kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hippopotamus lemerlei

Hippopotamus lemerlei är en utdöd däggdjursart som beskrevs av Grandidier 1868. Hippopotamus lemerlei ingår i släktet Hippopotamus och familjen flodhästar. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

De flesta kvarlevor av arten hittades i låglandet på södra Madagaskar. Enligt undersökningar med kol-14-metoden dog Hippopotamus lemerlei ut för 1000 år sedan eller tidigare. Olika historier som sprids under Madagaskars befolkning berättar om iakttagelser under nyare tider. Antagligen var det tillfälliga besök från flodhästen (Hippopotamus amphibius) på Madagaskar.

Vid slutet av 1800-talet beskrevs två småväxta utdöda flodhästar från Madagaskar, Hippopotamus lemerlei och Hippopotamus madagascariensis (Guldberg, 1883). Senare undersökningar visade att typen som Guldberg använde föreställer samma art så att båda vetenskapliga namn är synonymer.

Året 1902 beskrev Charles Immanuel Forsyth Major ett annat skelett som han trodde är Hippopotamus madagascariensis och därför valde han inget nytt namn. Kvarlevorna skiljer sig tydlig från Hippopotamus lemerlei och föreställer därmed en annan art. Arten fick 2011 namnet Hippopotamus guldbergi.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Flodhästar
lemerlei

en:Malagasy hippopotamus#H. lemerlei
Hexaprotodon

Hexaprotodon är ett släkte av däggdjur som ingår i familjen flodhästar. Bortsett från dvärgflodhästen levde arterna i släktet mellan senare miocen och pleistocen. Fossil hittades i Afrika norr om ekvatorn, i södra Europa och i södra Asien.

Systematik 

Beroende på auktoritet utgörs släktet av dvärgflodhästen och flera utdöda arter eller av endast utdöda arter. Den nyaste taxonomiska indelningen räknar dvärgflodhästen till släktet Choeropsis.

Utdöda arter av Hexaprotodon är:
 Hexaprotodon bruneti
 Hexaprotodon coryndoni
 Hexaprotodon crusafonti
 Hexaprotodon dulu
 Hexaprotodon garyam
 Hexaprotodon hipponensis
 Hexaprotodon imaguncula
 Hexaprotodon iravticus
 Hexaprotodon mingoz
 Hexaprotodon namadicus
 Hexaprotodon palaeindicus
 Hexaprotodon pantanellii
 Hexaprotodon primaevus
 Hexaprotodon sahabiensis
 Hexaprotodon shungurensis
 Hexaprotodon siculus
 Hexaprotodon sivalensis

Källor

Externa länkar 

Flodhästar
Hexaprotodon
Nordlig pudu

Nordlig pudu (Pudu mephistophiles) är en däggdjursart som först beskrevs av De Winton 1896.  Pudu mephistophiles ingår i släktet puduhjortar och familjen hjortdjur. IUCN kategoriserar arten globalt med kunskapsbrist. Inga underarter finns listade.

Nordlig pudu förekommer i Anderna i nordvästra Sydamerika. Utbredningsområdet sträcker sig från Colombia till centrala Peru. Arten vistas där i regioner som ligger 2000 till 4000 meter över havet. Habitatet utgörs av bergsskogar, t.ex. molnskogar, samt av fuktiga bergsängar.

Arten når en vikt av 3,3 till 6 kg (omkring 5,8 kg enligt en annan källa) och en mankhöjd av 25 till 32 cm. Enligt andra källor är nordlig pudu lite större än sydlig pudu. Halsen är hos Pudu mephistophiles ljusare brun än bålen och huvudet är påfallande mörkt. Hannar har horn som blir cirka 6 cm långa. Mjölktänderna hos ungar av nordlig pudu har en avvikande form jämförd med mjölktänder från ungar av sydlig pudu.

Källor

Externa länkar 

Puduhjortar
Däggdjur i neotropiska regionen
Sydlig pudu

Sydlig pudu eller chilensk pudu (Pudu puda) är en däggdjursart som först beskrevs av Molina 1782.  Pudu puda ingår i släktet puduhjortar och familjen hjortdjur. Inga underarter finns listade.

Sydlig pudu nämns i de flesta källor som världens minsta hjortdjur (bland annat av Carwardine). Enligt andra aktoriteter är den nordliga pudun minst.

Utseende 
Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 75 till 90 cm, en mankhöjd av 35 till 45 cm, en svanslängd av cirka 8 cm och en vikt mellan 6,5 och 13,5 kg. Hannarnas horn är enkla stänger som blir 7 till 10 cm långa. Den något styva pälsen har en rödbrun till mörkbrun färg på ovansidan som blir ljusare fram till buken. Hos sydlig pudu förekommer orange läppar och dessutom är öronens insidor orange. Liksom den andra arten i samma släkte har djuret korta extremiteter. Huvudet kännetecknas av små ögon och små avrundade öron. På ungarnas rödaktiga päls förekommer vita punkter som bildar linjer. Punkterna försvinner efter ungefär tre månader.

Utbredning 
Sydlig pudu förekommer i centrala Chile och i västra Argentina vid Andernas sluttningar samt i det angränsande låglandet. Arten hittas även på ön Chiloé. I Anderna når hjortdjuret 1700 meter över havet. Habitatet utgörs främst av städsegröna skogar.

Ekologi 
Födan utgörs av gröna växtskott, frukter, blommor och örter.

Individerna är främst aktiva på morgonen, på eftermiddagen och fram till kvällen men de söker efter föda även under andra dagstider. Reviret är vanligen 16 till 26 hektar stort. För att komma fram i den täta undervegetationen används stigar som antingen arten skapat själv genom att tränga undan växtligheten eller som skapats av andra djur. Sydlig pudu kan klättra upp på lutande trädstammar när den känner sig hotad. En individ som blir skrämd öppnar sina tårkörtlar. Arten jagas bland annat av puman, av kodkod och av Darwinräv.

Under parningstiden strider hannarna mot varandra om rätten att para sig. De står på sina bakben och slår huvuden mot varandra. Den som vinner bildar ett monogamt par med honan. Honan är dräktig i cirka sju månader varefter en enda unge föds mellan november och januari (sommar på södra jordklotet). Ungen diar sin mor cirka 2 månader och efter cirka 3 månader är den lika stor som de vuxna djuren. Könsmognaden infaller hos honor efter ungefär 6 månader och hos hannar efter 8 till 12 månader. Ungen lämnar honan efter 8 till 12 månader.

Status 
Det största hotet mot arten utgörs av skogsavverkningar. Introducerade djur som vildsvin, nötkreatur och andra hjortdjur gör undervegetationen mindre tät, något som gör området olämplig för sydlig pudu. Flera individer faller offer för tama eller förvildade hundar. Några exemplar dödas i viltolyckor i trafiken och genom tjuvjakt. I regionen där sydlig pudu lever förekommer flera naturskyddsområden. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad.

Källor

Externa länkar 

Puduhjortar
Däggdjur i neotropiska regionen
Mazama americana

Mazama americana är en däggdjursart som först beskrevs av Johann Christian Polycarp Erxleben 1777.  Mazama americana ingår i släktet spetshjortar, och familjen hjortdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 12 underarter.

Detta hjortdjur förekommer i Sydamerika från norra Colombia till norra Argentina samt på Trinidad. Arten vistas huvudsakligen i täta skogar. Den äter främst frukter samt andra växtdelar. Individerna når en mankhöjd av cirka 65 cm och en vikt mellan 30 och 40 kg.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Spetshjortar
americana
Däggdjur i neotropiska regionen
Mazama bricenii

Mazama bricenii är en däggdjursart som beskrevs av Thomas 1908. Mazama bricenii ingår i släktet spetshjortar, och familjen hjortdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Detta hjortdjur förekommer i bergstrakter i Colombia och Venezuela. Beståndet är delat i flera populationer. Arten vistas i regioner som ligger 1000 till 3500 meter över havet. Habitatet utgörs av molnskogar och av bergsängar. Mazama bricenii har troligen samma levnadssätt som andra spetshjortar som lever i bergstrakter. De är aktiva på dagen och på natten och de äter frukter och gröna växtdelar. Individerna lever ensam eller i par. De markerar revirets gränser med avföring.

Källor

Externa länkar 

Spetshjortar
bricenii
Däggdjur i neotropiska regionen
Mazama chunyi

Mazama chunyi är en däggdjursart som beskrevs av Hershkovitz 1959. Mazama chunyi ingår i släktet spetshjortar och familjen hjortdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade.

Utseende 

Denna spetshjort är liksom andra arter av samma släkte ett litet hjortdjur med smala extremiteter. Mazama chunyi når en kroppslängd (huvud och bål) av cirka 70 cm och har en kort svans. Mankhöjden är ungefär 38 cm och vikten varierar mellan 8 och 12 kg. Pälsen på ovansidan är allmänt rödbrun och huvudet kan vara mörkare. Svansens undersida har en vit färg. Hos hannar finns korta horn som blir upp till 3,5 cm långa eller sällan längre.

Utbredning och habitat 

Arten förekommer vid Andernas östra sluttningar i östra Peru och västra Bolivia. Mazama chunyi når vanligen 3600 meter över havet och enskilda individer kan klättra till 4000 meter höjd. Habitatet utgörs av molnskogar eller andra bergsskogar samt av gräsmarker.

Ekologi 

Levnadssättet är inte bra utrett då djuret är rätt sällsynt. Antagligen lever varje individ utanför parningstiden ensam. Födan utgörs av blad och frukter samt av några andra växtdelar. Enligt olika iakttagelser föredrar denna spetshjort harsyreväxter av släktet Oxalis.

Fortplantningssättet är antagligen liksom hos andra spetshjortar.

Källor

Externa länkar 

Spetshjortar
chunyi
Däggdjur i neotropiska regionen
Mazama gouazoubira

Mazama gouazoubira är en däggdjursart som först beskrevs av Johann Fischer von Waldheim 1814.  Mazama gouazoubira ingår i släktet spetshjortar, och familjen hjortdjur.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 11 underarter.

Denna spetshjort förekommer i Sydamerika från Amazonflodens mynning och Bolivia till Uruguay och centrala Argentina. Arten lever i torra eller i något fuktiga landskap med träd och buskar. Den undviker täta skogar och besöker större öppna regioner bara för att leta efter föda. Till exempel observeras Mazama gouazoubira ibland på jordbruksmark.

Individerna äter olika växtdelar. I Brasilien föds de flesta ungar under regntiden. I Bolivia och Argentina registrerades födslar mellan augusti och april. Honan är cirka sju månader dräktig.

Arten blir 88 till 106 cm lång (huvud och bål), har en mankhöjd av 50 till 65 cm och svanslängd av 8 till 19 cm. Vikten varierar mellan 11 och 25 kg. Beroende på utbredningsområde är ryggens päls ljusbrun, gråbrun eller gråaktig. Jämförd med arten Mazama nemorivaga har Mazama gouazoubira en mera orange undersida, större avrundade öron och små ögon.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Spetshjortar
gouazoubira
Däggdjur i neotropiska regionen
Mazama nana

Mazama nana är en däggdjursart som först beskrevs av Reinhold Friedrich Hensel 1872.  Mazama nana ingår i släktet spetshjortar, och familjen hjortdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna spetshjort förekommer i östra Paraguay, i nordöstra Argentina och troligen i angränsande regioner av Brasilien. I Paraguay lever arten i fuktiga skogar med bambu som undervegetation. I andra regioner är Mazama nana troligen mer variabel angående habitatet. Enligt observationer från nordöstra Argentina föds mellan september och februari en enda unge med prickar på pälsen.

Arten är med en mankhöjd av cirka 45 cm och en vikt av cirka 15 kg en av de minsta spetshjortarna. Den har kastanjebrun till rödaktig päls på ryggen och ljusbrun päls på buken. Spetshjortens små och smala öron är nästan nakna. De bakre extremiteterna är mörkare och längre än de främre.

Källor

Externa länkar 

Spetshjortar
nana
Däggdjur i neotropiska regionen
Mazama rufina

Mazama rufina är en däggdjursart som först beskrevs av Jules Bourcier och Jacques Pucheran 1852.  Mazama rufina ingår i släktet spetshjortar, och familjen hjortdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Denna spetshjort förekommer i Anderna från Colombia till norra Peru. Arten vistas i regioner som ligger 1500 till 3500 meter över havet. Habitatet utgörs av bergsskogar, molnskogar och bergsängar. Skogarna har vanligen en tät undervegetation.

Individerna kan vara aktiva på dagen och på natten. De lever ensam eller i par och äter blad, frukter och andra växtdelar. Troligen markerar de reviret med avföring. Spetshjorten hoppar in i den täta växtligheten när den känner sig hotade. Vid mindre störningar väntar den en tid utan att röra sig.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Spetshjortar
rufina
Däggdjur i neotropiska regionen
Hippocamelus antisensis

Hippocamelus antisensis är en däggdjursart som först beskrevs av d'Orbigny 1834.  Hippocamelus antisensis ingår i släktet huemuler, och familjen hjortdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Detta hjortdjur förekommer i Anderna från Peru över Bolivia och norra Chile till norra Argentina. Arten vistas i regioner som ligger 2000 till 5000 meter över havet. Hippocamelus antisensis lever främst på klippiga bergsängar som ligger högre än trädgränsen. Ibland besöker den buskskogar eller öppna skogar. När hjortdjuret hämtar sin föda från jordbruksmark betraktas det som skadedjur.

Arten blir 150 till 170 cm lång (huvud och bål), har en mankhöjd av 70 till 90 cm och väger 45 till 65 kg. Hippocamelus antisensis har för ett hjortdjur ganska korta extremiteter och en robust kropp. Honor är allmänt mindre än hannar. Pälsen på ovansidan bildas av underull samt av lite styva täckhår och är grå till ljusbrun. Den korta svansen har en mörk ovansida och en vit undersida. Mellan näsborrarna och hjässan finns ett kännetecknande mörkt mönster som har formen av ett Y. Ovanför och nedanför läpparna förekommer ett vitt band. Strupen är alltid ljus gråaktig. Hannar har horn som bildar ett V med grenarna fram- respektive bakåt. Honor och ungar har en mera brunaktig päls än hannar. Artens öron har en svart spets.

Honor, hannar och ungdjur bildar flockar med 4 till 9 medlemmar och en äldre hona i spetsen. Hannarna går vanligen bakom alla andra gruppmedlemmar. Hippocamelus antisensis är aktiv mellan skymningen och gryningen. Den gömmer sig på dagen mellan klippor. Honor är dräktiga i cirka 7 månader och ungarna föds i januari eller februari (sommar på södra jordklotet). Födan utgörs av gräs, örter och blad frän buskar eller från trädens låga delar. Populationer i bergstrakter vandrar före vintern till lägre regioner.

Källor

Externa länkar 

Huemuler
antisensis
Däggdjur i neotropiska regionen
Hippocamelus bisulcus

Hippocamelus bisulcus är en däggdjursart som först beskrevs av Molina 1782.  Hippocamelus bisulcus ingår i släktet huemuler, och familjen hjortdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som starkt hotad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Detta hjortdjur förekommer i södra Chile och i angränsande områden av Argentina. Arten vistas i låglandet och i bergstrakter upp till 3000 meter över havet. Habitatet varierar mellan bergsängar, buskskogar och öppna skogar som domineras av träd från sydbokssläktet (Nothofagus).

Hanar och honor bilar vanligen flockar med genomsnittlig 11 medlemmar men det finns även ensamma hanar. Äldre avhandlingar nämner stora flockar med cirka 100 individer. Födan utgörs av olika växter. Födans sammansättning kan variera mellan 11 och 120 olika växtarter beroende av vad utbredningsområdet erbjuder. Populationer som lever i bergstrakter vandrar vanligen före vintern till lägre regioner.

Artens naturliga fiender utgörs av puman och av Magellanräven (Pseudalopex culpaeus). Dessutom jagas hjortdjuret av människor och av förvildade hundar.

Källor

Externa länkar 

Huemuler
bisulcus
Däggdjur i neotropiska regionen
Capreolus

Capreolus är ett släkte av däggdjur som beskrevs av Gray 1821. Capreolus ingår i familjen hjortdjur.

Kladogram enligt Catalogue of Life, Dyntaxa och Wilson & Reeder (2005):

Källor

Externa länkar 

Hjortdjur
Capreolus
Muntjaker

Muntjaker (Muntiacus) är ett släkte av däggdjur. Muntiacus ingår i familjen hjortdjur.

Utseende 
Individerna når en kroppslängd (huvud och bål) av 64 till 135 cm, en svanslängd av 6,5 till 24 cm och en vikt mellan 14 och 33 kg. Mankhöjden ligger mellan 40 och 78 cm. Den korta pälsen har allmänt en brun till gulbrun eller gråbrun färg och hos några individer förekommer vita mönster. Horn förekommer bara hos hannar och de fälls vanligen varje år. Hornens längd varierar mellan 1,5 cm till 4 cm, hos Muntiacus atherodes, och 12 till 15 cm hos andra arter. Honor har ofta en tofs på huvudet istället för horn. De övre hörntänderna är förstorade och hos hannar är de ofta synliga utanför den stängda munnen.

Muntiacus vuquangensis är allmänt större än de andra arterna. Här kan hannar uppskattningsvis väga upp till 50 kg och hornen når en maximal längd på 28,5 cm.

Utbredning och habitat 
Arterna förekommer i södra och sydöstra Asien. Utbredningsområdet sträcker sig från Pakistan och södra Kina till Sri Lanka och Bali. Habitatet utgörs främst av skogar men arterna kan anpassa sig till kulturlandskap. I höga bergstrakter saknas de vanligen.

Ekologi 
Individerna kan vara aktiva på dagen och på natten. De lever vanligen ensamma. Ibland syns par eller mindre grupper med upp till fyra medlemmar som troligen är honor med ungar. Dessa hjortdjur är känt för att de skäller när de upptäcker en fiende. Födan utgörs av gräs, blad från låga grenar och nedfallna frukter.

Honor kan para sig flera gånger per år. Efter dräktigheten som varar ungefär 210 dagar föds vanligen en unge. Honor blir könsmogna vid slutet av första levnadsåret och hannar något senare. Med människans vård lever vissa exemplar 19 år.

Taxonomi 
Arter enligt Catalogue of Life:
 Muntiacus atherodes
 Muntiacus crinifrons
 Muntiacus feae
 Muntiacus gongshanensis
 Muntiacus muntjak
 Muntiacus reevesi

Wilson och Reeder (2005) listar ytterligare fem arter i släktet.
 Muntiacus puhoatensis
 Muntiacus putaoensis
 Muntiacus rooseveltorum
 Muntiacus truongsonensis
 Muntiacus vuquangensis, i äldre avhandlingar utgör den ofta ett eget släkte, Megamuntiacus.

Utöver dessa listar IUCN två arter till.
 Muntiacus montanus
 Muntiacus vaginalis

Källor

Externa länkar 

Hjortdjur
Muntiacus atherodes

Muntiacus atherodes är en däggdjursart som beskrevs av Groves och Grubb 1982. Muntiacus atherodes ingår i släktet Muntiacus och familjen hjortdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som nära hotad. Inga underarter finns listade.

Utseende 

Individerna når en kroppslängd (huvud och bål) av 90 till 100 cm samt en svanslängd av 14 till 20 cm. Vikten varierar mellan 13 och 18 kg. Den korta pälsen har på ovansidan en gul-orange färg och bröstet samt buken är vitaktiga. Ibland finns en mörkare remsa på ryggens mitt. Hos hannar förekommer korta 1,5 till 4 cm långa horn. Ungarna föds med vita punkter som försvinner när de når halva storleken av vuxna djur.

Utbredning och habitat 
Detta hjortdjur lever endemiskt på Borneo. Arten vistas vanligen i låglandet och i kulliga områden. Individer som kanske tillhör denna art observerades i högre regioner. Habitatet utgörs av skogar och av odlade områden.

Ekologi 
Individerna är främst aktiva på dagen. De äter örter, frön, gräs, frukter och andra växtdelar. Ibland syns två vuxna individer tillsammans som kanske är ett par.

Honor kan para sig hela året. Dräktigheten varar cirka 210 dagar och sedan föds oftast ett ungdjur. Efter ungefär två månader slutar honan med digivning. Honor och hannar blir efter 6 till 12 månader könsmogna.

Källor

Externa länkar 

Hjortdjur
atherodes
Däggdjur i orientaliska regionen
Muntiacus crinifrons

Muntiacus crinifrons är en däggdjursart som först beskrevs av Sclater 1885.  Muntiacus crinifrons ingår i släktet Muntiacus och familjen hjortdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Det svenska trivialnamnet svart muntjak förekommer för arten.

Utseende 
Individerna når en kroppslängd (huvud och bål) av 98 till 132 cm, en mankhöjd av 62 till 78 cm samt en vikt av 21 till 28,5 kg. Pälsen på ovansidan har en svartbrun grundfärg. Oftast förekommer orange mönster vid öronen, nosen och vid andra delar av huvudet. Flera exemplar har en gulaktig skugga på halsen. Typisk för arten är även svansens vita undersida. Horn finns bara hos hannarna och hornens längd är 20 till 60 cm. Mellan hornen förekommer en kanelbrun till rödbrun tofs. Hos honorna finns tofsen mellan ögonen. Djurets vinterpäls är allmänt mörkare och tjockare. I motsats till flera andra hjortdjur har ungar bara ett fåtal vita punkter på ovansidans päls. Liksom hos andra muntjaker förekommer hos hannar förlängda övre hörntänder.

Utbredning 
Detta hovdjur förekommer i östra Kina i provinserna Anhui, Fujian, Jiangxi och Zhejiang. En liten avskild population finns vid staden Ningbo. Arten lever i kulliga områden och i bergstrakter mellan 200 och 1000 meter över havet. Habitatet utgörs av skogar med tät undervegetation samt av buskskogar.

Ekologi 
Muntiacus crinifrons äter olika växtdelar som blad, gräs, örter, kvistar och frukter. Honor kan para sig hela året och vissa honor är dräktiga när de fortfarande har diande ungar. Vanligen föds en unge efter 120 dagar dräktighet. Ungen blir könsmogen ett år efter födelsen.

När honan inte är brunstig lever individerna ensam eller i mindre grupper. Exemplar som hölls i fångenskap levde upp till 11 år. En individ som känner sig hotad höjer svansen och lyfter håren av huvudets tofs. Troligtvis meddelas fienden eller konkurrenten på så sätt att den blev upptäckt.

Individerna markerar reviret med körtelvätska och troligtvis har några läten samma syfte. Muntiacus crinifrons jagas av asiatisk vildhund och den faller antagligen ibland offer för leoparden.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Hjortdjur
crinifrons
Däggdjur i palearktiska regionen
Muntiacus feae

Muntiacus feae är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas och Giacomo Doria 1889.  Muntiacus feae ingår i släktet Muntiacus och familjen hjortdjur. Internationella naturvårdsunionen kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Avgränsningen mellan Muntiacus feae och andra nybeskrivna arter från samma släkte är inte helt utredd. Därför kan beskrivningen av utbredningsområde och ekologi ändras i framtiden.

Detta hovdjur förekommer i södra Myanmar och västra Thailand, bland annat i norra delen av Malackahalvön. Arten lever i bergstrakter, den hittades till exempel vid 1250 och vid 1450 meter över havet men även i dalgångar vid 300 meter över havet. Muntiacus feae föredrar antagligen städsegröna skogar men den, eller en liknande art, hittades även i lövfällande skogar. Individerna äter olika växtdelar som blad och frukter.

Liksom indisk muntjak har arten en genomsnittlig mankhöjd av 57 cm. Hos Muntiacus feae är honor cirka 6 till 7 cm högre än hanar men hos indisk muntjak är hanar högre. Vikten ligger vid 22kg. Detta hjortdjur har främst en brun päls på ovansidan med ljusa strimmor på armarnas och benens baksida. På huvudets topp förekommer gula hår som bildar tofsar. Den ganska långa svansen har vita hår vid kanten. Hanarnas hörntänder är 1 till 2 cm långa.

Muntiacus feae är nattaktiv och individerna lever ensamma när honor inte är brunstiga. Fortplantningssättet antas vara lika som hos andra muntjaker. Ett exemplar som fångades i naturen levde sedan 12 år i fångenskap.

Källor

Externa länkar 

Hjortdjur
feae
Däggdjur i orientaliska regionen