kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Nottebäcks socken

Nottebäcks socken en socken med medeltida ursprung och efter 1837 enbart en jordebokssocken i Småland ingick i Uppvidinge härad i Värend och är sedan 1971 en del av Uppvidinge kommun i Kronobergs län och motsvarar från 2016 en del av Nottebäcks distrikt i Kronobergs län. 

1860 var socknens areal 132 kvadratkilometer och där fanns 1 689 invånare. Tätorten Norrhult-Klavreström och kyrkbyn Nottebäck med sockenkyrkan Nottebäcks kyrka ligger i socknen.

Administrativ historik
Nottebäck var en egen kyrksocken fram till 1837 när den slogs samman med Granhults församling och bildade Nottebäck med Granhults församling. Vid kommunreformen 1862 bildades Nottebäcks landskommun och Granhults landskommun för de borgerliga frågorna som 1916 sammanslog till Nottebäck med Granhults landskommun. De kyrkliga frågorna fortsatte i Nottebäck med Granhults församling. Nottebäcks socken som en jordebokssocken var en administrativ enhet fram till fastighetsdatareformen åren 1976–1995.

1 januari 2016 inrättades distriktet Nottebäck, med samma omfattning som församlingen hade 1999/2000.

Socknen har tillhört samma fögderier och domsagor som Uppvidinge härad. De indelta soldaterna tillhörde Kalmar regemente, Östra Härads och Uppvidinge kompanier, Smålands grenadjärkår, Östra härads kompani och Smålands husarer, Växjö kompani.

Geografi
Nottebäck med Granhults socken ligger kring Alsteråns och Mörrumsåns övre lopp.  Området består av tämligen kuperade skogsmarker med talrika mossar.

Fornminnen
Hällkistor, flera rösen från bronsåldern och några järnåldersgravar en med skeppssättning finns här.

Namnet
Namnet (1377 Nutabek), taget från kyrkbyn, består av förledet nut, nöt och efterledet bäck.

Se även
Lista över fasta fornminnen i Uppvidinge kommun#Nottebäck

Källhänvisningar
-

Socknar i Uppvidinge härad
Indelningar i Uppvidinge kommun
Hormuz (ö)

Hormuz, eller Hormoz (, Hormoz; جزیره هرمز, Jazireh-ye Hormoz), är en ö belägen i Hormuzsundet och hör till Iran. Ön har gett upphov till namnet på sundet. Historiskt har ön varit viktig med sitt strategiska läge i  Hormuzsundet. Ön ockuperades av Portugal 1507, och ett fort byggdes på den norra delen av ön, vars ruiner finns kvar idag. Fortet och ön belägrades och togs över av persiska och engelska militära trupper 1622. 

Ön kan enkelt nås med båt från hamnstaden Bandar Abbas på fastlandet.

Öar i Hormozgan
Kronuddens batteri

Kronuddens batteri (även 13:e batteriet) var ett kanonbatteri i Vaxholmslinjen som låg på Kronudden på Vaxöns östra sida mittemot Vaxholms kastell. Kronuddens batteri kallas även Portugisiska batteriet eftersom den tidvis var bestyckat med kanoner från Portugal. 1916 togs anläggningen ur krigsorganisationen.

Historik
Redan i början av 1700-talet fanns här ett kanonbatteri för att förstärka försvaret av farleden mellan Vaxholms kastell och Vaxön (där orten Vaxholm ligger). Under Rysshärjningarna 1719  fanns här 20 kanoner av varierande kaliber. 1803 bestyckades batteriet med sju 18-pundskanoner från Portugal och tre mörsare, därav namnet "Portugisiska batteriet". Under hela 1800-talet underhölls batteriet och kanonerna byttes ut flera gånger. 

Den sista anläggningen stod färdig 1904. Då bestod bestyckningen av fyra 27 cm bakladdningskanoner av 1874 års modell som var kustartilleriets grövsta pjäser. De placerades på halvrunda styrräls i tre öppna värn med skjutriktning mot norr. I västra värnet fanns två pjäser; i de andra en pjäs vardera. Mot öst placerades två 23 cm bombkanoner. Inom anläggningen fanns en observationsplats under pansarkupol, ammunitionsdurk och vaktmästarebostad. Vid den tiden kallades platsen för "13:e batteriet" och ingick till en början i Vaxholmslinjen. 1916 togs kanonerna bort och flyttades till Karlskrona, varefter 13:e batteriet lades ner. Vallar, styrräls och observationsplats med ammunitionsbunkern finns fortfarande kvar.

Nutida bilder

Referenser

Källor
SFV om Kronuddens batteri
Informationstavla på platsen uppsatt av Vaxholms kulturnämnd och Vaxholms Fästnings Musei Vänner

Externa länkar

Vaxholms kommun
Stockholms fasta försvar
Von Rehbinder

von Rehbinder är en norsk släkt.

Det är en urgammal adlig släkt från Westfalen, varifrån den har spridit sig över östra Tyskland och Mähren. I början av 1200-talet kom släkten genom bröderna Gotthard och Henric Rehbinder till Kurland, varifrån den spred sig över Baltikum och de nordiska länderna.

Den norska grenen härstammar från major Fredrik Christian Rehbinder (1750–1798) och Dorothea von Cappelen. I detta äktenskap föddes endast en son, Gustaf Christian Rehbinder (1797–1881).

Källor
Steffens, Haagen Krog: Norske Slægter 1912, Gyldendalske Boghandel, Kristiania 1911

Se även
 Rehbinder

Norska släkter
Svenska ointroducerade adelsätter
Artiklar som behöver faktamallar (Adelsätt)
Trollhättan–Nossebro Järnväg

Trollhättan-Nossebro Järnväg (TNJ), Nossebrobanan, var en smalspårig järnväg mellan Trollhättan i Älvsborgs län och Nossebro i Skaraborgs län.

Historia
I Trollhättan startade en diskussion runt sekelskiftet om en järnväg öster ut med anslutning till Västergötland-Göteborgs Järnvägar (VGJ) även om det redan fanns normalspårig förbindelse med Göteborg via Bergslagernas Järnvägar (BJ) sedan 1877. Det dröjde till 1913 innan det fanns finansiering. Järnvägsaktiebolaget Trollhättan-Nossebro som bildades den 13 juni 1913 hade ett aktiekapital på 550000 kr och ett statslån på 555000 kr. Bygget startade samma år och banan öppnade för trafik den 17 februari 1916. Det fanns problem vid passagen av sankmark vid Åsaka och även efter förstärkningar var hastigheten bara 10 km/tim på banken över sankmarken. På resten av banan var hastigheten för loktåg 35 km/tim och när motorvagnar infördes 45 km/tim för dessa. Den färdiga banan hade kostat 1211730 kr var 32 km lång från Nossebro vid VGJ till BJ:s stationsområde i Trollhättan där TNJ byggde ett eget stationshus. TNJ hade inga egna fordon utan all trafik skötes av VGJ. 

Lågkonjunkturen efter första världskriget gjorde att bolaget satte sig i likvidation 1923. Svenska staten tog den 1 januari 1924 över bolaget som den största fordringsägaren. VGJ fortsatte att driva trafiken. Staten sålde TNJ till VGJ för 225000 kr 1925. VGJ ombildade TNJ till ett dotterbolag Trollhättan-Nossebro Nya Järnvägsaktiebolag 1927. TNJ köptes tillsammans med VGJ 1948 av Svenska staten och ingick därefter i Statens Järnvägars organisation.

Godstrafik enligt tidtabell upphörde 1954 och helt 1960. SJ ville lägga ner persontrafiken 1960 men ett dåligt vägnät i området gjorde att trafiken fortsatte till 1968. Banan började rivas samma år och var bortriven 1969.

Stora delar av banvallen Nossebro-Åsaka är väg men av fortsättningen till Trollhättan är det mesta borta.

Stationer
Järnvägen hade följande stationer (avstånd från Nossebro inom parentes):
 Nossebro, Essunga kommun (0)
 Bäreberg, hållplats, Essunga kommun (3)
 Främmestad, Essunga kommun (6)
 Frambo, Grästorps kommun (11)
 Norra Björke, Trollhättans kommun  (17)
 Åsaka, Trollhättans kommun  (23)
 Gärdhem, Trollhättans kommun  (27)
 Trollhättan, Trollhättans kommun  (32)

Referenser

Vidare läsning

Ej längre existerande svenska järnvägsbolag
Historiska järnvägslinjer i Sverige
Järnvägslinjer med spårvidden 891 mm i Sverige
Exchange Place (PRR station)

Exchange Place (PRR station) var den första tågterminalen som byggdes i New York-området. Terminalen byggdes 1834 och användes fram till 1961 då den revs. Stationen var New Yorks centralstation fram till New York Penn Station öppnades 1910. Terminalen låg på området Paulus Hook i Jersey City i New Jersey.

Historia
Ångbåtar började gå mellan Paulus Hook och Manhattan 1812 och var den första ångbåtsleden i världen. New Jersey Rail Road and Transportation Company öppnade en järnväg 1834 från Paulus Hook som då precis blivit inkorporerat i Jersey City. Pennsylvania Railroad köpte järnvägen 1871 och byggde en ny terminalbyggnad 1876, vilken revs 12 år senare för ytterligare en ny terminalbyggnad. Nu kunde passagerare kunde gå mellan färjorna och tågen utan att behöva gå utomhus. 1963 var man klar med rivningen av terminalbyggnaden.

Se även
Central Railroad of New Jersey Terminal
 Paulus Hook
Pavonia Terminal
Weehawken Terminal
New York, Susquehanna and Western Railway Terminal

Källor

Transport i New Jersey
Järnvägsstationer i USA
Järnvägsstationer invigda 1834
Järnvägsstationer stängda 1961
Jersey City
Nedlagda järnvägsstationer
1834 i USA
Hengam

Hengam är en ö tillhörande Iran, belägen i Hormuzsundet i Persiska viken. Hengam ligger söder om den större ön Qeshm och hör till Qeshm shahrestan i Hormozganprovinsen. Hengam är 9 kilometer lång och 6 kilometer bred. Högsta punkten på ön är Knox Mountain med 106 meter. Hengam är en häckningsplats för havssköldpaddor.

Referenser 

Öar i Hormozgan
Paulus Hook

Paulus Hook är ett område i Jersey City, New Jersey, USA. Namnet Hook kommer från holländska ordet "hoek" som betyder udde. Från början hette området "Arressick" eller "Arisheck Island" av de första nybyggarna. Under Amerikanska revolutionen byggdes här fort för att försvara sig. I området låg tidigare Exchange Place (PRR station).

Se även
Exchange Place (PRR station)

Källor

New Jerseys geografi
Jersey City
Cappelen (släkt)

Cappelen är en norsk släkt.

Namnet leder sitt ursprung till orten Cappeln nära staden Wildeshausen i Niedersachsen, men inte till någon adelsätt von Cappeln eller den svenske översten Dietrich von Cappeln.

Borgmästaren i Wildeshausen Dietrich von Cappelen var far till Johan von Cappelen (1627–1688), som 1653 utvandrade till Norge. Genom sina tre söner blev han stamfar till en stor släkt.

Personer med efternamnet Cappelen
Personer utan angiven nationalitet är från Norge
Diedrich von Cappelen (1761–1828), affärsman
Diderik von Cappelen (1795–1866), bruksägare
Severin Diderik Cappelen (1822–1881), bruksägare
August Cappelen (1827–1852), konstnär
Diderik Cappelan (1856–1935), kammarherre (son till Severin Diderik Cappelen) 
H.S. Diderik Cappelen (1892–1980), godsägare
 Diderik Cappelen (1923–2017), civilingenjör
 Carl Diderik Cappelen (född 1955), civilekonom
 Andreas Cappelen (1915–2008), jurist och politiker i Arbeiderpartiet
 Christian Cappelen (1845–1916), organist och tonsättare
 Johan Cappelen (1889–19947), advokat och konservativ politiker
 Jørgen Wright Cappelen (1805–1878), bokförläggare
 Philip Holst Cappelen (1965–2018), kriminell utan tillhörighet till släkten Cappelen
 Ulf Cappelen-Smith (1919–2006), svensk officer i flygvapnet

Källor
 Erik Andreas Thomle: Familien (von) Cappelen i Norge og Danmark, Christiania 1896 
Haagen Krog Steffens: Norske Slægter 1912, Gyldendalske Boghandel, Kristiania 1911
 Hans Cappelen: «Familien Cappelens tyske opprinnelse. Noen antagelser og hypoteser», Norsk Slektshistorisk tidsskrift, band 31 (Oslo 1988), sid 378–396.
 Hans Cappelen: Norske slektsvåpen, Oslo 1969, sid 18 och 77-78.
 Skandinavisk vapenrulla, vapen nr 74/1965, Malmö 1965
 Lambrecht Haugen: Cappelen-slekten 1627-2008, Rosendal (Norge) 2008.
 Hans Cappelen: «Tre gamle Cappelen-signeter», i Heraldisk Tidsskrift band 9 nr 88, København 2003, sid 354–365.

Se även
 Cappelenpriset

Norska släkter
ATV-004 Albert Einstein

ATV-004 Albert Einstein var ESA:s fjärde Automated transfer vehicle för att leverera förnödenheter, syre, vatten och bränsle till rymdstationen ISS. Farkosten sköts upp med hjälp av en Ariane 5 ES ATV-raket den 5 juni 2013. Den var uppkallad efter den tyske fysikern Albert Einstein. Farkosten dockade med rymdstationen den 15 juni. Efter att ha varit dockad till stationen i 134 dagar, lämnade den stationen den 28 oktober och brann upp i jordens atmosfär den 2 november.

Källor

Fotnoter

Internationella rymdstationen
ESA
Rymdfartsåret 2013
Albert Einstein
Tore Kyndel

Tore Alvar Kyndel, född 3 mars 1908 i Norrköping, död 8 december 1985, var en svensk cellist.

Tore Kyndel valde cellon som sitt instrument influerad av sin morfar Lars Erik Eriksson, som var amatörcellist och instrumentbyggare samt frikyrkopredikant i Lillkyrka. Som andra instrument behärskade Kyndel saxofon. 

Kyndel studerade tidvis i Tyskland och regelbundet i Stockholm för Bror Persfelt samt var större delen av tiden stämledare bland cellisterna i Norrköpings symfoniorkester 1928–1973. Efter sin pensionering var han engagerad i cellostämman ytterligare några år. Kyndel verkade i stråkkvartetten Norrköpingskvartetten från dess grundande 1934 och fram till 1975. Som stadens ledande cellist fick han förfrågan om många extra uppdrag, som medverkan vid jordfästningar, bröllop och andra högtidliga sammanhang. Kyndel var även, om än i mindre omfattning, verksam som pedagog. Bland eleverna märks Staffan Mobergh. Han arbetade dessutom som platschef för Europafilm, ett arv efter fadern biografdirektör Otto Andersson. Han medverkade under 1960-talet i ett TV-program på temat dubbelarbete. Kyndel gästspelade med Norrköpingskvartetten i Grünewaldsalen i Stockholms konserthus och i Göteborgs konserthus samt turnerade flera gånger Sverige runt och framträdde på Dramaten, och turnerat i DDR. 

Kyndel mottog 1964 Norrköpings stads kulturstipendium (medalj med diplom), samt Musikaliska Akademiens främsta utmärkelse Medaljen för tonkonstens främjande 1975.

Tore Kyndel var gift med Birgit Kyndel (1907–1986) och fick fyra barn. Han var bror till Otto och Nils Kyndel samt svåger till Ann-Marie Kyndel.

Diskografi 
 Hans Eklund: Stråkkvartett nr 3. Inspelad 1970.  Norrköpingskvartetten. Swedish Society Discofil. LP/CD SCD 1038.
 1978 Östergyllen i dikt och ton, inspelad i Sveriges Radios studio i Norrköping 1978
 Erik Gustaf Geijer: String Quartet No. 2 B flat Major. Andreas Randel: String Quartet F Minor. Norrköpingskvartetten. Inspelad 1977. Sterling CDA 1829-2.

Referenser

Noter

Svenska cellister under 1900-talet
Svenska musiker under 1900-talet
Musiker från Norrköping
Födda 1908
Avlidna 1985
Män
Pavonia Terminal

Pavonia Terminal var Erie Railroads terminal vid Hudsonfloden. Terminalen låg på mark skapad av fyllnadsmassor i Harsimus Cove i Jersey City, New Jersey, USA. Den var i bruk mellan 1887 och 1958.

Historia
Pavonia Terminal byggdes 1886 till 1889. På fasaden mot vattnet stod det New York, Lake Erie and Western Railroad, namnet på bolaget som byggt terminalbyggnaden. Pavonia Terminal kallades också Jersey City Terminal Station eller Erie Railroad Station. Terminalens riktiga namn är taget från 1600-talets europeiska bebyggelse Pavonia, New Netherland. Byggnaden har beskrivits som "en färgglad viktoriansk eklektisk 3-våningsterminal med 12 spår belägen vid slutet av Pavonia Avenue". Förutom tåg och färjor gick även PATH och spårvagnar till Pavonia Terminal. Utöver Erie Railroad använde även New York, Susquehanna and Western Railway terminalen. 1959 flyttade Erie Railroad till Delaware, Lackawanna and Western Railroads terminal Hoboken Terminal i Hoboken och 1960 gick Delaware, Lackawanna and Western Railroad och Erie Railroad ihop för att bilda Erie Lackawanna Railway. New York, Susquehanna and Western använde Pavonia Terminal till 1959. 1961 revs terminalen.

Trafik

Järnvägar
Erie Railroads huvudlinje från Jersey City till Chicago via Binghamton och Youngstown. Erie Railroads hade även linjer till Buffalo, Akron och Cleveland. Northern Branch är en annan linje från Erie Railroad-eran som man fortfarande kör godståg på och kanske kan återupplivas som spårväg.

Färjor
Pavonia-färjan började gå 1851 och gick samma rutt som "Budd's Ferry" hade gått sedan några årtionden. Den blev uppköpt av Erie Railroad och såldes senare till Pavonia Ferry Company of Jersey City för 9 050 dollar hos New York City Hall i februari 1854.

Spårvagn
Många spårvägslinjer gick till Pavonia Terminal. Public Service Railway köpte upp och körde alla spårvägslinjerna efter några år.

Se även
Exchange Place (PRR station)
Central Railroad of New Jersey Terminal
Weehawken Terminal
New York, Susquehanna and Western Railway Terminal

Källor

Transport i New Jersey
Järnvägsstationer i USA
Järnvägsstationer invigda 1887
Järnvägsstationer stängda 1958
Jersey City
Nedlagda järnvägsstationer
1887 i USA
Beden

Beden är en bebyggelse i Nevishögs socken i Staffanstorps kommun i Skåne län, belägen några hundra meter söder om centralorten Staffanstorp. SCB avgränsade före 2010 en egen småort för bebyggelsen för att 2010 räkna den som en del av den då av SCB avgränsade och namnsatta  tätorten Grevie och Beden. Från 2015 räknar SCB bebyggelsen som en del av Staffanstorps tätort.

Beden går i öst-västlig riktning från Kornheddinge mot Nordanå nära Lundaslättens kant mot backlandskapet kring Bara, norr om Sege å, samt söder om Staffanstorp och riksväg 11. Från Önsvala och österut har gatehus byggts utmed Beden, och en samling av sådana bildar själva orten Beden, på kartan med gatunamnen Dragonvägen och Husarvägen.

Beden ansluter i öster till Kungsbetet, en strimma utmark med skiftande bredd mellan Lund och Genarp som under medeltiden tros ha fungerat som en kombination av landsväg och betesmark.

Etymologi
Beden betecknar egentligen en milslång sträcka som husarer använde för rast och bete (en annan ort med samma namn finns i Skurups kommun strax norr om Rydsgård) på vägen mellan exercisplatser och garnisonen i Malmö.

Se även 

 Grevie
 Grevie och Beden
 Nevishög
 Nevishögs socken

Källor 

Tidigare småorter i Sverige

Orter i Staffanstorps kommun
Foxhound

Foxhound (engelska rävhund) är en  hundras från Storbritannien. Den är en drivande hund av braquetyp som avlats och använts för engelsk rävjakt åtminstone sedan 1700-talet.

Historia
Rasklubben Masters of Foxhounds Association har fört stambok sedan 1700-talet. Då hundarna jagar i koppel (pack) har de också hållits i flock i jaktkennlar. Trots att den anses som en av de vackraste drivande hundarna, är den en utpräglad jakthund, avlad enbart för sina bruksegenskaper och som sällan visas på hundutställning. Den brittiska kennelklubben The Kennel Club registrerar endast undantagsvis individuella exemplar och då främst utländskt uppfödda.

Den internationella hundorganisationen FCI erkände rasen 1964, först 1994 skrev den brittiska kennelklubben en interimisk rasstandard. Under slutet av 1800-talet importerades foxhound till Sverige och användes i liten utsträckning vid renavlingen av de inhemska stövarna, och då främst för att förbättra skallet.

Egenskaper
Tvärt emot vad man kan tro är en viktig egenskap att dessa hundar är lydiga så att jaktledaren kan styra släppet och hur jakten utvecklar sig.

Utseende
Eftersom foxhound avlas för sina bruksegenskaper så skiftar typen starkt. Den skall ha en stark benstomme som lämpar sig för långa och snabba jakter. Färgen är oftast rödbrun med svart sadel och vita tecken.

Källor 
 Renée Willes: All världens hundraser, Bromma 2003, 
 Carl-Johan Adlercreutz: Hundar i världen, Västerås 2006, 
 Bo Bengtson: All världens hundar, Stockholm 1995, 
 Ivan Swedrup: Våra hundar i färg, Stockholm 1974, 
 Malcolm Wallerstedt (red): Stora nordiska hundboken, Malmö 1966
 Carl-Reinhold von Essen (red): Hundboken, Stockholm 1955-1956
 Carl O. M. P. Leuhusen: Rashundar i ord och bild, Stockholm 1932
 Desmond Morris: Dogs, North Pomfret, Vermont 2008,

Externa länkar 

 Masters of Foxhounds Association, Storbritannien

Drivande hundar, samt sök- och spårhundar
Hundraser från Storbritannien
Gasenberget

Gasenberget (även Gasenbergets fäbodar) var en fäbodvall strax nordväst om Nyhammar i Ludvika kommun, Grangärde socken. Fäbodrörelsen var i bruk till 1960, idag nyttjas bebyggelsen som fritidshus. Området är ett fornminne med RAÄ-nummer Grangärde 561:1-5.

Beskrivning
Gasenbergets fäbodställen ligger i en sydvästsluttning med en storslagen vy över Grangärdebygden. Fäbodställen på Gasenberget är kända sedan 1621 och omnämns i 1663-64 års inventering av fäbodar. Exakt var de har funnits är dock oklart. De äldsta bevarade husen härrör från 1700-talet och var i bruk som fäbodar fram till 1960, då fanns fortfarande får på vallen. Idag har stora delar av den öppna marken försvunnit och fäbodställen verkar vara utspritt med skogspartier emellan. Marken mellan bebyggelsen har dock hört till samma inägomark och tillhörde Norrbo byns gårdar. Området är fullt av lämningar som rösen, gärdesgårdsrester och husgrunder. Byggnaderna är låga och knuttimrade, en del är klädda med panel. Runt husen hittar man en del halvt förvildade torpväxter, som sannolikt kommit dit under 1900-talet. 

Gasenbergets fäbodar har även blivit känt genom att Ivar Lo-Johansson skrev sin roman Godnatt, jord här sommaren 1933, i en av de små 1700-tals stugorna. Han hade bjudits hit av sin äldre kollega, Stockholmsskildraren  Ivan Oljelund, som hade en stuga på Gasenberget. I en tidningsintervju i Dagens Nyheter den 17 juli 1983 menade Lo-Johansson: "Det var ju en paradox att sitta och skriva en realistisk roman här på fäbodvallen, den mest romantiska miljö som kan tänkas […] jag kom hit utan några böcker eller anteckningar och hade alltihopa i huvudet."

Bilder

Referenser

Webbkällor
 Grangärdebygden om Gasenberget
 
 RAÄ-nummer Grangärde 561:5.

Externa länkar

Ludvika kommuns historia
Byggnader och anläggningar i Ludvika kommun
Fäbodar i Dalarna
Leif Sjöström (tecknare)

Leif Johan Sjöström, född 21 januari 1958 i Malax, död 2 februari 2012, var en finlandssvensk tecknare, journalist och manusförfattare.

Som tecknare var Leif Sjöström mest känd för sin tecknade serie Folkets Dagblad, en dagspolitisk serie som regelbundet ingår i Vasabladet, Västra Nyland och Åbo Underrättelser. Folkets Dagblad har också årligen utkommit i bokform sedan starten 1991. Hösten 2004 hade Leif Sjöström och Folkets Dagblad en egen utställning i riksdagshusets bibliotek.

Leif Sjöström var chefredaktör vid Österbottniska Posten åren 1982–1984 och var från 1984 anställd vid Vasabladet. 1995–1996 skrev han  TV-manus till Vill ni se på stjärnor i samarbete med Birger Thölix. Han medverkade också som manusförfattare i Wasa Teaterns revy Vind i seklet år 2000.

Han samarbetade med Juha Ruusuvuori som illustratör i Ruusuvuoris böcker om Svenskfinland, Muukalainen Muumilaaksossa 2005 och Muukalainen Rantaruotsissa 2010. Den sistnämnda utkom i svensk översättning 2011 med titeln Upptäcktsresande bland kustsvenskar.

År 1992 erhöll han Topeliuspriset för sin journalistik, år 1997 fick han första pris i Onni V. Tuiskustiftelsens tävling för finländska tidningstecknare och år 2002 mottog han det österbottniska litteraturpriset Choraeuspriset.

Bibliografi
Vid sidan av de årliga utgåvorna av Folkets Dagblad har Leif Sjöström också gett ut
 Så sant som det är sagt (i samarbete med Solveig Pått) 1995
 Stugbok 1997
 Folkets Dagblad från A till Ö 2003
 Presidentspel – Presidenttipelit 2006
 Stugliv (i samarbete med Hans Hästbacka och Karin Dahlström) 2009

Källor

Externa länkar 

Från Lasse Lönndahl till Ole Norrback. Ord och rum, Svenska Yle.
Leif Sjöström och Svenskfinlands vassaste pennor. Svenska Yle/Arkivet.
 Minnesruna för Leif Sjöström. SFV.

Finländska serieskapare
Finlandssvenska journalister
Män
Födda 1958
Avlidna 2012
Personer från Malax
Finländska manusförfattare
Finlandssvenska manusförfattare
Axel Ståhle (1891–1987)

Axel Reinhold Ståhle, född 1 februari 1891 i Helsingborg, död 21 november 1987 i Malmö, var en svensk ryttare och militär.

Ståhle blev olympisk guldmedaljör i Paris 1924. Han slutade sin militära bana som ryttmästare. Ståhle blev riddare av Svärdsorden 1941. Han är begravd vid Krematoriet i Helsingborg.

Referenser

Externa länkar 
 SOK Axel Ståhle

Svenska ryttmästare
Svenska hoppryttare
Svenska olympiska guldmedaljörer
Olympiska guldmedaljörer 1924
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1924 från Sverige
Tävlande i ridsport vid olympiska sommarspelen 1924
Riddare av Svärdsorden
Svenska idrottare under 1900-talet
Svenska militärer under 1900-talet
Militärer från Helsingborg
Idrottare från Helsingborg
Gravsatta på Krematoriekyrkogården i Helsingborg
Män
Födda 1891
Avlidna 1987