kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Bassaricyon beddardi

Bassaricyon beddardi är en däggdjursart som förekommer i Sydamerika och som beskrevs av Pocock 1921. Bassaricyon beddardi ingår i släktet olingobjörnar, och familjen halvbjörnar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Artens utbredningsområde sträcker sig från centrala Venezuela och västra Guyana till norra Brasilien. Bassaricyon beddardi vistas där i bergstrakter med Tepui. Det antas att arten har samma levnadssätt som andra olingobjörnar.

Källor

Externa länkar 

Olingobjörnar
beddardi
Däggdjur i neotropiska regionen
Bassaricyon gabbii

Bassaricyon gabbii är en däggdjursart som beskrevs av J. A. Allen 1876. Bassaricyon gabbii ingår i släktet olingobjörnar och familjen halvbjörnar. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Det svenska trivialnamnet Yvsvansad olingo förekommer för arten.

Utseende 

Denna oligobjörn når en kroppslängd (huvud och bål) av 35 till 47 cm och en svanslängd av 40 till 48 cm. Vikten varierar mellan 970 och 1500 g. Arten har en gråbrun päls som är hos några individer lite gulaktig. På svansen förekommer mörka otydliga ringar. Hanar och honor har förutom könsorganen likadant utseende och storlek.

Utbredning och habitat 

Bassaricyon gabbii förekommer från centrala Nicaragua till Colombia och Ecuador. Arten vistas i låglandet och i bergstrakter där den når 2000 meter över havet. Habitatet utgörs av städsegröna skogar där arten gärna klättrar i trädens övre delar.

Ekologi 

Individerna är aktiva på natten och de klättrar främst i växtligheten. De lever ensam eller i mindre flockar med upp till sex medlemmar. Födan utgörs av frukter och nektar samt av insekter och mindre ryggradsdjur som ödlor eller småfåglar och deras ägg. Veckelbjörnen (Potos flavus) som lever i samma region fördriver Bassaricyon gabbii ofta från sitt revir. Däremot utgör primater sällan konkurrenter då de flesta primaterna i området är aktiva på dagen.

Bassaricyon gabbii har doftkörtlar när sin anus och markerar olika platser med körtelvätska. Syftet med denna gärning är inte helt utrett.

Honor kan para sig hela året. Dräktigheten varar cirka 74 dagar och sedan föds en unge som i början är blind. Ungen öppnar ögonen efter ungefär fyra veckor och cirka två månader efter födelsen börjar den med fast föda. Några dagar senare slutar modern med digivning. Fadern deltar troligen inte i ungens uppfostring. Vid slutet av andra levnadsåret blir ungen könsmogen.

I naturen blir individer sällan äldre än 10 år. Med människans vård kan Bassaricyon gabbii leva 25 år. Artens naturliga fiender utgörs av större kattdjur som jaguaren och av större ormar.

Källor

Externa länkar 

Olingobjörnar
gabbii
Däggdjur i neotropiska regionen
Bassaricyon lasius

Bassaricyon lasius är en däggdjursart som beskrevs av Harris 1932. Bassaricyon lasius ingår i släktet olingobjörnar och familjen halvbjörnar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade.

Denna olingobjörn förekommer endemisk i Costa Rica. Den hittades vid källan av floden Rio Estrella i en bergstrakt som ligger 1500 meter över havet. Området är täckt av bergsskog. Det antas att arten även lever i andra bergsskogar i Costa Rica.

Källor

Externa länkar 

Olingobjörnar
lasius
Däggdjur i neotropiska regionen
Bassaricyon pauli

Bassaricyon pauli är en däggdjursart som beskrevs av Enders 1936. Bassaricyon pauli ingår i släktet olingobjörnar, och familjen halvbjörnar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade.

Denna olingobjörn är bara känd från en liten region i Panama och det antas att den även lever i Costa Rica. Levnadssättet uppskattas vara lika som hos andra arter av samma släkte.

Källor

Externa länkar 

Olingobjörnar
pauli
Däggdjur i neotropiska regionen
Zalophus

Zalophus är ett släkte av däggdjur som ingår i familjen öronsälar.

Systematik 
Arterna räknades tidigare som underart till kaliforniskt sjölejon men de godkänns numera som självständiga arter.

Kladogram enligt Catalogue of Life:

Utseende 
Hos dessa öronsälar förekommer en tydlig könsdimorfism. Hanar är med en kroppslängd av 2 till 2,5 m och en vikt av 200 till 400 kg större än honor som når en längd av 1,5 till 2 m. Honor väger bara 50 till 110 kg.

Ekologi 
Individerna vistas vanligen nära kusten och de iakttas sällan längre bort än 15 km från landet. Längre vandringar längs kusten är däremot inte ovanliga. Den kaliforniska arten kan vara aktiv på dagen och på natten medan arten på Galápagosöarna föredrar morgonen och kvällen. Honor med ungar från Galapagos hämtar sin föda däremot under natten.

När de simmar och letar efter föda kan de dyka upp till 500 gångar under utflykten. De dyker vanligen till 35 meters djup men når ibland 250 meters djup (rekordet från 1989 är 274 meter). Födan utgörs främst av bläckfiskar och små fiskar.

Under parningstiden strider hanar om bra platser i kolonien som ger möjlighet att para sig med många honor. Honor föder sina ungar från förra året och är tre veckor senare brunstiga. Troligen vilar det befruktade ägget upp till tre månader och den egentliga dräktighetstiden uppskattas därför med elva månader. På Galapagos föds ungarna mellan juni och mars, främst mellan augusti och oktober. Hos den kaliforniska arten sker födslar bara i maj och juni. Vanligen har en hona bara ett ungdjur per kull. Ungarna börjar efter fem månader med fast föda men honan slutar först efter 11 till 12 månader med digivning. Könsmognaden infaller efter 6 till 8 år hos honor och efter ungefär 9 år hos hanar.

Status 
Det japanska sjölejonet dog ut under senare hälften av 1900-talet. Galapagossjölejonet listas av IUCN som starkt hotad (EN) och det kaliforniska sjölejonet listas som livskraftig (LC).

Källor

Externa länkar 

Öronsälar
Zalophus
Japanskt sjölejon

Japanskt sjölejon (Zalophus japonicus) är en utdöd däggdjursart som först beskrevs av Peters 1866.  Zalophus japonicus ingår i släktet Zalophus, och familjen öronsälar. Arten förekom tidigare i södra Asien och Indiska oceanen och västra delen av Stilla havet. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade. Populationen räknades fram till början av 2000-talet som underart till kaliforniskt sjölejon. 

Med en längd av 2,3 till 2,5 m och en vikt av 450 till 560 kg var hanar av arten större än kaliforniskt sjölejon och även större än honor som blev i genomsnitt 1,64 m långa. Pälsfärgen var allmänt mörkgrå.

Källor

Externa länkar 

Öronsälar
Zalophus
Galapagossjölejon

Galapagossjölejon (Zalophus wollebaeki) är en öronsäl som beskrevs av Erling Sivertsen 1953.

Utseende 

Arten påminner om det kaliforniska sjölejonet och de räknades tidigare som underarter till samma art. Hanar har huvudsakligen en brun päls och honor är lite ljusare. Med en kroppslängd av 200 till 250 cm och en vikt mellan 200 och 400 kg är hanar tydlig större än honor som blir 50 till 110 kg tunga. Honornas längd är 150 till 200 cm.

Utbredning och habitat 

Galapagossjölejonet föder och uppfostrar sina ungar på Galapagosöarna och sedan 1980-talet finns en koloni på ön Isla de la Plata framför Ecuadors kust men den används inte varje år. Sälen söker sin föda i havet kring Galapagosöarna och den vandrar ibland till havsområden framför Ecuador och Colombia.

Ekologi 

Sälen vistas vanligen nära vattenytan och dyker 40 till 150 meter ner. Dessa dykningar tar oftast tre till fem minuter. Ibland stannar en individ nästan 10 minuter under vattenytan och når maximalt 338 meters djup. Födan utgörs av stimfiskar och av bläckfiskar.

På land etablerar hanar ett harem med 5 till 25 honor som de försvarar mot andra hanar. Beroende på väderförhållanden är parningstiden 16 till 40 veckor lång. Honor parar sig ofta kort efter födelsen av ett ungdjur och så länge honan ger di vilar det befruktade ägget. Dräktigheten kan därför vara 8 till 11 månader. Allmänt föds bara en unge per kull som är cirka 75 cm lång och som har en kastanjebrun päls.

När honorna jagar i vattnet vaktas ungarna på land av en annan hona så att de inte blir dödad av förvildade hundar. En till två veckor efter födelsen börjar ungarna simma i havet. Även här skyddas de av honorna mot hajar. Efter fyra till fem år är ungarna könsmogna. Galapagossjölejonet kan bli 15 till 24 år gammalt.

Hot och status 

Många individer dör under svåra väderförhållanden som El Niño på grund av stress. De kan även smittas av sjukdomar som överföras av förvildade tamhundar. IUCN uppskattar att hela beståndet minskade med 50 procent under de senaste 30 åren. Arten kategoriseras därför globalt som starkt hotad.

Systematik 
Zalophus wollebaeki ingår i släktet Zalophus och familjen öronsälar. Inga underarter finns listade.

Källor

Externa länkar 

Öronsälar
Zalophus
Däggdjur i neotropiska regionen
Mustela itatsi

Mustela itatsi är en däggdjursart som beskrevs av Coenraad Jacob Temminck 1844. Mustela itatsi ingår i släktet Mustela och familjen mårddjur. Inga underarter finns listade.

Utseende 
Mustela itatsi liknar andra arter av samma släkte med långsträckt bål och korta extremiteter. Den är en av de större arterna i släktet med en absolut kroppslängd (inklusive svans) av 45 till 52 cm och en vikt av cirka 400 g för hanar. Hanar är tydlig större än honor. Honor väger bara omkring 150 g. Detta mårddjur har orangebrun päls på ovansidan och ljusare päls på undersidan. I ansiktet förekommer mörkare päls. Vinterpälsen är tjockare och ljusare.

Utbredning och habitat 
Arten förekommer i Japan men den saknades ursprungligen på Hokkaido. Där och på södra Sachalin (Ryssland) blev Mustela itatsi introducerad av människan. Mårddjuret kan anpassa sig till olika habitat som gräsmarker och skogar. Den besöker även byar och städernas förorter men undviker tät bebyggda regioner.

Ekologi 

Mustela itatsi jagar olika smådjur som gnagare, insekter, groddjur och ödlor. För att hitta födan har den bra förmågan att klättra, simma och att komma fram i trånga tunnlar. Individerna har avgränsade revir som försvaras mot artfränder av samma kön (särskild av hanar). Vissa hanar är även aggressiva mot större djur som hamnade i deras territorium. Individer som känner sig hotade avsöndrar myskliknande vätskor. Dessa vätskor används även för att markera revirets gränser. Arten kan vara aktiv på dagen och på natten.

Mustela itatsi har olika läten och varningsrop för kommunikationen. Parningen sker i maj eller juni. Under denna tid kan en hane och en hona leva flera dagar tillsammans. Dräktigheten varar cirka 30 dagar och sedan föder honan upp till 12 ungar, oftast 5 eller 6. Före ungarnas födelse fodrar honan boet som ligger i en hålighet eller i en bergsspricka med gräs, hår och fjädrar. Ungarna diar sin mor ungefär 8 veckor och vid denna tidpunkt blir de självständiga. Vid bra tillgång till föda kan honan para sig en annan gång i slutet av augusti. Cirka ett år efter födelsen blir ungarna könsmogna. Hanar deltar inte i ungarnas uppfostring.

Livslängen i naturen antas vara lika som hos andra arter av släktet Mustela, alltså 2 år i genomsnitt och ibland upp till 5 år.

Mustela itatsi jagas själv av rovfåglar. Den hotas inte av rovlevande däggdjur på grund av lukten.

Mustela itatsi och människor 
Allmänt anses arten som nyttig när den jagar gnagare som kan skada odlade växter. Mustela itatsi introducerades på Hokkaido, Sachalin och på avlägsna japanska småöar för att jaga råttor. Sällan betraktas mårddjuret som skadedjur när det dödar höns eller tama ankor.

Artens utbredningsområde minskar på grund av att städerna växer. På sydvästra Japan introducerades sibirisk eldmård och där finns Mustela itatsi bara i bergstrakter. Detta mårddjur fångas med fällor för pälsens skull men det är förbjudet att döda honor.

Trots dessa hot är arten inte sällsynt betraktad över hela Japan.  IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Däremot listar nio prefekturer Mustela itatsi som nära hotad.

Källor

Externa länkar 

Mårddjur
itatsi
Däggdjur i palearktiska regionen
Mustela subpalmata

Mustela subpalmata är en däggdjursart som beskrevs av Wilhelm Hemprich och Ehrenberg 1833. Mustela subpalmata ingår i släktet Mustela och familjen mårddjur. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade.

Fram till 1992 räknades Mustela subpalmata som en population eller underart av vesslan (Mustela nivalis).

Utseende 
Arten är en av de minsta i släktet och även ett av de minsta rovdjuren. Kroppslängden (huvud och bål) är 32,5 till 43 cm och svanslängden 9,5 till 13 cm. Hanar är allmänt 4 cm längre än honor (huvud och bål). Hanar väger 60 till 130 g och honor bara 45 till 60 g. Pälsen har på ovansidan en kanelbrun till mörkbrun färg och undersidan är krämfärgad till vit. Hos några individer förekommer bruna punkter på buken. Den smala svansen är enhetlig brun.

Utbredning och habitat 
Detta mårddjur lever endemisk i nordöstra Egypten i Nilens delta kring Kairo och fram till Medelhavet. Mustela subpalmata är en kulturföljare som lever i landskap som förändrades av människor.

Ekologi 
Individerna är främst aktiva på natten men de kan även vara dagaktiv. De är omnivorer som äter frukt och grönsaker, samt jagar olika smådjur såsom gnagare, insekter, fiskar och fåglar. I människans samhällen söker arten ofta i avfallshögar efter föda. Med undantag av de tider där hanar och honor träffas för parningen, lever varje individ ensam. Det finns avgränsade revir som markeras med urin och avföring.

Honor kan ha upp till tre kullar per år och per kull föds fyra till nio ungar. Boet är en hålighet i kullerstensmurar eller under klippor.

Källor

Externa länkar 

Mårddjur
subpalmata
Däggdjur i palearktiska regionen
Lutra nippon

Lutra nippon är en däggdjursart som beskrevs av Yoshinori Imaizumi och Mizuko Yoshiyuki 1989. Lutra nippon ingår i släktet Lutra och familjen mårddjur. Inga underarter finns listade.

Arten godkänns inte av IUCN. Populationen listas där som synonym till vanlig utter (Lutra lutra).

Det svenska trivialnamnet Japansk utter förekommer för arten.

Källor

Externa länkar 

Mårddjur
nippon
Däggdjur i palearktiska regionen
Meles leucurus

Meles leucurus är en däggdjursart som först beskrevs av Hodgson 1847.  Meles leucurus ingår i släktet Meles och familjen mårddjur.

Utseende 

Arten liknar den europeiska grävlingen i utseende. Pälsen på ovansidan är allmänt silvergrå men det finns en del variationer över artens utbredningsområde. På det vita ansiktet finns två breda strimmor i mörkbrun eller svart från nosen över ögonen till hjässan. Djuret har korta extremiteter och vid fötterna finns kraftiga klor. Vikten ligger mellan 3,5 och 9 kg och varierar likaså mellan olika populationer och årstider. Hela kroppslängden är 50 till 80 cm inklusive en 13 till 20 cm lång svans.

Utbredning och habitat 

Utbredningsområdet sträcker sig ungefär från Uralbergen österut över sydöstra Ryssland, Mongoliet, Koreahalvön, Kazakstan och större delar av Kina. Habitatet utgörs främst av skogar med flera skogsdungar samt av buskmarker, stäpper och halvöknar. Meles leucurus hittas även i delvis urbaniserade regioner.

Ekologi 

Denna grävling har liksom sin europeiska släkting en gryt. Den är främst aktiv på natten och livnär sig av många olika ämnen. Meles leucurus äter bland annat daggmaskar, insekter och mindre ryggradsdjur samt nötter, bär och andra växtdelar. Individerna lever antingen ensam eller som föräldrapar med ungar. Grytet består ofta av flera tunnlar med många ingångar. I kalla delar av utbredningsområdet går individerna i ide.

Honor kan para sig hela året men födelsen sker bara under våren (januari till mars). Det beror på en fördröjd utveckling av det befruktade ägget. Per kull föds en till fem ungar som blir efter 12 till 15 månader könsmogna.

Livslängden i naturen kan vara 15 år men vanligen blir individerna inte äldre än 10 år. I fångenskap kan de bli 19 år gamla.

Status och hot 

Ungdjur faller ibland offer för lodjur, varg och järv men annars har denna grävling inga naturliga fiender.

I Ryssland, Mongoliet och Kina pågår kvoterad jakt på arten och en viss del tjuvjakt finns också. Trots detta är Meles leucurus inte sällsynt och den listas av IUCN som livskraftig (LC).

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 M. l. leucurus
 M. l. amurensis
 M. l. arenarius
 M. l. blanfordi
 M. l. sibiricus
 M. l. tianschanensis

Källor

Externa länkar 

Mårddjur
leucurus
Däggdjur i palearktiska regionen
Neovison

Neovison är ett släkte av däggdjur som ingår i familjen mårddjur. Släktet etablerades i samband med genetiska undersökningar som visade att det finns tydliga skillnader mellan minken och medlemmarna i släktet Mustela.

Arter enligt Catalogue of Life och IUCN:
 Neovison macrodon (utdöd)
 mink (Neovison vison)

Källor

Externa länkar 

Mårddjur
Neovison
Neovison macrodon

Neovison macrodon är en utdöd däggdjursart som först beskrevs av Prentiss 1903. Den ingår i släktet Neovison och familjen mårddjur. IUCN kategoriserar arten globalt som utdöd. Inga underarter finns listade.

Arten levde vid Atlanten i Nordamerika från New Brunswick och Newfoundland (Kanada) till Massachusetts och Maine (USA). Den var bra anpassad till livet i vatten och hade fiskar samt havslevande blötdjur som föda. Artens gryt var en hålighet mellan stenar eller klippor. Neovison macrodon jagades intensivt för pälsens skull, vilket medförde djurets utrotning. Den sista bekräftade iakttagelsen är från 1894. I samband med utrotningen övertogs utbredningsområdet stegvis av minken.

Med en total längd av cirka 82,5 cm (inklusive svans) var arten tydligt längre än minken. Den var även tjockare och robustare byggd. Artens yviga svans upptog ungefär en tredjedel av hela djurets längd. Kroppen var täckt av tät, rödbrun päls. Antagligen var honor liksom hos andra mårddjur mindre än hanar.

Neovison macrodon betraktades länge som en underart till minken. Det kan vara orsaken till att inga skyddsåtgärder inrättades.

Källor

Externa länkar 

Mårddjur
macrodon
Melogale everetti

Melogale everetti är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas 1895.  Melogale everetti ingår i släktet solgrävlingar och familjen mårddjur. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade.

Utseende 
Arten har liksom de andra solgrävlingarna en långsträckt kropp och en lång yvig svans. Kroppslängden (huvud och bål) är 33 till 44 cm och svanslängden 15 till 23 cm. Djuret väger en till tre kilogram. Pälsens grundfärg är gråbrun till svartaktig. Påfallande är vit eller gul päls kring ögonen som liknar en ansiktsmask. Dessutom finns en ljus strimma på ryggens topp som kan vara vit- eller rödaktig. Det finns inga tydliga avvikelser mot andra solgrävlingar.

Utbredning och habitat 
Melogale everetti förekommer med tre populationer på norra Borneo. Den största populationen lever i bergstrakten kring Gunung Kinabalu mellan 900 och 3700 meter över havet. De andra observationerna är från låglandet väster om bergstrakten. Berättelser om fynd i andra regioner på Borneo var troligen felaktiga eller de syftar på individer som flyttades ditt av människor. Arten observeras främst i lövskogar.

Ekologi 
Individerna vilar liksom de flesta grävlingar i underjordiska gryt. Boet skapades vanligen av ett annat djur och förändras av grävlingen. Melogale everetti är aktiv på natten och äter främst ryggradslösa djur som daggmaskar, insekter och snäckor. Dessutom ingår små ryggradsdjur som grodor, fåglar och gnagare i födan. Ibland äter arten ägg eller frukter.

Individer som känner sig hotade avsöndrar en illa luktande vätska men den är inte lika obehaglig som hos skunkar. Fortplantningssättet antas vara lika som hos andra solgrävlingar.

Källor

Externa länkar 

Solgrävlingar
everetti
Däggdjur i orientaliska regionen
Melogale orientalis

Melogale orientalis är en däggdjursart som först beskrevs av Thomas Horsfield 1821.  Melogale orientalis ingår i släktet solgrävlingar och familjen mårddjur. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad.

Utseende 
Arten blir 30 till 40 cm lång (huvud och bål), har en 14,5 till 17 cm lång svans och väger mellan 1 och 2 kg. Den mjuka pälsen har en brun grundfärg som kan se gråaktig ut beroende på ljusförhållanden. Vitaktiga eller något gulaktiga fläckar eller strimmor förekommer på övre halsen, strupen, bröstet och buken. Huvudet kännetecknas av ganska stora ögon, flera vitaktiga fläckar och väl utvecklade morrhår.

Sekretet som produceras i analkörtlarna används antagligen för kommunikationen eller för att försvara sig mot fiender.

Melogale orientalis har smala extremiteter och alla fötter är utrustade med böjda klor. Det mellersta fingret/tån är vid fram- och baktassar längst och tummen/stortån respektive lillfingret/lilltån är minst och ungefär lika långa.

Förutom könsorganen finns inga yttre skillnader mellan honor och hanar. Arten skiljer sig inte mycket från de andra solgrävlingarna men den har en avvikande utbredning.

Utbredning och habitat 
Denna solgrävling förekommer med flera från varandra skilda populationer på Java och på Bali. Den hittas i låglandet och i låga bergstrakter upp till 1180 meter över havet. Melogale orientalis kan troligen anpassa sig till olika habitat. De flesta observationer gjordes i skogar och i trädodlingar.

Ekologi 
Några vuxna individer och deras ungar bildar en liten flock. De är aktiva mellan skymningen och gryningen och gräver med sina klor i marken eller i lövskiktet efter föda som daggmaskar och andra ryggradslösa djur. Arten jagar även mindre däggdjur och småfåglar. Födan kompletteras med ägg, kadaver, frukter och kanske andra växtdelar. Enligt öarnas befolkning klättrar Melogale orientalis oftare i växtligheten än andra solgrävlingar.

Fortplantningssättet och livslängden är troligen lika som hos andra solgrävlingar.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 M. o. orientalis
 M. o. sundaicus

Källor

Externa länkar 

Solgrävlingar
orientalis
Däggdjur i orientaliska regionen
Melogale personata

Melogale personata är en däggdjursart som beskrevs av I. Geoffroy Saint-Hilaire 1831. Melogale personata ingår i släktet solgrävlingar och familjen mårddjur. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad.

Underarter 

Arten delas in i följande underarter:

 M. p. personata
 M. p. laotum
 M. p. nipalensis
 M. p. pierrei
 M. p. tonquinia

Utseende 
Arten når en kroppslängd (huvud och bål) av 33 till 43 cm, en svanslängd av 15 till 23 cm och en vikt mellan 1 och 3 kg. Pälsen har på ovansidan en gråbrun färg medan undersidan är ljusare i samma färg. På ryggens topp förekommer en vit längsgående strimma som ofta går fram till svansroten. Strimman är allmänt längre än hos den nära besläktade arten Melogale moschata. Detta särdrag är inte särskild tydlig. Zoologer jämför istället skallens konstruktion för att skilja mellan dessa två arter. Huvudet kännetecknas av ljusa och mörka mönster som liknar en ansiktsmask. Liksom andra solgrävlingar har Melogale personata korta extremiteter samt breda fötter som är utrustade med kraftiga klor. Tårna är delvis sammanlänkade med hud.

Utbredning och habitat 
Detta mårddjur förekommer i Sydostasien från nordöstra Indien, Bhutan och södra Kina till Vietnam, Kambodja och norra Malackahalvön (Thailand). Arten lever i låglandet och i bergstrakter upp till 2000 meter över havet. Habitatet utgörs främst av skogar, gräsmarker och risodlingar. Sällan besöks andra landskap.

Ekologi 
Individerna vilar på dagen i underjordiska bon som vanligen skapades av ett annat djur. Ibland gräver Melogale personata själv. Den letar på natten efter föda som främst utgörs av ryggradslösa djur som kackerlackor, gräshoppor och daggmaskar. Födan kompletteras med mindre ryggradsdjur, kadaver, ägg och frukter.

Enligt olika iakttagelser lever individerna utanför parningstiden ensam och hanens revir överlappar med reviren för flera honor. Det är inte mycket känt om fortplantningssättet. Honan föder oftast tre ungar kort före regntiden. Ungarna stannar efter födelsen 2 till 3 veckor i boet. Några individer i fångenskap blev tio år gamla.

Källor

Externa länkar 

Solgrävlingar
personata
Däggdjur i orientaliska regionen