kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Muntiacus gongshanensis

Muntiacus gongshanensis är en däggdjursart som beskrevs av Ma 1990. Muntiacus gongshanensis ingår i släktet Muntiacus och familjen hjortdjur. Internationella naturvårdsunionen kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten liknar de andra muntjakerna i sin allmänna kroppsbyggnad. Den väger vanligen 18 till 20 kg och i sällsynta fall upp till 24 kg. Honor är med en mankhöjd av 57 till 61 cm något större men ofta smalare än hanar. De senare blir 47 till 52 cm höga. Pälsens färg på ovansidan varierar mellan mörkbrun och kastanjebrun. Hanar har korta stånghorn som ofta är gömda i en hårtofs. Enligt en annan källa finns inga hårtofsar på huvudets topp. Individerna blir 95 till 105 cm långa (huvud och bål) och har en 9 till 16 cm lång svans. Jämförd med Muntiacus crinifrons är den svarta skuggan på bålen inte lika tydlig, svansen kortare och hovarna längre. Arten har vita märken över hovarna som påminner om sockor.

Detta hovdjur förekommer i den kinesiska provinsen Yunnan och i angränsande områden av Myanmar. Troligen lever den även i östra Tibet. Fotografier av muntjaker som togs i Laos och Vietnam kan föreställa denna art eller en nära släkting. Muntiacus gongshanensis lever i bergstrakter mellan 900 och 3000 meter över havet. Habitatet utgörs av bergsskogar med barr- och lövträd.

Levnadssättet antas vara lika som hos de andra arterna i släktet Muntiacus.

Källor

Externa länkar 

Hjortdjur
gongshanensis
Däggdjur i orientaliska regionen
Indisk muntjak

Indisk muntjak (Muntiacus muntjak) är en däggdjursart som först beskrevs av Zimmermann 1780. Indisk muntjak ingår i släktet Muntiacus och familjen hjortdjur.

Utseende 

Den är 89–135 cm lång (huvud och bål) och har en svanslängd på 13–23 cm. Mankhöjden är 40–65 cm och vikten 14–35 kg. Den har kort päls och är gul till rödbrun på ovansidan medan bröst och buk är vitaktig. Hannen har korta horn. Båda könen har förlängda nedre hörntänder som kan vara synliga utanför den stängda munnen.

Utbredning och systematik 
Detta hjortdjur förekommer i Sydostasien från södra Malackahalvön över Borneo och Sumatra till Mataram. I Singapore är arten utdöd. Arten vistas i låglandet och i medelhöga bergstrakter upp till 800 meter över havet, sällan upp till 1000 meter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life medan Wilson & Reeder (2005) skiljer på 11 underarter.

Ekologi 
Dess Habitat utgörs av olika slags skogar och arten uppsöker även trädodlingar och jordbruksmark. På Bali och Java förekommer den dessutom i savannen. indisk muntjak är främst aktiv på dagen men kan ibland även vara nattaktiv. Den äter blad, frukt, gräs, örter och andra växtdelar och ibland även fågelägg. 

Den lever ensam i ett revir men avgränsningen mellan olika territorier är inte fasta. Honor kan para sig hela året. Dräktigheten varar cirka 180 dagar och sedan föds oftast ett ungdjur som väger 550–650 gram. Redan efter sex månader måste ungen lämna moderns revir. Honor blir könsmogna vid slutet av första levnadsåret och hannar något senare. Med människans vård lever arten ungefär 17 år.

Status och hot 
IUCN kategoriserar Indisk muntjak globalt som livskraftig.

Källor

Externa länkar 

Hjortdjur
Däggdjur i orientaliska regionen
Muntiacus reevesi

Muntiacus reevesi är en däggdjursart som först beskrevs av Ogilby 1839.  Muntiacus reevesi ingår i släktet Muntiacus och familjen hjortdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan tre underarter.

Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 70 till 113 cm, har en kort svans och väger 11 till 28 kg. Som hos andra muntjaker har hanar korta horn som är 12,5 till 15 cm långa och förlängda övre hörntänder. Mankhöjden varierar mellan 43 och 45 cm. Pälsen på ovansidan har en kastanjebrun färg och undersidans päls är vit. Honor som hölls i fångenskap i England var allmänt ljusare än hanar. I ansiktet förekommer långsträckta förhöjningar av benvävnad som är täckta med svarta hår. Från körtlarna framför ögonen avsöndras ett tjockt sekret som används som doftmärke. Svansen har en mörk ovansida och en vit undersida.

Detta hovdjur förekommer i sydöstra Kina från provinserna Gansu, Sichuan och Yunnan österut till havet. Arten lever även på Taiwan. Den lever i låglandet och i bergstrakter mellan 50 och 3500 meter över havet. Habitatet varierar mellan tropiska skogar i låglandet, tempererade skogar i bergstrakter och barrskogar samt ängar på höga höjder.

Individerna är främst aktiva på morgonen och på kvällen. I regioner där de kan leva ostörda är de mera dagaktiv. De lever ensam, i par eller i mindre grupper och har ett revir som är cirka 100 hektar stort. Reviren kan överlappa varandra. Muntiacus reevesi kan para sig hela året och dräktigheten varar 209 till 220 dagar. Honor blir könsmogna vid slutet av första levnadsåret.

Hanarna använder sina hörntänder under striden om rätten att para sig. Ungarna diar sin mor i ungefär 17 veckor. Födan utgörs främst av blad, bambu, frön, bark och frukter. I mindre mått ingår även ägg, småfåglar, små däggdjur och kadaver i födan.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Hjortdjur
reevesi
Däggdjur i orientaliska regionen
Däggdjur i palearktiska regionen
WP:Projekt Kina
Kinas fauna
Dama

Dama är ett släkte av däggdjur som beskrevs av Just Leopold Frisch 1775. 

Dama ingår i familjen hjortdjur.

Kladogram enligt Catalogue of Life och Dyntaxa:

Wilson & Reeder (2005) listar Dama mesopotamica bara som underart till dovhjort.

Källor

Externa länkar 

Hjortdjur
Dama
Persisk dovhjort

Persisk dovhjort, iransk dovhjort eller irakisk dovhjort (Dama mesopotamica) är en däggdjursart som först beskrevs av Victor Brooke 1875.  Dama mesopotamica ingår i släktet Dama och familjen hjortdjur. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Artens taxonomiska status är omstridd. Wilson & Reeder (2005) räknar den som underart till vanlig dovhjort.

IUCN kategoriserar persisk dovhjort globalt som starkt hotad.

Utseende 
Arten når en mankhöjd av 90 till 140 cm samt en vikt av 100 till 150 kg. Den korta och mjuka pälsen på ovansidan har en rödbrun till ockra grundfärg. Vid nedre delen av bålen finns en linje av sammanlänkade vita fläckar och ovanför linjen finns vita punkter och fläckar ojämn fördelad över ryggen. En liknande men lodrätt linje förekommer på varje lår. Pälsen kring den svarta nosen, på buken och kring svansen är vit. Hos flera exemplar är även halsen under hakan och största delen av svansen vit.

Liksom hos dovhjorten har bara hannar horn. Persisk dovhjort har bara i nedre delen av hornen en tydlig skovel och den är allmänt större än dovhjorten.

Utbredning 
Detta hjortdjur hade ursprungligen ett stort utbredningsområde. Under historisk tid fanns arten från östra Turkiet och Israel till västra Iran. Numera finns bara två små populationer i västra Iran kvar. Dessutom återintroducerades Persisk dovhjort på en ö i Urmiasjön och i några skyddsområden i Iran och Israel. De återintroducerade individerna är oftast hybrider med vanlig dovhjort som avlades fram i en tysk djurpark. Habitatet utgörs av olika slags fuktiga och torra skogar.

Ekologi 
Parningen sker i augusti eller september och ungarna föds i mars eller april.

På grund av att den ursprungliga populationen är så liten är levnadssättet främst känd från exemplar som hölls i fångenskap eller från återintroducerade djur. De senare lever främst ensamma eller i mindre grupper men de bildar inga hjordar. De är aktiva på natten och äter gräs, blad, unga växtskott och andra växtdelar.

Vanligen föds bara en unge per kull och honor har förmåga att para sig varje år framgångsrik.

Källor

Externa länkar 

Hjortdjur
Däggdjur i palearktiska regionen
Axis (släkte)

Axis är ett släkte av däggdjur som ingår i familjen hjortdjur.

Arter 
Arter enligt Catalogue of Life och Mammal Species of the World (2005):

 Axishjort (Axis axis)
 Calamianhjort (Axis calamianensis)
 Baweanhjort (Axis kuhlii)
 Svinhjort (Axis porcinus)

Utseende 
Arterna når en kroppslängd (huvud och bål) av 100 till 175 cm, en svanslängd av 12,8 till 38 cm, en mankhöjd av 60 till 100 cm och en vikt av 27 till 110 kg. Den ganska styva pälsen är på kroppens sidor längre än på andra kroppsdelar. Individerna har ingen man kring halsen. Pälsens grundfärg är rödbrun, ljusbrun med rosa skugga eller gulbrun med större variationer under olika årstider för enskilda exemplar. Hos arten axishjort förekommer ljusa punkter på ovansidan som tidvis kan vara otydliga. Ryggens topp är hos alla släktmedlemmar mörkast och undersidan är täckt av vit päls. Albino är bara kända från djur som hölls i fångenskap. Hos hannar utvecklas horn med upp till tre spetsar.

Utbredning 
Släktets medlemmar förekommer från Pakistan och Nepal över Indien och Sri Lanka till Calamianöarna som tillhör Filippinerna. Habitatet utgörs av gräsmarker och öppna skogar samt buskskogar. Ibland besöks tätare skogar.

Ekologi 
Individerna är vanligen aktiva på morgonen och på senare eftermiddagen och de blir nattaktiva under sommaren. Exemplar som känner sig hotade söker skydd i vattnet eller i täta buskansamlingar. Födan utgörs av gräs, örter, blommor och frukter med variationer beroende på art. En flock består vanligen av 5 till 10 individer och ibland bildas större hjordar med upp till 200 medlemmar. Under parningstiden väljer hannen en eller flera brunstig hona som försvaras mot andra hannar. Vistas flera hannar en längre tid i samma område upprättar de en hierarki genom strider med hornen. Hos baweanhjort lever individerna ensamma när honan inte är brunstig.

Ungarnas utveckling varierar mellan arterna.

Status 
Alla arter hotas av landskapsförändringar och av jakt för köttets skull. IUCN listar baweanhjort som akut hotad (CR), calamianhjort och svinhjort som starkt hotad (EN) och endast axishjort som livskraftig (LC).

Källor

Externa länkar 

Hjortdjur
Odocoileus

Odocoileus är ett släkte av däggdjur som beskrevs av Rafinesque 1832 och som ingår i familjen hjortdjur. 

Det vetenskapliga släktnamnet är bildat av de grekiska orden odous (tänder) och koilos (hål, klaff). Det syftar på avsaknaden av de övre hörntänderna. Hjortdjur av släktet Cervus uppvisar dessa tänder.

Utseende 
Arterna når vanligen en kroppslängd (huvud och bål) av 85 till 210 cm, en svanslängd av 10 till 35 cm, en mankhöjd av 55 till 110 cm och en vikt av 18 till 210 kg. Hannar är större och tyngre än honor. Dessutom förekommer betydande storleksvariationer beroende på populationens utbredning. Det gäller främst för svartsvanshjorten. Vanligen är exemplar i norra delen av utbredningsområdet störst. Den något grova pälsen på ovansidan är under vintern gråbrun och under sommaren rödbrun. På undersidan förekommer ljusare päls. I motsats till några sydamerikanska hjortdjur som sumphjort eller pampashjort har arterna körtlar vid mellanfoten. Den tydligaste skillnaden mellan släktets arter är svansens utseende. Den är hos vitsvanshjort brun på ovansidan samt vit vid sidorna och på undersidan. Hos svartsvanshjort kan ovansidan vara vit eller svart men spetsen är alltid svart.

Taxonomi och utbredning 
Arter enligt Catalogue of Life, Dyntaxa och Wilson & Reeder (2005). Utbredning enligt IUCN.

 Svartsvanshjort (Odocoileus hemionus) lever i västra delen av Nordamerika från Alaska till centrala Mexiko.
 Vitsvanshjort (Odocoileus virginianus) förekommer från Nordamerika, söder om tundran, till norra och västra Sydamerika.

Ekologi 
Dessa hjortdjur lever i områden med tillräcklig växtlighet som erbjuder gömställen men de undviker täta skogar. Arterna är främst aktiva under gryningen och skymningen. I kyligare regioner kan de utföra längre vandringar före vintern. Svartsvanshjorten föredrar gräs under sommaren och blad under andra årstider. Vitsvanshjorten äter blad och andra växtdelar. För flockarnas sammansättning finns två varianter. Den första varianten är en vuxen hona med dottern från det gångna året och med ungarna från det aktuella året. Den andra varianten är en liten grupp av ungkarlar. Dessutom förekommer ensam levande hannar. Fortplantningstiden är beroende på utbredning.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Hjortdjur
Odocoileus
Mahult

Mahult är en by i Breareds socken i Halmstads kommun, Halland. Vid SCB ortsavgränsning 2020 klassades den som en småort.

Historik
När Halmstad–Bolmens Järnväg byggdes blev Mahult en av dess stationer. Järnvägen invigdes 1889. Efter hand byggdes stationshus och ett stickspår för godshantering vid en magasinsbyggnad.

I mitten av 1900-talet fanns flera affärer, bland annat Konsum, och småföretag på orten. Det fanns en mekanisk verkstad, ett lastbilsåkeri, en etikettfabrik, en keramisk verkstad, en maskinstation, ett hönseri och en rörläggningsfirma. Vid järnvägsstationen låg hembygdsgård och ålderdomshem. Här fanns även småskola och folkskola. Stationen fungerade också som poststation. Mahult var ett stationssamhälle tills den smalspåriga järnvägen lades ner 1966.

År 1907 invigdes Sundsholms sanatorium, som ligger i Mahults närhet. Sanatoriet ombildades senare till pensionat Örnås, men träbyggnaden brann ner 1950. Herrgårdsbyggnaden, som ursprungligen byggts runt 1880 och som också tillhörde sanatoriet, finns kvar. På 1960-talet byggdes i Mahults närhet Simlångsgården, som först var en friluftsgård och som runt år 2000 omvandlades till ett HVB-hem.

Referenser

Orter i Halmstads kommun
Halmstad-Bolmens Järnväg
Småorter i Sverige
Röd goral

Röd goral (Naemorhedus baileyi) är en däggdjursart som beskrevs av Pocock 1914. Den röda goralen ingår i släktet goraler och familjen slidhornsdjur.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life, men synonymen Naemorhedus cranbrooki listas ibland som underart.

Utseende 
Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 93 till 105 cm, en svanslängd av 7 till 12 cm och en vikt av 20 till 30,6 kg. Mankhöjden är 43 till 61 cm. Hos exemplar i fångenskap var honor lite större än hannar. Den första individen som blev beskriven (holotyp) var helt mörkbrun och inte spräcklig på ovansidan. De flesta andra exemplar har en rödbrun till röd päls. Längs ryggens topp sträcker sig en cirka 2 cm bred svart strimma. På undersidan är pälsen blekare förutom en kastanjebrun fläck på strupen och på bröstet. Dessutom har flera individer en smal svart fläck på bröstet. Den är ibland sammanlänkad med en mörk längsgående linje på bukens centrum. Påfallande är hannens vita scrotum.

Den korta svansen är täckt av svart päls och längre hår vid spetsen bildar en tofs. Likaså förekommer på djurets änne längre hår. Hos ungar och ibland även hos vuxna exemplar finns en liten vit fläck mellan hornen. I motsats till andra goraler saknar arten i man på nacken. Korta svarta och bakåtböjda horn förekommer hos båda kön. De har flera tvärgående åsar. Hornen är 7,5 till 16 cm långa.

Utbredning 
Den förekommer i Indien, Tibet och Myanmar. Utbredningsområdet ligger 2000 till 4500 meter över havet. Habitatet utgörs av bergsskogar med barrträd, av bergsängar och av buskskogar. Före vintern vandrar arten till lägre trakter där det även finns lövfällande skogar.

Ekologi 
Utanför parningstiden lever individerna vanligen ensamma men mindre flockar med 2 eller 3 exemplar förekommer likaså. Flocken bildas vanligen av en hona och en unge. Ibland ingår även en vuxen hanne eller ett ungdjur från året innan. Deras revir är cirka 40 hektar stort. Röd goral äter främst lav. Födan kompletteras med andra växtdelar som blad, gräs, kvistar och mjuka träbitar.

Före parningstiden i december etablerar hannar ett avgränsat revir som är 22 till 25 hektar stort. Honan är efter parningen 170 till 218 dagar dräktig och sedan föds allmänt en unge. Ungen blir efter ungefär tre år könsmogen. Röd goral kan troligen leva 15 år.

Status 
Röd goral jagas för köttets, pälsens och hornens skull. De senare används i den traditionella asiatiska medicinen. Beståndet minskar på grund av tjuvjakt. Troligen påverkas arten negativ av intensivare skogsbruk. Uppskattningsvis bildas populationen av  vuxna exemplar och deras ungar. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar.

Källor

Externa länkar 

Goraler
Naemorhedus
WP:Projekt Kina
Däggdjur i palearktiska regionen
Gazella arabica

Gazella arabica är en omstridd (möjligen utdöd) däggdjursart som först beskrevs av Lichtenstein 1827.  Gazella arabica ingår i släktet gaseller, och familjen slidhornsdjur. 

Arten beskrevs efter ett uppstoppad exemplar som förvaras i Berlins naturhistoriska museum. För kvarlevorna noterades att de kommer från Farasanöarna i Röda havet. Den tillhörande skallen avviker från alla andra gasellers kranier. Det är omstritt om djuret verkligen kommer från dem nämna öarna. De gasseler som idag förekommer på Farasanöarna är en underart till arabisk gasell. IUCN kategoriserar arten därför globalt som otillräckligt studerad. 

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) räknar Gazella bilkis som underart till Gazella arabica men IUCN listar den som god art.

Källor

Externa länkar 

Gaseller
arabica
Däggdjur i etiopiska regionen
Gazella bennettii

Gazella bennettii är en däggdjursart som först beskrevs av William Henry Sykes 1831.  Gazella bennettii ingår i släktet gaseller och familjen slidhornsdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) skiljer mellan 6 underarter. Artepitet i det vetenskapliga namnet hedrar naturforskaren Edward Turner Bennett.

Utseende 
Arten är 0,9 till 1,2 meter lång (huvud och bål), har en kort svans och en mankhöjd av 0,6 till 0,8 meter. Adulta individer väger 20 till 25 kg. Honor är allmänt mindre än hannar. Pälsen på ovansidan är huvudsakligen sandfärgad med gul eller röd skugga och undersidan är vitaktig. Vid gränsen mellan dess två färger finns en mörkare brun strimma. Nosens ovansida är mörk och på andra delar av huvudet förekommer ljusa eller mörka strimmor. Under årets kalla månader blir pälsen mera gråaktig.

Horn finns hos båda kön men hannars horn är längre och tjockare. De har ringar och är efter mitten böjd åt sidan. Vid spetsen är hornen åter böjda åt insidan. Stora hannar kan ha 25 till 30 cm långa horn.

Utbredning 
Denna gasell förekommer i södra och sydvästra Asien från centrala Iran till Indien. Habitatet utgörs av torra landskap som halvöknar, buskskogar och öppna skogar. I bergstrakter når arten 1500 meter över havet. Gazella bennettii hämtar sin föda ibland från jordbruksmark.

Ekologi 
Gazella bennettii är aktiv mellan skymningen och gryningen. Den lever ensam, som en liten familjegrupp (hona med ungar) eller som flock med 8 till 10 medlemmar. I sällsynta fall bildas grupper med upp till 25 exemplar. Kommunikationen sker med ljud som påminner om nysningar samt genom att trumma på marken.

Arten äter olika växtdelar som gräs, örter, blad, frukter och grönsaker. Den jagas själv av olika rovdjur och rovlevande fåglar. Parningen sker under våren och hösten. Under denna tid strider hannar mot varandra om rätten att para sig. Dräktigheten varar 5 till 5,5 månader och sedan föds en eller ibland två ungar. Ungarna diar sin mor cirka två månader och de följer honan upp till ett år. Honor kan para sig efter ett år och hannar efter två år.

Flera exemplar drabbas av parasiten Hypoderma diana som tillhör styngflugorna. Den lägger sina ägg på antilopens ben och när gasellen slickar benen hamnar äggen i tarmen. Styngflugans larver vandrar sedan mot huden och orsakar där knölar. När svullnaden öppnas bildas sår.

Källor

Externa länkar 

Gaseller
bennettii
Däggdjur i orientaliska regionen
Däggdjur i palearktiska regionen
Gazella bilkis

Gazella bilkis är en utdöd däggdjursart som beskrevs av Groves och Lay 1985. Gazella bilkis ingår i släktet gaseller, och familjen slidhornsdjur. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Wilson & Reeder (2005) listar denna gasell som underart till Gazella arabica.

Denna gasell beskrevs efter fem individer som fångades 1951 i bergstrakter och kulliga högland i Jemen. Arten vistades i regioner mellan 1200 och 2200 meter över havet. Den ska ha varit ganska vanligt förekommande och den jagades bland annat av arméns officerare.

1992 letades i samma region efter gaseller men det hittades inga individer. Även den lokala befolkningen berättade att de inte iakttog några gaseller under de senaste årtionden. IUCN kategoriserar arten därför globalt som utdöd (EX).

Källor

Externa länkar 

Gaseller
bilkis
Kärlek i tjugonde seklet

Kärlek i tjugonde seklet är en diktsamling av Hjalmar Gullberg från 1933. Många av dikterna handlar om just kärlek, och det finns även flera syftningar på den klassiska antikens värld. 

Diktsamlingen inleds med den långa dikten Kärleksroman, i vilken den gammaldags romantiska synen på kärlek mellan man och kvinna ställs mot en ny tids rationella syn på sexualitet och krav på "fri kärlek". Andra kända dikter ur samlingen är Mannens ögon och Kyssande vind - och så diktsviten Förklädd gud, tonsatt av Lars-Erik Larsson.

Svenska diktsamlingar
Verk av Hjalmar Gullberg
Skönlitteratur 1933
Svenskspråkiga diktsamlingar
Rödgasell

Rödgasell (Gazella rufina eller Eudorcas rufina) är en troligen utdöd däggdjursart som beskrevs av Thomas 1894. Gazella rufina ingår i släktet gaseller, och familjen slidhornsdjur. Inga underarter finns listade.

Det är oklart om rödgasellen är en självständig art. Den är bara känd från 3 exemplar som köptes under senare 1800-talet på marknader i Algeriet. Kanske tillhörde kvarlevorna andra arter av gaseller.

Källor

Externa länkar 

Gaseller
Gazella saudiya

Gazella saudiya är en utdöd däggdjursart som beskrevs av Carruthers och Schwarz 1935. Gazella saudiya ingår i släktet gaseller och familjen slidhornsdjur. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Arten förekom på Arabiska halvön i Saudiarabien, Kuwait och Jemen. Enligt gamla obekräftade berättelser levde den även i Irak. Gasellen vistades i öppna landskap med glest fördelade akacior. Individerna levde ensam eller i flockar med upp till 20 medlemmar.

Fram till början av 2000-talet antogs att flera gaseller som hölls i fångenskap tillhör denna art. Undersökningar visade däremot att de tillhörde andra arter eller att de var hybrider.

Källor

Externa länkar 

Gaseller
saudiya
Ludvika tingsrätt

Ludvika tingsrätt var en tingsrätt i Sverige med kansli i Ludvika. Tingsrättens domsaga omfattade kommunerna  Ludvika, Vansbro och Smedjebacken. Tingsrätten och dess domsaga ingick i domkretsen för Svea hovrätt. Tingsrätten upphörde 2001 och dess domsaga uppgick i Falu domkrets och Mora domsaga. Idag finns privata kontor i byggnaden.

Administrativ historik
Vid tingsrättsreformen 1971 bildades denna tingsrätt i Ludvika av  häradsrätten för Västerbergslags domsagas tingslag. Domkretsen bildades av tingslaget samt en del ur Nås och Malungs tingslag. 1971 omfattade domsagan Ludvika, Vansbo och Smedjebackens kommuner samt Söderbärke kommun (denna uppgick sedan 1974 i Smedjebackens kommun). Tingsplats var Ludvika och Nås.

Den 1 september 2001 upphörde Ludvika tingsrätt och domsaga och ur domsagan övergick Ludvika och Smedjebacken kommuner till Falu domkrets medan Vansbro kommun övergick till Mora domsaga.

Byggnad
När tingslagen slogs samman 1907 enades man om en gemensam tingsplats i Ludvika. Staden hade vuxit fram som en ny centralort för bygden och var en betydande järnvägsknutpunkt. Byggnadsarbetet påbörjades 1905, och huset invigdes den 14 januari 1907.

Tingshuset placerades högst upp vid Storgatan 5. På tingshustomten hade det tidigare funnits en gruva där man bröt magnetit men gruvverksamheten var nedlagd sedan 1897. Byggnaden är uppförd i två våningar och täckt av ett kopparklätt säteritak. Som arkitekt anlitades Gustaf Améen och byggmästare var Carl-Erik Björn. År 1971 genomfördes en större ombyggnad och modernisering. Idag finns bland annat en advokatbyrå i huset.

Bilder

Referenser

Noter

Tryckta källor
Elsa Trolle Önnerfors: Domsagohistorik - Ludvika tingsrätt (del av Riksantikvarieämbetets Tings- och rådhusinventeringen 1996-2007)

Externa länkar

Historiska tingsrätter i Sverige
Byggnader och anläggningar i Ludvika
Upplösningar 2001