lichtenstein 1829. Chinchilla chinchilla ingår i släktet Chinchilla och familjen harmöss. Inga underarter finns listade.

Utseende 

Djuret påminner i viss mån om en kanin. Stor chinchilla når en kroppslängd (huvud och bål) av 30,5 till 33 cm och en svanslängd av 12 till 15 cm. Vikten varierar mellan 500 och 800 gram. Öronen är något kortare än hos liten chinchilla och dessutom har arten bara 20 svanskotor, istället för 30 hos liten chinchilla. Pälsen på ovansidan har en blågrå till brungrå färg och undersidan är gulvit.

Utbredning och habitat 

Arten hade tidigare ett större utbredningsområde i Anderna från södra Peru över Bolivia till norra Argentina och Chile. Den förekommer idag bara i ett mindre område i gränsregionen mellan Argentina, Bolivia och Chile. Regionen ligger 3000 till 4500 meter över havet och är täckt av torra gräs- och buskmarker med klippig undergrund.

Ekologi 

Individerna är aktiva på natten men solbadar ibland tidig på morgonen eller sent på kvällen. De gömmer sig på dagen i jordhålor, bakom stenar eller i bergssprickor. Stor chinchilla bildar vanligen mer eller mindre stora flockar som kan ha hundra eller några fler medlemmar. Födan utgörs främst av gräs och frön som kompletteras med några frukter och insekter.

Honor har vanligen en eller två kullar per år och parningen sker oftast med samma hane (monogami). Dräktigheten varar cirka 128 dagar och sedan föds en eller två ungar. Ungarna dias 42 till 56 dagar och de blir efter 5,5 till 8 månader könsmogna. Vilda individer kan bli 8 till 10 år gamla. Som sällskapsdjur når stor chinchilla 15 till 20 år.

Stor chinchilla och människor 

Arten är ett vanligt sällskapsdjur (se artikeln om släktet chinchillor).

I naturen är djuret utrotningshotat. Arten jagades intensiv för pälsens skull. Idag kommer pälsen främst från individer som avlades i fångenskap. Trots allt minskade populationen uppskattningsvis med 90 procent under de senaste 15 åren. Stor chinchilla listas sedan 1975 i appendix I av CITES och IUCN klassificerar arten som akut hotad (CR).

Källor

Externa länkar 

Harmöss
Däggdjur i neotropiska regionen
Liten chinchilla

Liten chinchilla (Chinchilla lanigera) är en däggdjursart som först beskrevs av Bennett 1829.  Chinchilla lanigera ingår i släktet Chinchilla och familjen harmöss. Inga underarter finns listade.

Utseende 

Djuret påminner i viss mån om en hare. Kroppslängden (huvud och bål) är 22,5 till 38 cm och därtill kommer en 7,5 till 15 cm lång och yvig svans. På ovansidan bildar blågråa till brungråa hår med svarta spetsar en tät och mjuk päls. Undersidan har en gulvit färg. Kännetecknande är stora trattformiga öron och stora svarta ögon.

Utbredning och habitat 

Liten chinchilla förekom tidigare i ett större område längs Chiles kustlinje men hittas idag bara vid några få ställen norr om Santiago. Berättelser om fynd i Argentina saknar bekräftelse. Arten vistas där på Andernas västliga sluttningar som kännetecknas av sandig eller klippig mark. Regionen ligger 3000 till 5000 meter över havet och är täckt av glest fördelade buskar, gräs, örter och ananasväxter (Bromeliaceae).

Ekologi 

Denna gnagare är främst aktiv mellan skymningen och gryningen. På dagen vilar den i jordhålor, bakom stenar eller i bergssprickor. Födan utgörs främst av gräs och frön men arten äter även andra växtdelar samt insekter och små fåglar.

Individerna bildar flockar med upp till 100 medlemmar. Honor kan ha två kullar per år och parningen sker vanligen med samma hane (monogami). Dräktigheten varar cirka 110 dagar och sedan föds oftast två eller tre ungar, sällan upp till sex ungar. Ungarna har redan päls och öppna ögon vid födelsen. De får ungefär 6 till 8 veckor di och är ganska självständiga. Liten chinchilla blir i naturen upp till 10 år gammal. Individer som hålls som sällskapsdjur kan bli 20 år gamla.

Liten chinchilla och människor 

Arten är ett vanligt sällskapsdjur (se artikel om släktet chinchillor).

Den vilda populationen är däremot hotad i beståndet. Det beror på olika faktorer som jakt för pälsens skull, nya konkurrenter om samma föda som nötkreatur, uppkomsten av gruvdrift i utbredningsområdet och större eldsvådor. Arten faller dessutom ofta offer för vilda rävar.

Liten chinchilla blev 1929 laglig skyddad av den chilenska regeringen men det dröjde till 1983 tills ett reservat blev inrättat. Sedan 1977 är arten listad i appendix I av CITES. IUCN uppskattar att 90 procent av den vilda populationen försvann under de senaste 15 åren och listar liten chinchilla som akut hotad (CR).

Källor

Externa länkar 

Harmöss
Däggdjur i neotropiska regionen
Lagidium viscacia

Lagidium viscacia är en däggdjursart som först beskrevs av Molina 1782.  Lagidium viscacia ingår i släktet bergsviscachor och familjen harmöss. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 13 underarter.

Denna gnagare förekommer i Anderna i södra Peru, västra Bolivia, Chile och Argentina. Arten vistas i regioner som ligger 2000 till 5100 meter över havet. Habitatet utgörs av bergsängar och stäpper med många stenar och klippor. Lagidium viscacia äter olika växtdelar.

Källor

Externa länkar 

Bergsviscachor
viscacia
Däggdjur i neotropiska regionen
Lagidium wolffsohni

Lagidium wolffsohni är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1907.  Lagidium wolffsohni ingår i släktet bergsviscachor, och familjen harmöss. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Individen som användes för artens vetenskapliga beskrivning (holotyp) har en kroppslängd (huvud och bål) av 47,0 cm och en svanslängd av 30,5 cm. Bakfötterna är 10,7 cm långa och öronen är 6,5 cm stora. Djuret ser ännu större ut på grund av den långa pälsen. Ovansidan är täckt av gråaktig päls med några bruna hår inblandade som gör den mörkare. En mörk längsgående strimma på ryggens topp är mycket otydlig. På kinderna, strupen och bröstet har pälsen en röd skugga. Vid övre armen och låren förekommer några vita punkter. Öronen bär främst svarta hår samt några vita hår i mitten. Svansen är främst täckt av svarta hår med några ljusbruna samt ockra hår inblandade som är glesare fördelad på undersidan.

Denna gnagare förekommer med två från varandra skilda populationer i södra Argentina (Patagonien) och i angränsande regioner av Chile. Arten når i bergstrakter 4000 meter över havet. Den lever i klippiga områden med glest fördelad växtlighet.

Källor 

Bergsviscachor
wolffsohni
Däggdjur i neotropiska regionen
Cavia aperea

Cavia aperea är en däggdjursart som beskrevs av Johann Christian Polycarp Erxleben 1777. Cavia aperea ingår i släktet egentliga marsvin och familjen Caviidae. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 6 underarter.

Individerna blir i genomsnitt 27,2 cm långa och saknar svans. De har en robust kropp och korta extremiteter. Vid framfötterna finns fyra tår och vid bakfötterna tre tår. Alla är utrustade med kraftiga klor. Den långa pälsen har en mörk gråbrun till svartaktig färg.

Detta marsvin förekommer med flera från varandra skilda populationer i Sydamerika. Arten saknas i Amazonområdet. I norra Sydamerika finns en stor population från nordvästra Colombia över Venezuela till Surinam. Även i Ecuador förekommer mindre populationer. Den andra stora populationen hittas från centrala Brasilien till västra Bolivia och till centrala Argentina. I bergstrakter når Cavia aperea 3000 meter över havet. Habitatet utgörs av savanner och liknande områden.

Flocken består vanligen av en hane, två honor och deras ungar. Arten äter huvudsakligen gräs och dessutom ingår blad, frön, blommor och bark i födan.

Flera individer delar ett underjordiskt bo. De är aktiva mellan gryningen och skymningen. Honor kan para sig flera gånger per år. Dräktigheten varar cirka 62 dagar och sedan föds upp till 5 ungar, vanligen 2. Ungarna är vid födelsen bra utvecklade. De kan redan under första dagen äta fast föda. Trots allt diar ungarna sin mor cirka tre veckor. Ungarna blir könsmogna efter 30 dagar. Med människans vård kan Cavia aperea leva 8 år. I naturen blir den ofta offer för medelstora rovdjur, som mårddjur.

Källor

Externa länkar 

Egentliga marsvin
aperea
Däggdjur i neotropiska regionen
Cavia fulgida

Cavia fulgida är en däggdjursart som beskrevs av Johann Georg Wagler 1831. Cavia fulgida ingår i släktet egentliga marsvin och familjen Caviidae. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Detta marsvin förekommer i östra Brasilien. Habitatet utgörs av skogar, gräsmarker och annan öppen terräng.

Gräsmarkerna översvämmas ibland och de har cirka 53 cm högt gräs. Arten delar reviret med Oxymycterus roberti och Bolomys lasiurus. Cavia fulgida är ett vanligt byte för den krabbätande tvättbjörnen.

Ovansidan är täckt av bruna hår med mer eller mindre tydlig röd inslag vad som ger ett spräckligt utseende. På undersidan förekommer ljusbrun till ockra päls. Kännetecknande är en djup ränna i den tredje molaren per sida i överkäken.

Källor

Externa länkar 

Egentliga marsvin
fulgida
Däggdjur i neotropiska regionen
Cavia magna

Cavia magna är en däggdjursart som beskrevs av Ximinez 1980. Cavia magna ingår i släktet egentliga marsvin och familjen Caviidae. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Detta marsvin förekommer i sydöstra Brasilien och östra Uruguay. Habitatet utgörs av skogskanter, gräsmarker och annan öppen terräng. Efter dräktigheten som varar cirka två månader föder honan en eller två ungar.

Arten är med en kroppslängd (huvud och bål) av cirka 31 cm och en vikt av ungefär 635 g störst i släktet. Den har cirka 5,3 cm långa bakfötter och cirka 2,6 cm stora öron. De mörkbruna håren på ovansidan är ljusare vid roten vad som är synlig och därför är pälsfärgen agouti. Undersidan är täckt av rödaktig päls. Cavia magna har lite simhud mellan tårna och den kan röra sig lättare i vattnet än andra släktmedlemmar.

När honor inte är brunstiga lever varje individ ensam. Fortplantningen sker oftast under våren och sommaren men parningar förekommer även under andra årstider. Ofta har en hona tre kullar per år. Ungarna föds efter cirka 63 dagar dräktighet. Ifall honor föds tidig under våren kan den ha en egen kull under samma år.

Cavia magna har en diploid kromosomuppsättning med 62 eller 64 kromosomer (2n=62 eller 2n=64) beroende på population.

Källor

Externa länkar 

Egentliga marsvin
magna
Däggdjur i neotropiska regionen
Galea flavidens

Galea flavidens är en däggdjursart som först beskrevs av Brandt 1835.  Galea flavidens ingår i släktet Galea och familjen marsvin. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Detta marsvin förekommer i Brasilien i delstaten Minas Gerais och i angränsande delstater. I bergstrakter når arten 1700 meter över havet. Habitatet utgörs av savanner med glest fördelade buskar och troligen av andra öppna områden.

Källor

Externa länkar 

Marsvin
flavidens
Däggdjur i neotropiska regionen
Galea musteloides

Galea musteloides är en däggdjursart som beskrevs av Meyen 1832. Galea musteloides ingår i släktet Galea och familjen marsvin. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 5 underarter.

Arten har samma storlek som andra medlemmar av släktet Galea och väger 300 till 600 g. Det finns en tydlig gräns mellan den brunaktiga pälsen på ovansidan och den vita pälsen vid buken. Den bruna färgen kan variera. Enligt olika källor förekommer svarta, gula eller olivgröna skuggor. Galea musteloides saknar svans och har korta extremiteter. Vid fingrar och tår förekommer klor.

Detta marsvin förekommer i Sydamerika från södra Peru över Bolivia och västra Paraguay till centrala Argentina. I Anderna når arten 5000 meter över havet. Galea musteloides vistas främst i öppen terräng som gräsmarker, kanter av vattendrag och jordbruksmark.

Individerna är aktiva på dagen och vilar i underjordiska bon. Ibland delar de bo med kamråttor (Ctenomys). Honor och hannar blir cirka tre månader efter födelsen könsmogna och kan para sig upp till sju gånger per år. Dräktigheten varar cirka 53 dagar och sedan föds en till fem ungar. Honan slutar efter ungefär tre veckor med digivningen. Enligt en studie från 2002 lever ett monogamt par en längre tid ihop.

Denna gnagare letar främst under gryningen och skymningen efter föda. I de underjordiska tunnlarna bildar flera hanar och honor en koloni och det etableras en hierarki. Födan utgörs av olika växtdelar, bland annat av gräs. När arten hämtar sin föda från jordbruksmark betraktas den av bönder som skadedjur.

Källor

Externa länkar 

Marsvin
musteloides
Däggdjur i neotropiska regionen
Galea spixii

Galea spixii är en däggdjursart som först beskrevs av Johann Georg Wagler 1831.  Galea spixii ingår i släktet Galea och familjen marsvin. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan tre underarter.

Detta marsvin förekommer i centrala Brasilien, östra Bolivia och norra Paraguay. Arten vistas främst i öppen terräng som savanner men även i andra habitat.

Källor

Externa länkar 

Marsvin
spixii
Däggdjur i neotropiska regionen
Microcavia australis

Microcavia australis är en däggdjursart som först beskrevs av I. Geoffroy och d'Orbigny 1833.  Microcavia australis ingår i släktet ökenmarsvin och familjen Caviidae. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan tre underarter.

Utseende 
Vuxna exemplar är 17,0 till 24,5 cm långa (huvud och bål), saknar svans och väger 141 till 340 g. De har 3,5 till 5,0 cm långa bakfötter och 1,4 till 2,0 cm stora öron. Ovansidan är täckt av spräcklig olivgrå päls och på undersidan förekommer ljusgrå päls. Typiska är vita ringar kring de stora ögonen. I motsats till de andra två arterna som ingår i samma släkte har Microcavia australis framtänder som ligger vinkelrätt mot käken.

Utbredning 
Detta ökenmarsvin förekommer i stora delar av Argentina och i angränsande områden av Chile. Habitatet utgörs av torra skogar och buskskogar. Ibland finns inget gräs under buskarna. I öknen vistas arten främst nära den glest fördelade vegetationen.

Ekologi 
Honor kan para sig flera gånger per år och de flesta kullar föds i september och oktober. Dräktigheten varar 54 till 60 dagar. Per kull föds 1 till 5 ungar, oftast 3. Liksom hos andra ökenmarsvin är individerna dagaktiva och de håller ingen vinterdvala. Födan utgörs främst av blad, blommor, unga växtskott och frukter. Vid behov äts även bark från buskar och träd.

Källor

Externa länkar 

Ökenmarsvin
australis
Däggdjur i neotropiska regionen
Microcavia niata

Microcavia niata är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1898.  Microcavia niata ingår i släktet ökenmarsvin och familjen Caviidae. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan två underarter.

Detta marsvin förekommer i Anderna i västra Bolivia och kanske i angränsande stater. Arten vistas vanligen på högplatån Altiplano mellan 3500 och 4000 meter över havet. Habitatet utgörs av gräsmarker.

Flera individer lever tillsammans i underjordisk bon som grävs själv eller som övertas av kamråttor (Ctenomys).

Källor

Externa länkar 

Ökenmarsvin
niata
Däggdjur i neotropiska regionen
Microcavia shiptoni

Microcavia shiptoni är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1925.  Microcavia shiptoni ingår i släktet ökenmarsvin och familjen Caviidae. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad. Inga underarter finns listade.

Detta marsvin förekommer i Anderna i nordvästra Argentina. Arten vistas främst mellan 3000 och 4000 meter över havet. Habitatet utgörs av gräsmarker och av klippiga områden med glest fördelad vegetation.

Källor

Externa länkar 

Ökenmarsvin
shiptoni
Däggdjur i neotropiska regionen
Dvärgmara

Dvärgmara (Dolichotis salinicola) är en däggdjursart som beskrevs av Hermann Burmeister 1876. Dolichotis salinicola ingår i släktet maror och familjen Caviidae. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Utseende 

Denna gnagare påminner liksom den andra arten i samma släkte mer om en kanin än om ett marsvin. Arten kännetecknas av långa smala ben och medelstora spetsiga öron. Den når en kroppslängd (huvud och bål) av 42 till 48 cm och en svanslängd av 2 till 3 cm. Med 1,8 till 2,3 kg kroppsvikt är dvärgmaran tydlig lättare än den vanliga maran. Pälsen har på ryggen en brungrå till mörkgrå färg som blir ljusare på sidorna och vid buken är pälsen ibland vitaktig. Hos ungdjur kan det finnas gulröda skuggor i pälsen.

Utbredning och habitat 

Dvärgmaran förekommer från sydöstra Bolivia och centrala Paraguay till norra Argentina (fram till provinsen San Luis). Arten lever där i slättlandet Gran Chaco som kännetecknas av torra skogar, buskskogar och vattendrag som tidvis torkar ut. Området ligger mellan 400 och 800 meter över havet.

Ekologi 

Individerna är aktiva på dagen och lever i par eller i små familjegrupper. De har underjordiska gömställen som grävs själv eller som övertas av en viscacha (Lagostomus maximus). En plats där de vanligen ”badar” i sanden markeras med urin och körtelvätska.

Dvärgmaran äter olika växtdelar beroende av det som årstiden erbjuder.

Fortplantningssättet är inte bra utredd. Efter dräktigheten som varar två månader föder honan 2 till 5 ungar. Ungarna väger cirka 200 gram vid födelsen och de kan röra sig självständig efter några få timmar. Redan efter fyra veckor slutar honan stegvis med digivningen. Hannar deltar inte i ungarnas uppfostring.

Dvärgmaran jagas av större rovdjur som jaguar, puma och azararäv (Lycalopex gymnocercus).

Källor

Externa länkar 

Marsvin
Däggdjur i neotropiska regionen
Isolobodon

Isolobodon är ett släkte av utdöda däggdjur. Isolobodon ingår i familjen bäverråttor.

Arter enligt Catalogue of Life och Wilson & Reeder (2005):

 Isolobodon montanus
 Isolobodon portoricensis

Enligt uppskattningar hade arterna ungefär samma storlek och utseende som den Dominikanska bäverråttan. De tydligaste skillnader finns i tändernas konstruktion. Arter från släktet Isolobodon hade en ring av tandcement kring molarerna. Dessutom var deras övre framtänder på ett annat sätt fäst i överkäken.

Troligen bildades släktet på Hispaniola och med ursprungsbefolkningens hjälp nådde arterna mindre öar i samma region. Kvarlevor av arten Isolobodon portoricensis hittades i gamla avfallshögar och därför antas att djuret fångades för köttets skull. Gnagaren kan ha varit ett husdjur. Den andra arten levde i bergstrakter och bara ett fåtal kvarlevor är bevarade. Varför arterna försvann är inte helt klarlagt men troligen dog de upp på grund av habitatförstöring efter européernas ankomst i Västindien.

Källor

Externa länkar 

Bäverråttor
Isolobodon
Isolobodon portoricensis

Isolobodon portoricensis är en däggdjursart som beskrevs av Allen 1916. Isolobodon portoricensis ingår i släktet Isolobodon, och familjen bäverråttor.  Arten förekom tidigare i Dominikanska republiken, Haiti, och Puerto Rico. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade.

Källor

Externa länkar 

Däggdjur i neotropiska regionen

Bäverråttor
portoricensis
Isolobodon montanus

Isolobodon montanus är en utdöd gnagare som först beskrevs av Miller 1922.  Isolobodon montanus ingår i släktet Isolobodon och familjen bäverråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna bäverråtta levde på Hispaniola och på den mindre ön Gonâve. Troligen dog arten ut på grund av konkurrensen från introducerade råttor.

Källor

Externa länkar 

Bäverråttor
montanus
Mesocapromys angelcabrerai

Mesocapromys angelcabrerai är en däggdjursart som först beskrevs av Luis S. Varona 1979.  Mesocapromys angelcabrerai ingår i släktet Mesocapromys och familjen bäverråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten förekommer i ett mindre område i västra Kuba samt på några mindre öar i närheten. Den lever i träskmarker och i marskland med några träd. Boet ligger under större rötter eller gömd i vegetationen.

Källor

Externa länkar 

Bäverråttor
angelcabrerai
Däggdjur i neotropiska regionen
Mesocapromys auritus

Mesocapromys auritus är en däggdjursart som först beskrevs av Luis S. Varona 1970.  Mesocapromys auritus ingår i släktet Mesocapromys och familjen bäverråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten förekommer endemisk på ön Cayo Fragoso som ligger norr om Kuba. Den lever i mangroveskogar. Boet ligger under större rötter eller gömd i vegetationen.

Källor

Externa länkar 

Bäverråttor
auritus
Däggdjur i neotropiska regionen
Mesocapromys nanus

Mesocapromys nanus är en däggdjursart som först beskrevs av Glover Morrill Allen 1917.  Mesocapromys nanus ingår i släktet Mesocapromys och familjen bäverråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som akut hotad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten förekommer endemisk i en mindre region i Kuba. Den hittades i mangroveträsk. Den senaste observationen gjordes för cirka 70 år sedan. IUCN kan inte utesluta att Mesocapromys nanus är utdöd. På Isla de la Juventud finns arten antagligen inte kvar.

Källor

Externa länkar 

Bäverråttor
nanus
Däggdjur i neotropiska regionen
Mesocapromys sanfelipensis

Mesocapromys sanfelipensis är en däggdjursart som först beskrevs av Luis S. Varona och Orlando H. Garrido 1970.  Mesocapromys sanfelipensis ingår i släktet Mesocapromys och familjen bäverråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som akut hotad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten förekommer endemisk på den mindre ön Cayo Juan Garcia som ligger mellan Kuba och Isla de la Juventud. Den hittades i mangroveskogar. Den senaste observationen gjordes 1978. IUCN kan inte utesluta att Mesocapromys sanfelipensis är utdöd.

Källor

Externa länkar 

Bäverråttor
sanfelipensis
Däggdjur i neotropiska regionen
Mysateles

Mysateles är ett släkte av gnagare som ingår i familjen bäverråttor.

Individerna blir 30,5 till 43 cm långa huvud och bål, har en 21 till 34 cm lång svans och väger 1,3 till 1,9 kg. På ovansidan är pälsen röd-, brun- eller svartaktig. Vid undersidan finns ljusare päls. Den är ofta vitaktig på bröstet och brunaktig längre bak. Svansen har ofta samma färg som ryggen. Arterna liknar Desmarests hutia (Capromys pilorides) i utseende men de har en längre svans och avvikande detaljer av skallens konstruktion.

Dessa gnagare lever i skogar och de klättrar i växtligheten. Trots sin storlek rör de sig ungefär som en ekorre. Släktets medlemmar är aktiva på natten. Mysateles prehensilis äter främst blad och troligen har de andra arterna samma föda.

Arter enligt Catalogue of Life och IUCN:

 Mysateles garridoi, hittades bara på ön Cayo Maja söder om Kuba, arten är kanske utdöd.
 Mysateles gundlachi, lever på Isla de la Juventud.
 Mysateles melanurus, hittas på östra Kuba.
 Mysateles meridionalis, förekommer på Isla de la Juventud.
 Mysateles prehensilis, lever på hela Kuba och på mindre öar framför norra kusten.

Wilson & Reeder (2005) godkänner inte arterna Mysateles gundlachi och Mysateles melanurus.

Källor

Externa länkar 

Bäverråttor
Mysateles
Mysateles garridoi

Mysateles garridoi är en däggdjursart som först beskrevs av Luis S. Varona 1970.  Mysateles garridoi ingår i släktet Mysateles och familjen bäverråttor. IUCN kategoriserar arten globalt som akut hotad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten hittades bara på ön Cayo Maja som tillhör Kuba. Den iakttogs av zoologer senast för cirka 30 år sedan (räknad från 2008). Mysateles garridoi klättrar i växtligheten i mangroveskogar.

Källor

Externa länkar 

Bäverråttor
garridoi
Däggdjur i neotropiska regionen