Rambeslut

Ett rambeslut är en typ av bindande rättsakt som tidigare kunde antas av Europeiska unionens råd inom polissamarbete och straffrättsligt samarbete. Rambesluten syftade i huvudsak till att harmonisera medlemsstaternas lagstiftning och hade många likheter med direktiv; ett rambeslut var bindande för unionens medlemsstater med avseende på det resultat som skulle uppnås, men överlät åt de nationella myndigheterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. I motsats till direktiv saknade dock rambesluten under alla omständigheter direkt effekt, och kunde således inte åberopas av enskilda inför en nationell domstol likt en nationell lag eller en europeisk förordning. Europeiska gemenskapernas kommission saknade också möjlighet att väcka talan om fördragsbrott vid EG-domstolen mot en medlemsstat som inte införlivade ett rambeslut på ett korrekt sätt.

Rambeslut inrättades som en typ av rättsakt genom Amsterdamfördraget, som trädde i kraft den 1 maj 1999, och ersatte den tidigare rättsakten gemensam åtgärd, som hade inrättats genom Maastrichtfördraget den 1 november 1993. Genom Lissabonfördraget, som trädde i kraft den 1 december 2009, överfördes polissamarbete och straffrättsligt samarbete till överstatlig nivå och rambeslut upphörde då som rättsaktstyp. De redan existerande rambesluten fortsatte dock att gälla. Sedan Lissabonfördraget trädde i kraft har många rambeslut ändrats, upphävts eller ersatts av direktiv eller, i vissa fall, förordningar.

Utformning 
Rambeslut följde, i likhet med övriga rättsakter, de bestämmelser om utformning som hade antagits av Publikationsbyrån. Rättsakten bestod av tre delar: ingressen, artikeldelen och eventuella bilagor. Artikeldelen utgjorde den normativa delen av rättsakten och var uppdelad i artiklar. Till skillnad från direktiv och beslut innehöll rambesluten ingen avslutande artikel som fastställde till vem eller vilka det riktade sig eftersom rambesluten alltid riktade sig till medlemsstaterna.

Rättslig form och grund 
Den rättsliga grunden för rambeslut återfanns i artikel 34.2 i fördraget om Europeiska unionen:

Eftersom rambesluten krävde att medlemsstaterna införlivade dem i den nationella lagstiftningen skiljde de sig väsentligen från förordningar i sin rättsliga form och användes för lagstiftning på unionsnivå som inte krävde enhetlig utformning. Istället användes de huvudsakligen för att harmonisera medlemsstaternas lagstiftning. Däremot hade rambesluten, till skillnad från beslut, allmän giltighet och riktade sig alltid till alla medlemsstater.

Rambeslut antogs av Europeiska unionens råd med enhällighet på initiativ av en medlemsstat eller Europeiska gemenskapernas kommission och efter samråd med Europaparlamentet. EG-domstolen var behörig att granska lagenligheten av ett rambeslut om en medlemsstat eller kommissionen väckte talan om ogiltigförklaring inom två månader från den dag då rambeslutet hade offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.

Rättslig effekt och tillämplighet 
Ett rambeslut trädde i kraft tjugo dagar efter att det hade offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning, om inget annat föreskrevs i rambeslutet. Rambeslutet var rättsligt bindande för medlemsstaterna. EG-domstolen var behörig att avgöra alla tvister som uppkom mellan medlemsstaterna om tolkningen eller tillämpningen av rambeslut och som inte kunde lösas av Europeiska unionens råd inom sex månader. Ett rambeslut saknade däremot direkt effekt och kunde därför inte åberopas av enskilda inför en nationell domstol likt en nationell lag. Istället krävdes att medlemsstaterna vidtog nationella genomförandeåtgärder för att rambeslutets bestämmelser skulle få rättsverkan i förhållande till tredje man. EG-domstolen hade dock behörighet att meddela förhandsavgöranden om giltigheten och tolkningen av rambesluten på begäran av en nationell domstol, i de medlemsstater som hade medgett detta genom en särskild förklaring. Samtliga dåvarande medlemsstater utom Danmark, Frankrike, Irland och Storbritannien avgav sådana förklaringar i samband med Amsterdamfördragets ikraftträdande. Senare avgav även Frankrike samt Cypern, Lettland, Litauen, Rumänien, Slovenien, Tjeckien och Ungern sådana förklaringar. Bulgarien, Estland, Malta, Polen och Slovakien avgav däremot inga sådana förklaringar.

Medlemsstaterna var förpliktade att sätta i kraft de lagar och andra författningar som var nödvändiga för att genomföra ett rambeslut. Varje rambeslut fastställde den tidsfrist inom vilken medlemsstaterna var tvungna att ha vidtagit alla nödvändiga genomförandeåtgärder. I regel var denna tidsfrist minst ett år. Alla genomförandebestämmelser var tvungna att innehålla en hänvisning, eller åtföljas av en hänvisning, till rambeslutet. Medlemsstaterna skulle underrätta Europeiska unionens råd och Europeiska gemenskapernas kommission om de genomförandeåtgärder de vidtog och överlämna texten till alla genomförandebestämmelser till rådet och kommissionen.

Ändringar genom Lissabonfördraget 
Genom Lissabonfördraget, som trädde i kraft den 1 december 2009, upphörde möjligheten för Europeiska unionens råd att anta rambeslut. De redan existerande rambesluten fortsatte dock att gälla. Under en övergångsperiod på fem år fortsatte Europeiska kommissionen att sakna möjligheten att väcka talan om fördragsbrott vid EU-domstolen mot en medlemsstat som inte införlivade ett rambeslut på ett korrekt sätt. Även EU-domstolens befogenheter förblev oförändrade i förhållande till de tidigare bestämmelser som hade gällt enligt fördraget om Europeiska unionen. Vid övergångsperiodens slut den 1 december 2014 upphörde dessa övergångsbestämmelser. Därmed fick kommissionen och EU-domstolen samma befogenheter i förhållande till rambeslut som till andra rättsakter som antagits i enlighet med fördragen.

I en särskild förklaring som fogades till Lissabonfördraget uppmanade den regeringskonferens som antog fördraget att unionens institutioner skulle sträva efter att i lämpliga fall ändra eller ersätta de fortfarande existerande rambesluten under den femåriga övergångsperioden. En del rambeslut har sedan dess ändrats, upphävts eller ersatts, men många är fortfarande i kraft.

Lista över rambeslut 
Nedan anges en fullständig förteckning över de rambeslut som antogs av Europeiska unionens råd mellan Amsterdamfördragets ikraftträdande den 1 maj 1999 och Lissabonfördragets ikraftträdande den 1 december 2009.

Se även 
 Direktiv
 Europeiska unionens tre pelare
 K.3-konvention

Referenser 

Europeiska unionens rättsakter
Området med frihet, säkerhet och rättvisa