kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Svart jätteekorre

Svart jätteekorre (Ratufa bicolor) är en däggdjursart som först beskrevs av Anders Sparrman 1778.  Ratufa bicolor ingår i släktet jätteekorrar och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 10 underarter.

Utseende 
Arten når en absolut längd av 80 cm (inklusive svans) och väger cirka 1,5 kg. Den har huvudsakligen svart päls. Kännetecknande är ett ljusbrunt område på bröstet och på angränsande delar av halsen, kinderna och övre frambenen. Ibland kan även en smal strimma på bålens sidor och svansens spets vara ljusbrun. Svart jätteekorre håller svansen inte böjd över kroppen som flera andra ekorrar utan den fortsätter nästan rak bakåt.

Utbredning och habitat 
Denna jätteekorre förekommer i sydöstra Asien från nordöstra Indien (Assam) och Bhutan över Myanmar och sydöstra Kina till Hainan och Java. Kanske finns djuret även i östra Nepal. Arten vistas i kulliga områden och i upp till 2500 meter höga bergstrakter. Habitatet utgörs av fuktiga städsegröna skogar och torra lövfällande skogar.

Ekologi 
Liksom andra ekorrar som lever i träd är svart jätteekorre aktiv på dagen och den håller ingen vinterdvala. Arten bygger ett näste uppe i trädet. Den lever vanligen ensam. Bara i samband med fortplantningen förekommer par eller mindre grupper. Arten äter frukter, nötter och andra växtdelar.

Svart jätteekorre har två parningstider, en mellan mars och april och den andra mellan juli och augusti. Honan parar sig med flera hanar under parningstiden. Därför kan tvillingar ha olika fäder. Vid en eller vid båda parningstider har honan en kull med en eller två ungar. Dräktigheten varar ungefär en månad och de nyfödda ungarna diar sin mor cirka 5 veckor. Med människans vård kan arten leva 18 år.

Källor

Externa länkar 

Jätteekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Indisk jätteekorre

Indisk jätteekorre (Ratufa indica) är en däggdjursart som först beskrevs av Johann Christian Polycarp Erxleben 1777. Den ingår i släktet jätteekorrar och familjen ekorrar.

Underarter 
Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 4 underarter:
 Ratufa indica indica (Erxleben, 1777)
 Ratufa indica centralis Ryley, 1913
 Ratufa indica dealbata (Blanford, 1897)
 Ratufa indica maxima (Schreber, 1784)

Utbredning och habitat 
Denna jätteekorre förekommer i flera från varandra skilda populationer i Indien, speciellt i Östra Ghats, Västra Ghats och Satpurabergen. Arten vistas på höjder mellan 180 och 2 300 meter. Habitatet utgörs av tropiska städsegröna skogar och fuktiga skogar med lövfällande träd.

Utseende 
Arten blir 25 till 45 cm lång (huvud och bål) och har en svans på mellan 20 och 40 cm. Den väger oftast 1,5 till 2 kg och sällan upp till 3 kg. Pälsen på ovansidan är färgad i ett två- till tretonsmönster i svart, brunt och djuprött. Buken och framfötterna är vanligen blekt smutsgula till krämfärgade. Nosen och läpparna är skära, medan kinder och bröst är vitaktiga, krämfärgade till orange. Svansen är lång och kraftig med ljusbrun päls utom på den vitaktiga spetsen. Öronen är små och avrundade. Alla tår har kraftiga klor.

Ekologi 
Individerna är aktiva på dagen och lever vanligen ensamma. De håller sig i regel gömda i den täta växtligheten. Bona inrättas i håligheter i trädstammarna. Indisk jätteekorre uppehåller sig vanligen i träden och kommer sällan ner till marken. Den äter frukter, nötter, bark och blommor samt insekter och ägg. Själv utgör den föda åt katter, viverrider, rovfåglar och ormar.

Det är inte ovanligt att en hane och hona kan leva tillsammans en längre tid även utanför själva parningen. Det förefaller som om denna kan äga rum när som helst under året, eventuellt även flera gånger per år. Dräktigheten varar 28 till 35 dagar och sedan föds en eller två outvecklade ungar, sällan trillingar. Före ungarnas födelse byggs ett näste av blad och kvistar bland trädgrenarna. Där lever ungarna sina första veckor. I fångenskap kan arten leva upp till 20 år.

Bevarandestatus 
IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Populationerna minskar emellertid, främst på grund av habitatförlust till följd av industrialisering, plantageanläggning, skogsavverkning och jakt. Speciellt intensiv är jakten i Östra Ghats, där populationsnedgången betecknas som "alarmerande" ("alarming").

Källor

Externa länkar 

Jätteekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Ratufa macroura

Ratufa macroura är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas Pennant 1769.  Ratufa macroura ingår i släktet jätteekorrar och familjen ekorrar.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 3 underarter.

Utbredning och habitat 

Denna jätteekorre förekommer med några små populationer i södra Indien och med en större population på Sri Lanka. Arten vistas i kulliga områden och i upp till 2500 meter höga bergstrakter. Habitatet utgörs av tropiska bergsskogar.

Utseende 

Djurets päls på ryggen varierar mellan grå, brun, röd och svart, beroende på utbredning. Buken är ljusare. Påfallande är den 25 till 50 cm långa yviga svansen. Längden för huvudet och bålen ligger mellan 25 och 45 cm. De korta avrundade öronen har ibland tofsar.

Ekologi 

Individerna lever ensam eller i par och har avgränsade revir. De är aktiva på dagen och kan göra 6 m långa hopp från träd till träd. Vanligen vilar denna jätteekorre under dagens hetaste timmar. Födan utgörs av frukter, nötter eller bark som kompletteras med insekter och fågelägg.

Honan bygger boet i trädet och föder efter cirka 28 dagar dräktighet en eller två ungar. Antagligen har honan flera kullar per år. En generation lever 7 till 8 år.

Status 

Arten jagas av örnar och andra rovdjur. Dessutom fångas den av människan för köttets och pälsens skull. Även skogsavverkningar och skogsbränder utgör ett hot. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad.

Källor

Externa länkar 

Jätteekorrar
macroura
Däggdjur i orientaliska regionen
Sundasciurus brookei

Sundasciurus brookei är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1892.  Sundasciurus brookei ingår i släktet sundaekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Beskrivning 
Sundasciurus brookei är en sundaekorre med kort och avrundad nos. Pälsen på ovansidan är brunspräcklig, på undersidan ljusgrå med ett klart kastanjefärgat fält mellan låren. Kroppslängden är 14 till 20,5 cm, ej inräknat den 11 till 17 cm långa svansen. Vikten varierar mellan 103 och 128 g.

Utbredning 
Arten förekommer på norra och centrala Borneo, men den är inte särskilt vanlig.

Ekologi 
Arten förekommer i högväxta skogar i kuperade områden och lägre bergsområden på höjder mellan 600 och 1 500 meter. Den är dagaktiv och uppehåller sig främst i träden, där den framför allt livnär sig av bark.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
brookei
Däggdjur i orientaliska regionen
Sundasciurus davensis

Sundasciurus davensis är en däggdjursart som först beskrevs av Sanborn 1952.  Sundasciurus davensis ingår i släktet sundaekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

En dokumenterad hanne hade en kroppslängd (huvud och bål) av 198 mm och en svanslängd av 182 mm. På ovansidan förekommer en bred strimma med hår som är svart nära roten och röd vid spetsen. Strimman är mörkast nära svansen. Dessutom kännetecknas arten av ljusbruna kinder, av en ljusbrun undersida med gul skugga. En rödbrun strimma på svansens ovansida har svarta kanter och bakom kanterna finns en vit linje.

Arten är bara känd från en mindre region på Mindanao som tillhör Filippinerna. Den lever där i skogar i låglandet.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
davensis
Däggdjur i orientaliska regionen
Hästsvansekorre

Hästsvansekorre (Sundasciurus hippurus) är en däggdjursart som först beskrevs av I. Geoffroy 1831.  Sundasciurus hippurus ingår i släktet sundaekorrar och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 5 underarter.

Utseende 
Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 21,5 till 25 cm, en svanslängd av 24 till 29 cm och en vikt av 260 till 420 g. Trots artens svenska trivialnamn påminner dess svans inte mycket om hästens svans. Den är tjock och yvig med en mörkgrå till svart färg. Pälsen har på ovansidan en kastanjebrun färg med mera grå skuldra, huvud och framfötter. Undersidan är beroende på underart rödbrun, blek orange eller vitaktig. Hästsvansekorre kan förväxlas med Pallasekorre (Callosciurus erythraeus) men den senare har en mera prickig undersida (agouti) och en mindre yvig svans.

Utbredning och habitat 
Denna ekorre förekommer i Sydostasien på södra Malackahalvön, Sumatra och Borneo. Habitatet utgörs av olika slags skogar i låglandet.

Ekologi 
Individerna är aktiva på dagen och klättrar i växtligheten eller går på marken. Hästsvansekorren äter främst frukter och blad. Dessutom ingår bark, trädens vätskor, insekter och troligen svampar i födan. Individerna lever ensam eller i par. De delar reviret med andra ekorrar som bananekorre (Callosciurus notatus) eller svartstrimmig spetsekorre (Callosciurus nigrovittatus). Unga hästsvansekorrar faller troligen offer för trädlevande ormar, för kattdjur och för andra ekorrar.

Hos andra arter av samma släkte kan honor para sig hela året och de har 2 till 4 ungar per kull. Troligen har hästsvansekorre ett liknande fortplantningssätt.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Sundasciurus hoogstraali

Sundasciurus hoogstraali är en däggdjursart som först beskrevs av Sanborn 1952.  Sundasciurus hoogstraali ingår i släktet sundaekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna ekorre blir med svans 395 till 425 mm lång och svanslängden är 182 till 205 mm. Sundasciurus hoogstraali har 46 till 48 mm långa bakfötter och 18 till 20 mm stora öron. På ovansidan förekommer bruna hår med ljusbruna spetsar och undersidans päls är helt ljusbrun. Vid framtassarna förekommer en mycket kort tumme med en nagel och fyra fingrar med långa klor. Svansen är lång och yvig. I varje käkhalva finns en framtand.

Arten är bara känd från öarna Busuanga och Calauit som tillhör Filippinerna. Den lever där i skogar i låglandet och besöker ofta trädgårdar.

Individerna är dagaktiva. De går på marken och klättrar i växtligheten.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
hoogstraali
Däggdjur i orientaliska regionen
Sundasciurus jentinki

Sundasciurus jentinki är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1887. Den ingår i släktet sundaekorrar, och familjen ekorrar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Artepitet i det vetenskapliga namnet hedrar den nederländska zoologen Fredericus Anna Jentink.

Beskrivning 
Pälsen på ovansidan är brunspräcklig, på undersidan krämvit med grå underull. I ansiktet finns flera vitaktiga markeringar, som mustaschliknande streck vid nosen, ringar kring ögonen och markeringar kring öronen. Svansen är lång och mycket tunn,randad i mörka och ljusa, rödaktiga band. Kroppslängden är 12 till 14 cm, ej inräknat den 11 till 13 cm långa svansen.

Ekologi 
Sundasciurus jentinki är en dagaktiv ekorre som lever i bergsskogar på höjder mellan 900 och 3 100 m, där den förekommer i kronorna på mindre träd. Födan består troligen främst av insekter, men den har även påträffats vid soptunnor och rastplatser längs vandringsstigar.

Utbredning 
Arten har hittills påträffats på Gunung Kinabalu, ett berg i den malaysiska delstaten Sabah, men man antar att den finns i alla de centrala bergskedjorna på Borneo.

Bevarandestatus 
IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Populationsutvecklingen är dock okänd, och man betraktar småskalig jordgubbs- och potatisodling som tänkbara hot.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
jentinki
Däggdjur i orientaliska regionen
Sundasciurus juvencus

Sundasciurus juvencus är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1908.  Sundasciurus juvencus ingår i släktet sundaekorrar och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Djuret når en absolut längd av 368 till 400 mm, inklusive en 162 till 205 mm lång svans. Sundasciurus juvencus har 45 till 49 mm långa bakfötter och 16 till 19 mm stora öron. Ovansidans hår är främst bruna med rödaktiga spetsar och på undersidan förekommer rödorange päls. Artens yviga svans har främst en rödbrun färg. Bara svansens spets är täckt av mörkbruna till svarta hår. Vid framtassarna förekommer en mycket kort tumme med en nagel och fyra fingrar med långa klor. I varje käkhalva finns en framtand.

Arten förekommer på Palawan och på några mindre öar i västra Filippinerna. Den vistas där i skogar, i trädodlingar och i trädgårdar som ligger i låglandet eller i kulliga områden upp till 500 meter över havet. Sundasciurus juvencus introducerades på några små filippinska öar där den utgör ett hot mot den inhemska fågelfaunan.

Individerna är dagaktiva. De går på marken och klättrar i växtligheten. Födan utgörs av frukter, frön och nötter. Arten betraktas som skadedjur på kokosnöt. Några individer fångas för att hålla de som sällskapsdjur.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
juvencus
Däggdjur i orientaliska regionen
Lows ekorre

Lows ekorre (Sundasciurus lowii) är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1892. Den ingår i släktet sundaekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Arten är uppkallad efter Hugh Low, en brittisk naturvetare som var aktiv i Malaysia på 1800-talet.

Underarter 
Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 7 underarter:
 Sundasciurus lowii lowii (Thomas, 1892)
 Sundasciurus lowii balae (Miller, 1903)
 Sundasciurus lowii bangueyae (Thomas, 1910)
 Sundasciurus lowii humilis (Miller, 1913)
 Sundasciurus lowii natunensis (Thomas, 1895)
 Sundasciurus lowii robinsoni (Bonhote, 1903)
 Sundasciurus lowii seimundi (Thomas and Wroughton, 1909)

Beskrivning 
Pälsen på ovansidan är brunspräcklig, på buksidan krämfärgad. Gränsen mellan de olika färgmönstren är tydlig på sidorna. Nosen är kort och avrundad. Kring ögat har arten en tydlig, ljus ring. Kroppslängden är mellan 13 och 16 cm, ej inräknat svansen på 8 till 11 cm. Vikten varierar från 60 till 120 g.

Utbredning 
Denna ekorre förekommer på södra Malackahalvön (Malaysia och Thailand), på Sumatra, på Borneo och på flera mindre öar i regionen.

Arten är mycket vanlig i lämpliga habitat; i vissa områden kan populationstätheten vara så stor som 14 individer per km2.

Ekologi 
Lows ekorre lever vanligen i låglänta områden upp till eller under 900 meter över havet, men den når i bergstrakter på Borneo 1 400 meter. Habitaten utgörs av olika slags skogar: Den förekommer i regnskog, men dess främsta habitat är kulturskog och andra former av störda skogar. Som en av anledningarna till dess relativt sett ringa förekomst i malaysiska regnskogar har anförts födokonkurrensen från olika fåglar och primater som är konkurrenter om samma matkällor.

Arten är dagaktiv, framför allt under tidig morgon och sen eftermiddag. Även om den främst anses leva nära marken, bland buskage och lägre grenar, förekommer den också som sant trädlevande, högre upp i träden. Födan består av frukter, blad, bark, svampar och insekter.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Sundasciurus mindanensis

Sundasciurus mindanensis är en däggdjursart som först beskrevs av Joseph Beal Steere 1890.  Sundasciurus mindanensis ingår i släktet sundaekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten förekommer på Mindanao och på några mindre öar i södra Filippinerna. Den vistas främst i skogar i låglandet eller i bergstrakter. Sundasciurus mindanensis besöker även odlingsmark med träd.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
mindanensis
Däggdjur i orientaliska regionen
Sundasciurus moellendorffi

Sundasciurus moellendorffi är en däggdjursart som först beskrevs av Paul Matschie 1898.  Sundasciurus moellendorffi ingår i släktet sundaekorrar och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

En undersökt individ var med svans 399 mm lång och svanslängden var 190 mm. Djuret hade 46 mm långa bakfötter och 20 mm långa öron. Ovansidans päls bildas av ljusbruna hår som kan ha gråa spetsar och på undersidan förekommer krämfärgad päls. Vid den yviga svansen förekommer främst hår som är bruna nära roten, svarta i mitten och ljus på spetsen. Svansens slut bildas däremot av mörkbruna eller svarta hår. Vid framtassarna förekommer en mycket kort tumme med en nagel och fyra fingrar med långa klor. I varje käkhalva finns en framtand.

Arten lever endemisk på några mindre öar nordöst om Palawan i Filippinerna. Den vistas där i skogar, i kokosnötodlingar och i trädgårdar.

Sundasciurus moellendorffi kan vara dag- och nattaktiv. Den går på marken och klättrar i växtligheten.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
moellendorffi
Däggdjur i orientaliska regionen
Sundasciurus philippinensis

Sundasciurus philippinensis är en däggdjursart som först beskrevs av Waterhouse 1839.  Sundasciurus philippinensis ingår i släktet sundaekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna ekorre blir med svans 325 till 382 mm lång, svanslängden är 150 till 177 mm och vikten ligger vid 205 till 265 g. Sundasciurus philippinensis har 46 till 50 mm långa bakfötter och 20 till 22 mm stora öron. Ovansidans päls bildas av mörkbruna hår som har ljusbruna spetsar. Beroende på utbredning är undersidans päls grå eller ljusbrun. Arten har den för ekorrar typiska yviga svansen och en nagel vid den korta tummen medan alla andra fingrar har klor. I varje käkhalva finns en framtand.

Arten förekommer i östra och södra Filippinerna. Sundasciurus philippinensis lever i låglandet och i bergstrakter upp till 2100 meter över havet. Habitatet utgörs av olika slags skogar samt av områden nära skogar. Ekorren är även vanlig i odlade regioner.

Individerna kan leta på dagen och på natten efter föda. De äter frön och frukter samt odlade växter som korn och sötpotatis.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
philippinensis
Däggdjur i orientaliska regionen
Sundasciurus rabori

Sundasciurus rabori är en däggdjursart som beskrevs av Heaney 1979. Den ingår i släktet sundaekorrar och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt under kunskapsbrist. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Beskrivning 
Pälsen på rygg och sidor är tät, mjuk och tämligen lång, omkring 1,5 cm, och mörkbrunt agoutifärgad med hårband i svart och brunorange. Bukpälsen, inklusive benens innersidor, är uppblandade med silvergrått till en ljus, brungrå färg. Till skillnad från många andra arter inom släktet saknar denna art några ansiktmarkeringar. Medelvärdena för kroppslängd respektive svanslängd är 16,3 cm resp. 13,5 cm för hanar, 18,3 cm resp. 14 cm för honor. Medelvikten är 163 g.

Utbredning och ekologi 
Sundasciurus rabori förekommer endemiskt i bergstrakter på Palawan i Filippinerna. Den lever i ek-dominerade, äldre bergsskogar på höjder mellan 1 100 och 1 300 meter över havet.

Arten har endast påträffats i ett fåtal exemplar.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
rabori
Däggdjur i orientaliska regionen
Sundasciurus samarensis

Sundasciurus samarensis är en däggdjursart som först beskrevs av Joseph Beal Steere 1890.  Sundasciurus samarensis ingår i släktet sundaekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten förekommer endemisk på Filippinernas östra öar, bland annat på Samar och Leyte. Den lever i olika slags skogar och dessutom besöker den odlade regioner.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
samarensis
Däggdjur i orientaliska regionen
Sundasciurus steerii

Sundasciurus steerii är en däggdjursart som först beskrevs av Albert Günther 1877.  Sundasciurus steerii ingår i släktet sundaekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Individerna blir med svans 359 till 375 mm långa och svanslängden är 149 till 173 mm. Sundasciurus steerii har 41 till 46 mm långa bakfötter och 18 till 20 mm stora öron. Ovansidan är täckt av intensiv rödbrun päls och den ljusare pälsen på undersidan har en orangeröd färg. Arten har den för ekorrar typiska yviga svansen och en nagel vid den korta tummen medan alla andra fingrar har klor. I varje käkhalva finns en framtand.

Arten förekommer endemisk på Filippinernas västra öar, bland annat på sydvästra Palawan. Den lever i olika slags skogar och besöker trädodlingar samt trädgårdar. Där betraktas den som skadedjur.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
steerii
Däggdjur i orientaliska regionen
Slank ekorre

Slank ekorre (Sundasciurus tenuis) är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas Horsfield 1824. Den ingår i släktet sundaekorrar och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Underarter 
Catalogue of Life samt Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 5 underarter:
 Sundasciurus tenuis tenuis (Horsfield, 1824)
 Sundasciurus tenuis bancarus (Miller, 1903)
 Sundasciurus tenuis modestus (Müller, 1840)
 Sundasciurus tenuis parvus (Miller, 1901)
 Sundasciurus tenuis procerus (Miller, 1901)

Beskrivning 
Pälsen på ovansidan är brun med blekt orangebruna ringar kring ögonen, och ofta en orangebrun örsnibb. Undersidans päls är mera variabel, från gråaktig till brunaktig med vita hårspetsar. Arten är liten, med små öron och en lång, smal svans. Kroppslängden är 13 till 16 cm, ej inräknat den 12 till 13 cm långa svansen. Vikten varierar mellan 120 och 140 g.

Utbredning 
Denna ekorre förekommer i Sydostasien på södra Malackahalvön, på Sumatra, på Borneo och på flera mindre öar i området.

Ekologi 
Habitaten utgörs av både urskog och kulturskog, i lågländerna såväl som i bergstrakter. Som högst har arten påträffats på 1 650 meters höjd. Den kan anpassa sig till skogsavverkning så länge det finns träd kvar. Individerna är dagaktiva och kan uppträda i grupper om upp till 10 individer, som gärna jagar varandra. Födan består framför allt av bark, men även av mjuka frukter, späda löv och insekter som samlas in i trädkronorna och områdena just under.

Boet konstrueras av pinnar och grenar och placeras i trädklykor, ibland så lågt som en meter över marken.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
Däggdjur i orientaliska regionen
Sundasciurus fraterculus

Sundasciurus fraterculus är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1895.  Sundasciurus fraterculus ingår i släktet sundaekorrar, och familjen ekorrar. IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten förekommer endemisk på Mentawaiöarna sydväst om Sumatra. Den lever där i städsegröna skogar i låglandet.

Källor

Externa länkar 

Sundaekorrar
fraterculus
Däggdjur i orientaliska regionen