kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Bengt Stillström

Bengt Erik Arne Stillström, född 29 oktober 1943, är en svensk entreprenör.

Bengt Stillstöm utbildade sig till civilingenjör på Kungliga Tekniska Högskolan i Stockholm och startade vid 31 års ålder investmentbolaget AB Traction år 1974.

Bengt Stillström med familj och bolag är fortfarande huvudägare i AB Traction, som är maktbolag i Stillström-sfären. I denna ingår bland annat Softronic, Hifab Group, OEM International, BE Group, Nilörngruppen och Drillcon. Sonen Petter Stillström är sedan 2001 VD för Traction.

Traction äger genom ett dotterlag nättidningen Sourze, där Bengt Stillström medverkar som skribent.

Källor

Noter

Externa länkar
Intervju med Bengt Stillström maj 2007 på Avanza banks webbplats
Bengt Stillströms profil på Souzes webbplats

Svenska entreprenörer
Födda 1943
Levande personer
Män
Isbill

Isbill är ett verktyg för att slå hål i is, eller för att undersöka isens tjocklek.

Både isbillar och ispikar av äldre modell har träskaft med en underdel av stål. Ispikar har ett långt träskaft och en kort stålspets, medan isbillar har ett kort eller halvkort skaft och en längre spettliknande underdel av stål. Moderna ispikar för främst långfärdsskridskoåkning är ofta gjorda i helmetall, i aluminium.

Isbillens användning är i första hand att slå hål i isen, till exempel vid angelfiske, medan ispiken främst används för att mäta isens bärighet.

Källor
Om ispikar på Linköpings långfärdsskridskoklubbs webbplats, läst 2011-06-14

Verktyg
Otto Wendt

Otto Wendt, född 26 juni 1890 i Perstorp, död 31 januari 1978, var en svensk företagsledare.

Otto Wendt var äldste son till Wilhelm Wendt och en i en barnskara på 12 barn. Han utbildade sig till civilingenjör vid Kungliga Tekniska Högskolan i Stockholm. Han övertog ledningen för familjens företag Skånska Ättikfabriken AB, senare Perstorp AB, sedan fadern avlidit i en olycka i en av företagets fabriker 1924. Han ledde företaget till 1955 och efterträddes då av sin svåger Olle Nauclér, men fortsatte som styrelseordförande. 

Otto Wendt var gift med Anna Parment (död 1979), tillsammans fick de 4 barn, Leni, Kristian, Carl-Johan och Otto Jr.

Källor
Vem är vem i Skåne 1948, läst 2011-06-18

Personer inom Sveriges näringsliv under 1900-talet
Födda 1890
Avlidna 1978
Män
Personer från Perstorps socken
Gerhard Bondzin

Gerhard Bondzin, född 29 juli 1930 i Mohrungen i Ostpreussen, död 20 mars 2014, var en tysk målare och grafiker.

Gerhard Bondzin utbildade sig till keramiker 1946–48 på Industrieschule in Sonneberg samt i målning för Hans-Hoffman Lederer 1948-51 vid Hochschule für Baukunst und Bildende Künste Weimar och därefter till 1953 för Fritz Dähn och Rudolf Bergander vid Hochschule für Bildende Künste Dresden. Han var från 1957 lärare på denna konsthögskola och 1965–70 rektor. Under åren 1970–74 var han ordförande i Verband Bildender Künstler. 

Gerhard Bondlin har bland annat skapat väggutsmyckningen Der Weg der roten Fahne (Den röda fanans väg) från 1969 i socialrealistisk stil. Denna utförd i färgat glas på betongplattor och är 30 x 10 meter stor, Den är uppsatt på västra fasaden på kulturpalatset i Dresden och blev kulturminnesmärke år 2001.

Källor
 Denna artikel bygger på artikeln om Gerhard Bondzin på tyska Wikipedia.

Externa länkar 

Om Gerhard Bondzin på Kunstgalerie Boris-Lux webbplats

Tyska grafiker
Tyska målare under 1900-talet
Personer från Mohrungen
Födda 1930
Avlidna 2014
Män
Wilhelm Wendt

Wilhelm Wendt, född 16 januari 1854 i Burlövs socken, Malmöhus län, död 9 september 1924 i Perstorps församling, Kristianstads län, var en svensk entreprenör.

Wilhelm Wendt var son till Carl Wendt, som på 1860-talet köpte en skogs- och jordbruksfastighet i Gustafsborg, 4 kilometer från centralorten Perstorp, för att bland annat föda upp karp och sälja boktimmer. Wendt växte upp där och utbildade sig till civilingenjör vid Teknologiska Institutet i Stockholm och i Tyskland och Frankrike. Bland annat studerade han hur bok kunde utnyttjas som råvara för framställning av olika produkter.

År 1881 grundade han företaget Stensmölla Kemiska Tekniska Industri, senare namnändrat till Skånska Ättikfabriken AB, i Perstorp. Där tillverkades ättika, tjära, träkol och träsprit. Företaget startade senare också tillverkning av plastprodukter av företagets egenutvecklade isolit, som liknade bakelit, och högtryckslaminat. Det blev börsnoterat 1970 och bytte namn till Perstorp AB.

Wilhelm Wendt omkom 1924 vid en olycka i en av företagets fabriker. Han var gift med Minna Pauly och hade 12 barn, varav den äldste sonen Otto Wendt, som övertog ledningen för företaget efter hans död, och silversmeden Wilhelmina Wendt.

Källor
Om Wilhelm Wendt på Plastens Hus webbplats, läst 2011-06-18

Noter 

Svenska entreprenörer
Födda 1854
Avlidna 1924
Män
Personer från Perstorps socken
Rogner Bad Blumau

Rogner Bad Blumau är ett spahotell i  Bad Blumau i Oststeiermark i Österrike.

Anläggningen har ritats av konstnären Friedensreich Hundertwasser. Den bygger på borrhål med varmvatten, vilka började borras 1978.

Ferieanläggningen i Bad Blumau var redan planerad, när hotellägaren Robert Rogner träffade Friedensreich Hundertwasser i januari 1992 och övertalade honom att medverka i projektet. Efter överarbetning enligt Hundertwassers organiska arkitektur med gräsklädda tak och fasader i regnbågens färger, påbörjades byggnationen på det 40 hektar stora området 1993. Anläggningen invigdes i maj 1997.

Källor
Denna artikel bygger på artikeln Rogner Bad Blumau på tyskspråkiga Wikipedia.

Noter

Externa länkar 

 www.blumau.com Rogner Bad Blumaus webbplats

Byggnader av Friedensreich Hundertwasser
Barkjärn

Barkjärn, barkkniv, och barkspade är verktyg som används för att barka trädstammar.

Helbarkning av fällda trädstammar kan ske bland annat för att hindra angrepp av barkborrar, för att bereda stockar för sågning eller flisning, eller för att främja torkning av virket. Ringbarkning av träd på rot kan ske för att döda trädet innan det fälls, till exempel av asp för att förhindra att aspen sprids genom rotskott även efter fällning.

För barkning av grov bark används yxor eller specialiserade barkspadar, medan barkjärn och barkknivar används för tunnare bark.

Källor
Lantmannens uppslagsbok, Stockholm 1923, läst 2011-06-14

Skogsbruk
Verktyg
Orsa slipstensmuseum

Orsa slipstensmuseum är ett svenskt arbetslivsmuseum i Orsa. Det öppnade 1996 på Mässbacken i Kallmora by i Orsa kommun. Förutom museibyggnad med gamla redskap, fotografier samt bearbetade slipstenar och brynen, ingår också det tidigare gruvområdet med byggnader som Gruvstugan, Hackboden och Slogboden. Berggrunden i området är orsasandsten, vilken har brutits åtminstone sedan 1500-talet.

Museibyggnaden och det två kvadratkilometer stora gruvområdet ägs av Orsa samfälligheter, medan Orsa slipstensförening, bildad 1996, ansvarar för driften.

Källor
Orsa slipstensmuseums webbplats, läst 2011-06-18

Externa länkar
Orsa slipstensmuseums webbplats
Om Slipstensmuseets tioårsjubileum i Dalarna Tidningar 2008-08-04

Arbetslivsmuseer i Sverige
Museer i Dalarnas län
Kultur i Orsa kommun
Byggnader och anläggningar i Orsa kommun
Industriminnen i Dalarna
Sandsten
Orsasandsten

Orsasandsten är en fossilfattig silurisk sedimentär bergart som bildades för omkring 430 miljoner år sedan. Den finns i området runt Siljan, till exempel i trakten av Kallmora by i Orsa kommun. Området med orsastandsten sträcker sig från Orsasjöns norra strand mellan Bäcka och Ore älv, efter Oreälvens västra strand, kring Unåns och Ämåns nedre lopp, går under älven vid Kallmora och därefter i ett stråk mot Mässbacken-Fridshammar.

Historik 
Orsasandsten har använts för slipning och brytning sedan vikingatid och sannolikt tidigare. Den kiselbundna kvartsen lämpar sig bra för slipstenar. Regelbunden brytning har skett åtminstone sedan 1500-talet. Enligt 1730 års gruvordning för Orsa socken skedde brytning i varje by som eget gruvlag med egen gruva sex veckor före fastan och sex veckor efter skörden. På 1760-talet skedde bearbetning i över 30 gruvor. Gruvlagen hade egna gruvstugor med stall och smedja. Hackning och annan bearbetning skedde därefter inomhus vintertid på gårdarna.

År 1902 inleddes industriell brytning av byggnadssten av AB Orsa stenhuggeri intill socknens gamla slipstensbrott, och orsasandsten användes bland annat för Centralposthuset, Stockholm. Vid denna tid arbetade sommartid 400–500 personer med sandstensbrytning och tillverkades omkring 100 000 brynen per år.

Idag sker industriell brytning av orsasandsten för byggnadssten i Malungsgruvan väster om Kallmora av Orsa stenhuggeri. Visst hantverk med huggning av slipstenar bedrivs av Orsa Slipstensgrupp. 

Orsas kommunvapen visar tre slipstenar av orsasandsten.

Se även 
 Dalasandsten
 Övedssandsten
 Orsa Slipstensmuseum

Referenser

Noter

Tryckta källor
Orsa slipstensförening: Slipstensmuseet och slipstensgruvarna, läst 2011-06-18
Orsasandsten på Orsa Stenhuggeri AB.s webbplats, läst 2022-10-26

Sandsten
Byggnadssten
Orsa kommun
Bergarter med tillnamn
Kettelviks Stenmuseum

Kettelviks Stenmuseum är ett arbetslivsmuseum i Kettelvik på Gotland. Kettelviks Stenmuseum ligger vid den tidigare stenhuggaren John Larssons stenbrott vid Kettelvik, som varit i gång mellan 1930-talet och 1980-talet. Det visar den gamla arbetsmiljön med kranar och pumpar. I museibyggnaden visas i två rum slipstenens historia, fotografier, verktyg och föremål i sandsten.  

Det mesta materialet, svarv, verktyg med mera i museet härrör från den siste verksamme stenhuggaren Ivar Hansson och skänktes till museet efter hans bortgång av hans son Anders Hansson. 

Museet har byggts upp sedan slutet av 1980-talet av företaget Gotlandsbrynet och stöds av föreningen Kettelvik Stenmuseums Vänner.

Bilder

Se vidare
 Gotlands geologi
 Burgsvikssandsten
 Orsa Slipstensmuseum

Referenser
Kettelviks Stenmuseums webbplats, läst 2011-06-18

Externa länkar

Kettelsviks Stenmuseeums webbplats

Arbetslivsmuseer i Sverige
Museer i Gotlands kommun
Industriminnen på Gotland
Sandsten
Burgsvikssandsten

Burgsvikssandsten är en sandsten som finns på södra Gotland. Den har också kallats för gotlandssandsten. 

Den gotländska sandsten går i dagen i ett smalt bälte på sydligaste Gotland. Den är bildad av fina sandkorn, som pressats samman med kalk för omkring 400 miljoner år sedan när nuvarande Gotland låg nära ekvatorn.

Burgsvikssandsten är en finkorning och gråaktig sandsten, som är porös och mjuk. Den har använts som byggnadssten, för skulpturer, spisar, altaruppsatser och takflis. Under tidig medeltid var den en vanlig råvara för dopfuntar i gotländska kyrkor och även som byggnadssten för kyrkorna. Den användes på svenska slottsbyggen under 1600-talet.

Se även
 Gotlands geologi
 Kettelviks Stenmuseum

Källor
Byggnadsvårdsbloggen, läst 2011-06-18
Om gotländsk sandsten på Gotlandsbrynets webbplats, läst 2011-06-18

Sandsten
Byggnadssten
Gotlands kommuns geografi
Bergarter med tillnamn
Garphyttans industrimuseum

Garphyttans industrimuseum är ett arbetslivsmuseum i Garphyttan i Närke.

I Garphyttans industrimuseum visas föremål, produktionsmiljöer och foton från brukets tidigare verksamhet från 1906 och framåt samt lokalhistoria. Museet disponerar sammanlagt 1 300 kvadratmeter.

Museet ligger i Garphytte bruks kontor fram till 1935. 
Museiverksamheten började planeras 1988 och invigdes 1991. Det drivs av en grupp frivilliga med stöd av Garphyttan Wire.

Källor
Garphyttans insustrimuseums webbplats, läst 2011-06-20

Externa länkar
Garphyttans industrimuseums webbplats

Arbetslivsmuseer i Sverige
Museer i Örebro län
Örebro kommun
Los koboltgruva

Los koboltgruva är en gruva i Los i Los socken i Hälsingland, vilken var i drift från 1730-talet till år 1773. Gruvan är numera ett arbetslivsmuseum och öppen för allmänheten.

Henric Kalmeter fick 1733 tillstånd att bearbeta vismutfyndigheterna i Los. Han besökte Los första gången 1736 och kunde då upptäcka att malmen innehöll kobolt, ett vid denna tid viktigt färgämne. Den visade sig dock ha en låg halt av kobolt och malmtillgångarna började avta på 1760-talet. Malmen bröts sedan fram till 1773, då verksamheten gick i konkurs. 

Bearbetningen av malmen skedde först utomlands, men Kalmeter uppförde senare på order av kronan ett blåfärgsverk i Los för att utvinna koboltoxid, och ur denna smalt. Tillverkningen, av upp till 17 ton färgmassa per år, påbörjades 1745. Även ett glasbruk, Blåfärgsverket senare Sophiendal, inrättades 1744 på orten för att kompensera den minskande koboltverksamheten.

Axel Fredrik Cronstedt fann 1751 i malmen från Los ett nytt grundämne, som han benämnde nickel.

Föreningen Loosgrufvan har sedan 1989 arbetat med återupprätta Los koboltgruva som museum. Sedan mitten av 1990-talet har gruvan varit öppen för allmänheten.

Los koboltgruva utsågs till Årets Arbetslivsmuseum 2022.

Bilder

Källor 
Loos Koboltgruvas webbplats

FMIS:

Noter

Externa länkar 

Arbetslivsmuseer i Sverige
Museer i Gävleborgs län
Industriminnen i Hälsingland
Gruvor i Ljusdals kommun
Gruvor i Hälsingland
Nedlagda gruvor i Sverige
Eva Kerek

Eva Elisabeth Kerek, född 22 juni 1969 i Stockholm, är en svensk målare, tecknare och grafiker.

Eva Kerek utbildade sig i konst och konsthantverk vid Nyckelviksskolan 1993-1994, konstlinjen vid Birkagårdens folkhögskola 1994-1996, Konstfack 1996-2001 och Kungliga Konsthögskolan 2008-2009.

Hon hade sin första separatutställning 1999 på Galleri Signum K-zon i Uppsala.

Eva Kerek fick 2008 Sven-Harrys Konststiftelses stipendium.

Externa länkar

www.evakerek.se

Konstnärer från Stockholm
Svenska målare under 1900-talet
Svenska målare under 2000-talet
Födda 1969
Levande personer
Kvinnor
Svenska tecknare under 1900-talet
Svenska tecknare under 2000-talet
Svenska grafiker under 1900-talet
Svenska grafiker under 2000-talet
Sonja Larsson

Sonja Ingrid Birgitta Larsson, född 13 februari 1955, är en svensk målare.

Sonja Larsson utbildade sig på Kungliga Konsthögskolan i Stockholm 1980-85. Hon fick 2006 Sven-Harrys Konststiftelses stipendium och långtidsstipendium från Konstnärsnämnden år 2007.

Sonja Larsson är ledamot i Konstakademien sedan 2010.

Offentliga verk i urval
Målning på akrylglas utan titel, residenset, Sveriges ambassad i Santiago de Chile, 2006
Stjärnväv, fem målningar på akrylglas, Äldreboendet Kattrumpstullen, Roslagstullsbacken 5, i Stockholm

Bibliografi i urval
Sonja Larsson - målningar i urval 1996-2003,

Källor

Noter

Externa länkar
Om Sonja Larsson av Olle Granath på Statens Konstråds webbplats
Susanna Slöör: Den förenklade friheten på www.omkonst.se, december 2003
Bilder av Sonja Larsson på Konstakademiens webbplats 

Svenska målare under 1900-talet
Svenska målare under 2000-talet
Födda 1955
Levande personer
Kvinnor
Ledamöter av Konstakademien
Mårten Castenfors

Mårten Gunnar Castenfors, född 1 januari 1959, är en svensk konstkritiker och museiman.

Mårten Castenfors är uppvuxen i Stockholm och Lidingö. Han har under 15 år varit konstkritiker på Göteborgsposten och Svenska Dagbladet, samt varit chef på sekreteriatet på Sveriges Allmänna Konstförening. Han är chef för Stockholm Konst vid Stockholm stads kulturförvaltning och sedan september 2008 också chef för kommunala Liljevalchs konsthall i Stockholm.

Mårten Castenfors är gift med konstnären Maria Hall.

Bibliografi i urval
Mårten Castenfors: Sveriges konst 1900-talet, del 3, 1970-2000, Sveriges allmänna konstförening:110,  2001, ISSN 0347-2515,

Se även
Årets utställning

Källor
"Mårten Castenfors, museiman" i Fokus, oktober 2008, läst 2011-06-18

Externa länkar
 

Svenska konstkritiker
Svenskt museifolk
Födda 1959
Levande personer
Män
Lars Kleen

Lars Erik Johan Kleen, född 13 april 1941 i Stockholm, är en svensk konstnär. 

Lars Kleen är son till Erland Kleen och Karin Engberg. Han utbildade sig i måleri på Det Kongelige Danske Kunstakademi och på Konsthögskolan i Kraków i Polen. Han övergick tidigt från måleri till skulptur och har framför allt gjort sig känd för sina byggnadskonstruktioner, det vill säga skulpturer i en gränszon mellan arkitektur och maskiner. Han tilldelades Sergelpriset 2010 och Sven-Harrys Konststiftelses stipendium 2011. Kleen finns representerad vid bland annat Nationalmuseum i Stockholm.

Offentliga verk i urval
Fri, 1998, på Borås stadshus innergård
Arton, 2002, i Mölndalsån i Mölnlycke centrum
Krigsseglare, betong, stål och trä, 1997, minnesmärket över svenskt sjöfolk som fick sätta livet till under andra världskrigets ofärdsår, Stenpiren i Göteborg
Manuskript, betong, 2014, minnesmärke över Stig Dagerman, Stig Dagermans Park, Skolvägen/Västerängsvägen i Enebyberg

Källor
Om Lars Kleen på Sven-Harrys konstmuseums webbplats, mars 2011, läst 2011-06-18

Noter

Externa länkar

Leif Mattsson: Mellan tanke och skapelse på www.omkonst.se, november 2003
Susanna Slöör: Arbetsplatsbesök hos Lars Kleen, april 2008

Svenska skulptörer under 1900-talet
Mottagare av Sergelpriset
Födda 1941
Levande personer
Män
Mottagare av Prins Eugen-medaljen
Representerade vid Nationalmuseum
Svenska skulptörer under 2000-talet
Ledamöter av Konstakademien
Richard Long

Richard Long, född 2 juni 1945 i Bristol i Storbritannien, är en brittisk konstnär mest känd för sina installationer, som han gör i naturen under långa vandringar, av material från naturen.

Praktik och biografi 
Richard Long utbildade sig vid konstskolan på University of the West of England 1962-1965 och vid St Martin’s School of Art and Design i London 1966-1968. Han brukar betecknas som en pionjär inom land art men menar själv att han inte ser sig som en land art-konstnär, utan känner mer släktskap med italienska Arte Povera och konceptuell konst. Redan som 18-åring 1967 när han gick på Saint Martin's School of Art vandrade han fram och tillbaka utefter en rak linje i en gräsmarken på engelska landsbygden, och fotograferade det spår han trampat upp. Verket betraktas idag som en milstolpe i samtida konst, och har drag av både performancekonst, måleri och skulptur. Med liknande installationer i naturen, vilka han skapade med stenar, pinnar, lera och vatten, under långa vandringar i bland annat Storbritannien, Kanada, Mongoliet, Bolivia, Anderna, Sahara, Australien, Island och Lappland, fick han sitt internationella genombrott. Formmässigt återkommer han ofta till den raka linje och cirkeln.

 
Hans installationer gjorda i naturen presenteras genom kartor, text och fotografier som han tar själv, men vissa verk dokumenterar han inte över huvud taget. För gallerirummet gör han också installationer och stora målningar i lera ofta utförda med bara handen eller ett finger. Han menar att installationerna skapade under vandringarna är kärnan i hans konstnärskap och att dokumentationen och inomhusinstallationerna fungera som ett komplement och är ett sätt att presentera hans verk för en större publik.  

Richard Long var Storbritanniens representant på Venedigbiennalen 1976 och mottog Turnerpriset 1989.

Verk i urval 
 Walking a line in Peru, 1972
 The stones ink slowly with the melting snow of summer. Along a four day walk in Norway, 1973
 A line in the Himalayas, 1975
 Throwing stones into a circle a six day walk in the Atlas Mountains Morocco, 1979
 A line and tracks in Bolivia, 1981
 Wind Stones; Long Pointed Stones; Scattered along a 15 day walk in Lappland 207 stones turned to point into the wind, 1985
 Where the walk meets the place a six day walk in the Hoggar The Sahara,1988
 Wind circle a southward walk of 220 miles in 14 days across the middle of Iceland, 1994
 Riverlines, 2006, permanenta installationen som mäter 11 x 15 meter, i stora hallen till Hearst Tower i New York.

 Se även 
 Land art

 Källor
 

Noter

 Bibliografi 
 Gooding, Mel and William Furlong. (2002). Artists, Land, Nature.''  New York: Abrams. /

Externa länkar 
Richard Longs webbplats

Brittiska konstnärer
Brittiska fotografer
Brittiska skulptörer
Mottagare av Turnerpriset
Födda 1945
Levande personer
Män
Mottagare av Praemium Imperiale
Albert Engströms ateljé

Albert Engströms ateljé är ett byggnadsminnesmärkt hus i Uppland.

Historia
Albert Engström ritade huset med hjälp av sin elev Carl Hagsten. Det stod klart 1907 på en klippa nära havet utanför Grisslehamn, något mindre än en halv kilometer från Albert Engströms bostad.

Ateljén är målad i Falu rödfärg på de södra och östra fasaderna, men är vitmålat på faserna mot öster och norr för att bättre tjäna som sjömärke. Albert  Engström hade huset som  ateljé fram till sin död 1940 och den har lämnats orörd sedan dess. 

Ateljén sköts av Albert Engström-sällskapet. Det är ett byggnadsminne sedan 1975.

Fotogalleri

Se även
Albert Engström-museet
Eksjö museum

Källor
Om Albert Engström-museet på Norrtälje kommuns webbplats, läst 2011-06-16

Externa länkar
Om Albert Engström-museet på Albert Engströmsällskapets webbplats

Albert Engström
Byggnadsminnen i Stockholms län
Byggnader och anläggningar i Norrtälje kommun
Museer i Stockholms län
Museer i Norrtälje
Grisslehamn
Albert Engström-museet

Albert Engström-museet är ett svenskt författar- och konstnärsmuseum i Grisslehamn.

Albert Engström-museet ligger i gården Augustberg utanför Grisslehamn, som Albert Engström förvärvade 1902. Han hade då tidigare bott två somrar som sommargäst i Grisslehamn. Albert Engström och hans hustru Sigrid Sparre bodde här permanent fram till 1916, vareftet de flyttade till Stockholm. Han behöll dock gården som sommarbostad fram till sin död. Albert Engströms hem är sedan 2006 iordningställt som det såg ut omkring 1910. 

Museet sköts av Albert Engström-sällskapet. Albert Engström-museet är den norra Ändpunkten för vandringsleden Roslagsleden.

Bildgalleri

Se även 
Albert Engströms ateljé
Albert Engströmsgården i Hult, Eksjö kommun
Eksjö museum

Källor 
Om Albert Engström-museet på Albert Engströmsällskapets webbplats, läst 2011-06-16

Noter

Externa länkar 
Albert Engström-museets webbplats
Om Albert Engström-museet på Norrtälje kommuns webbplats

Albert Engström
Konstnärsmuseer i Sverige
Författarmuseer i Sverige
Museer i Stockholms län
Arbetslivsmuseer i Sverige
Museer i Norrtälje
Grisslehamn
Konst i Marabouparken

Konst i Marabouparken är en del av Marabouparken i Sundbyberg.

Skulpturer började resas i Marabouparken redan vid parkens tillblivelse och samlingen hade på 1970-talet vuxit till att bli en stor skulpturpark med sexton konstverk utplacerade.

Skulpturer i parken

Leonard Baskin: Sörjande kvinna (1971), brons
Leonard Baskin: Den förlorade sonen (1971), brons
Leonard Baskin: Isak (1973), brons
Raymond Duchamp-Villon: Maggy (1912), huvud i brons
Émile Gilioli: Klocktornet (1958), brons
Eric Grate: Förvandlingarnas brunn (1944-55), fontän i granit
Bror Hjorth: Margit (1946), brons
Ivar Johnsson: Kungen rider Eriksgatan (1942-45), granit
Ivar Johnsson: Kvinna vid havet (1932), brons
Arvid Knöppel: Hjortdjur (1948), brons
Henri Laurens: Undinerna (1934), bly
Poseidon/Zeus, kopia av grekisk skulptur från 480-450 före Kristus
Marino Marini: Den stora hästen (1951), brons
Nils Möllerberg: Boxaren (1926), brons
Lennart Rodhe: Stadens tecken (1970), stele i glaserat stengods
Gustav Vigeland: Lekande björnar (1915), brons

Bildgalleri

Externa länkar 

 Om skulptursamlingen på Marabouparkens webbplats

Skulpturparker i Sverige
Parker i Sundbybergs kommun
Votivskepp

Ett votivskepp eller kyrkskepp är modeller av fartyg, avsedda att fästas vid väggar eller att hängas upp i tak i kyrkor. Besättningar, som var i sjönöd, bad till Gud och lovade skänka en gåva om de undgick katastrofen. Ofta donerades en modell av det skepp man seglat med. Skeppet var de nödställdas votivgåvor. Votiv betyder löfte.

Votivskepp är vanliga i kyrkor i de nordiska länderna. I Danmark finns ungefär 1 300 votivskepp i kyrkor, en eller flera i ungefär varannan kyrka.

Det äldsta votivskeppet i nuvarande Sverige har dokumenterats från Landskrona 1536. Det äldsta kända från Sverige före 1658 års gränser är troligen en skadad modell av en galeon från 1500-talet som hängt i Storkyrkan i Stockholm och som numera är ersatt med en kopia. Det bedöms vara från 1590–1610 och kan härstamma från Nederländerna. Originalet finns numera i Sjöhistoriska museet i Stockholm. Kopian har gjorts av modellbyggaren Harald Åkerlund (1900–80) och skänktes till Storkyrkan på 1950-talet.

Källor

www.kirkeskibe.dk, läst 4 juni 2011

Vidare läsning

Externa länkar
Göran Stenstrand:Angående votivskeppet i Blidö kyrka, 2006, läst 2011-06-14

Kyrklig interiör
Sjöhistoria