kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
That'll Be the Day

That'll Be the Day är en rock'n'roll/rockabilly-låt skriven av Buddy Holly, Jerry Allison och Norman Petty, inspelad av The Crickets med Buddy Holly den 25 februari 1957 och utgiven den 27 maj 1957 på skivbolaget Brunswick med I'm Lookin' For Someone to Love som B-sida. Låten nådde Billboardlistans förstaplats den 23 september 1957 och andraplatsen på R&B-listan samma år. I och med singelframgången bokades Buddy Holly and the Crickets att spela på ett flertal platser, däribland "av misstag" på Apollo Theater som första vita grupp i rassegregationens USA.

Norman Petty fick en kredit som medförfattare, men han var faktiskt inte inblandad i att skriva, utan bara i produktionen av denna välkända inspelning.

Om låten
Låtnamnet kommer från en återkommande John Wayne-replik i filmen Förföljaren (1956).
Första inspelningen från juli 1956 hos Decca i Nashville utgavs först postumt.
Listad som #39 på The 500 Greatest Songs of All Time 2004.
Låten upptogs i USA:s National Recording Registry 2005.

Covers
1958 spelade The Quarrymen (som senare kom att bli The Beatles) in That'll Be the Day och In Spite of All the Danger på en acetatskiva som en kul grej. De båda spåren utgavs kommersiellt på Anthology 1 (1995), 37 år senare.
1976 gjorde Linda Ronstadt en cover på sitt Grammy-vinnande album Hasten Down the Wind.
Som bonusspår på återutgivningen (1999) av The Flamin' Groovies album Teenage Head (1971).
1977 gjorde Jerry Williams en cover med sitt då nya band, Roadwork, på LP:n "Too fast to live - Too young to die", Sonet

Referenser

Musiksinglar 1957
Sånger framförda av Buddy Holly
Victor Grosvenor, earl Grosvenor

Victor, earl Grosvenor, född 28 april 1853 död 22 januari 1884, var son till Hugh Lupus Grosvenor, 1:e hertig av Westminster (1825-1899).

Gift 1874 med Lady Sibell Mary Lumley (1855-1929) .

Barn
 Lady Constance Grosvenor (1875-1957); gift 1899 med Anthony Ashley-Cooper, 9:e earl av Shaftesbury (1869-1961)
 Lady Lettice Grosvenor (1876-1936); gift 1902 med William Lygon, 7:e earl Beauchamp (1872-1938)
 Hugh Grosvenor, 2:e hertig av Westminster (1879-1953); gift 1:o 1901 med Constance Edwina Cornwallis-West (1876-1970) (skilda 1919) ; gift 2:o 1920 med Violet Mary Nelson (1891-1983) (skilda 1926) , gift 3:e gången 1930 med Hon Loelia Mary Ponsonby (1902-1993) (skilda 1947) ; gift 4:e gången 1947 med Anne Winifred Sullivan (1915-2003)

Engelsk adel
Födda 1853
Avlidna 1884
Män
Sport (botanik)

Sport är en term inom botanik och hortikultur. Det är en del av en växt som avviker morfologiskt från resten av plantan. Det kan vara avvikande färg eller form hos grenar, blad eller blommor.

Sporter med önskvärda egenskaper tas ofta tillvara och förökas vegetativt. Dessa utgör nu nya sorter. Sorter som härstammar från sporter har ofta en tendens att revertera (återgå till ursprungsformen).

Växtmorfologi
Lancaster House

Lancaster House, tidigare känt som Stafford House, är beläget i West End, London. Det ligger nära Saint James's Palace och var tidigare en del av palatset. Det används numera mestadels av brittiska utrikesdepartementet.

Huset byggdes 1825 för Fredrik, hertig av York och Albany, son till Georg III av England, och kallades till att börja med York House, men det var långt ifrån färdigt när hertigen dog 1827. Huset köptes och byggdes klart av markisen av Stafford, George Granville Leveson-Gower, 1:e hertig av Sutherland, och var känt som Stafford House i närmare ett sekel.

Hertigen och hans son George Granville, 2:e hertig av Sutherland gjorde sig kända i London för sina överdådiga fester och för sina många berömda gäster, till exempel Harriet Beecher Stowe och Giuseppe Garibaldi. Drottning Viktoria berättas ha sagt som gäst: "I have come from my House to your Palace". 

År 1912 köptes huset av sir William Lever, som skänkte det till engelska staten 1913.

Byggnader och anläggningar i London
Fönstervingespinnare

Fönstervingespinnare (Dysauxes ancilla), även kallad lavdagspinnare eller lavdagsvärmare, är en art i insektsordningen fjärilar som tillhör familjen björnspinnare. I Sverige är arten klassad som akut hotad och förekommer endast på en enda lokal i Beijershamn på Öland. Populationens flygtid infaller omkring juli.

Källor 

Björnspinnare
Ivan Regen

Ivan Regen (även känd som Johann Regen), född 9 december 1868, död 27 juli 1947, var en slovensk biolog, mest känd för sina studier inom bioakustiken.

Han föddes i byn Lajše, Oberkrain, i det som idag är Slovenien, där han som barn intresserade sig för insektljud. Hans familj kunde dock inte betala hans studier, så till en början studerade han vid det lokala seminariet till vilket han hade fått ett stipendium. Senare, när han hade lyckats spara ihop pengarna till utbildningsavgiften i Wien, påbörjade han studier i naturvetenskap vid Universitetet i Wien under Grobben, Exner, och Claus. Han fick sin fil.dr. 1897 och började sedan arbeta som gymnasielektor, först i Wien, och sedan i Weißkirchen, i dåtidens Mähren. Till slut flyttade han tillbaka till gymnasiet i Wien efter att ha rekommenderats av Exner, och där arbetade han fram till sin pension, 1918.

Under tiden började regen studera djurpsykologi, och han blev en av de första slovenska forskarna som arbetade utomlands efter . Efter att ha observerat vårtbitares och Syrsors Stridulation  visade han att insekter svarar på akustisk stimulus från andra individer och han lyckades få sina försöksdjur att svara på artificiella ljud skapade med en högtalare. Senare visade han att insekternas hörsel beror på hur intakt deras tympanal organ är, vilket var den första beskrivningen av detta organ. För sina bidrag är han sedd som grundaren av den moderna bioakustiken. Han studerade också andra psykologiska fenomen hos insekter, som andning, vinterdvala, och pigmentförändringar.

Regens största projekt var ett så kallat "geobiologiskt laboratorium", ett stort terrarium i vilket han studerade phonotaxis i stor skala. Han använde 1600 honor med intakta eller skadade hörselorgan för att med statistik undersöka deras beteende.

Han forskade privat från och med 1911 men behöll sin kontakt med Slovenien, där han gav stöd till flera lokala societeter och kulturella institutioner, och etablerade slovensk terminologi i fälten han jobbade inom. År 1921 blev han erbjuden en tjänst på Universitetet i Ljubljana men tackade nej. 1940 blev han medlem i "Slovenian Academy of Sciences and Arts" och blev också hedersmedlem i Slovenska Societeten för Naturhistoria.

Källor

Referenser 

Slovenska biologer
Slovenska entomologer
Män
Födda 1868
Avlidna 1947
Alumner från Wiens universitet
Oksöy fyr

Oksöy fyr (Oksøy fyr på norska) ligger på en ö i Kristiansandsfjorden söder om Kristiansand  i Vest-Agder i Norge. Fyrstationen är en kustfyr och blev upprättad år 1832. Tillsammans med Odderøya fyr och Grønningen fyr ger Oksöy fyr en sammanhängande navigationshjälp vid inseglingen till skärgården och Kristiansands hamn från öppna Skagerrak.

Den första fyren 
Den första fyren på Oksöy var 23 meter hög och byggd i tegel. På ön byggdes det även ett bostadshus och ett uthus för fyrvaktaren. Oksöy fyr tändes första gången den 25 november 1832. Eftersom Norge och Sverige då bildade union så försågs fyren med en skylt med Karl XIV Johans emblem. Numera finns skylten, förgylld, i fyrvaktarbostaden.

Oksöy fyr var den första fyr utanför Frankrike som år 1832 försågs med en Fresnel-lins.

Dagens fyr 
Det ursprungliga fyrtornet ersattes år 1900 av ett nytt, 36 meter högt torn av sammanfogade plattor av gjutjärn. Tornet är ett av Norges högsta fyrtorn. Även denna nya fyr har en linsapparat:  en första ordningens katadioptrisk lins: den både reflekterar och förstärker ljuset. Nominell räckvidd är 19 nautiska mil.

Fortfarande finns rester på fyrområdet av husgrunder efter tidigare fyrtorn, lotsstation, semaforstation samt en tysk barack från andra världskriget.

Oksöy fyr ägs av norska staten. Fyren automatiserades och avbemannades år 2004. Fyren är skyddad enligt norsk lag som kulturminne och ön är också naturreservat.

Lotsstationen 
Lotsstationen på Oksöy upprättades omkring år 1950. En styrhytt från fiskebåten Agder 2 från Flekkerøy byggdes om till lotsutkik.

År 1979 flyttades lotsstationen till Kristiansand. År 1989 togs beslut om att lotsutkiken skulle renoveras och därefter K-märkas.  Troligen är lotsutkiken en av Norges minsta kulturminnesmärkta byggnader.

Väderstation 
På Oksöy finns en av Norges Meteorologisk institutts väderstationer. Vindobservationer från denna station omnämns i den svenska Sjörapporten.

Anekdoter 
C. J. Bergh anställdes som den förste fyrvaktaren på Oksöy - en tjänst han hade till 1875. Han dog då 77 år gammal efter 38 års tjänst och efterlämnade hustru (nummer två) och 25 barn.

Fyrvaktaren hade även ett fyrbiträde som enligt anställningskontraktet skulle ha fri kost och logi, något som på den tiden även inkluderade "1 eller 2 drammer (supar) daglig". År 1861 fick fyrbiträdet ett eget boningshus.

Källor 

 Malmberg, Gert, Sveningson, Ulf: Fyrar från Falsterbo till Færder, Partille 1999

Externa länkar 
 Norsk fyrliste 2008
 Norsk Fyrhistorisk Forening|tittel: Oksøy fyrstasjon

Fyrar i Norge
Områden och platser i SMHI:s sjöväderrapport
Kristiansands kommun
Axel Frithiof Åkerberg

Axel Frithiof Åkerberg, född 30 mars 1833 i Hille socken, Gävleborgs län, död 13 juli 1901 i Saltsjöbaden, Nacka församling, var en svensk författare.

Biografi
Åkerberg var student i Uppsala 1856 och filosofie kandidat där 1865. Han började tidigt arbeta för såväl religiös som politisk frihet genom översättningar och tidningsmannaverksamhet. Han var medarbetare i Framtiden (1868 ff.), Aftonbladet 1870-1878, Sanningssökaren 1877-1881, Vikingen 1882-1883, Tiden 1883-1886 och Socialdemokraten, översatte Theodore Parker, John Stuart Mill och flera religionsfilosofiska verk, utgav 1879 Om religionsförföljelsen i Skåne och redigerade Bibliotek för sanningssökare (tillsammans med K. P. Arnoldson, 1878-1883). I Nordisk familjeboks första upplaga författade Åkerberg åtskilliga artiklar. Med hänförelse omfattade han icke blott frihetsidén, utan även många av de moderna rörelserna: vegetarianismen, teosofin, fredsrörelsen med flera.

Bibliografi

 - Förord av Frithiof Åkerberg.

Översättningar (urval)
 John Stuart Mill: Qvinnans underordnade ställning (The subjection of women) (Edquist, 1869)
 F. P. Cobbe: Th. Parker och vår tids religiösa fråga (Edquist, 1871)
 Ralph Waldo Emerson: Engelska karaktärsdrag (Edquist, 1875)
 Ernest Renan: Rom och kristendomen (Looström, 1880)
 Theodor Faber: Lifskampens frukter och visheten i verldsplanen (Edquist, 1880)
 Ernst Haeckel: Naturlig skapelsehistoria (Natürliche Schöpfungsgeschichte) (Bonnier, 1882)
 Alfred Percy Sinnett: De invigdes lära (Esoteric Buddhism) (översatt tillsammans med Victor Pfeiff, Looström, 1887)
 Helena Blavatsky: Nyckel till teosofien: en klar framställning af den sedelära m. m. för hvars studium det teosofiska samfundet blifvit stiftadt (översatt tillsammans med Victor Pfeiff, Teosofiska bokförlaget, 1890)
 Théodore Reinach: Israeliternas historia från deras förskingring till våra dagar (Seligmann, 1891)
 Rochas d'Aiglun: Hypnosens djupare stadier (Sandberg, 1893)
 Carl Du Prel: Den mänskliga tillvarons gåta: inledning till studiet af själslifvets hemligheter (Das Räthsel des Menschen) (Bonnier, 1894)
 Robert Blatchford: Det glada England (Merrie England) (Socialdemokratiska arbetarpartiet, 1896)
 Annie Besant: Fyra världsreligioner: hinduismen, Zoroasters lära, buddhismen, kristendomen: föreläsningar hållna vid Teosofiska samfundets tjuguförsta årsmöte i Adyar, Madras (Nordin & Josephson, 1898)
 Adolf von Harnack: Kristendomens väsende: sexton populära föreläsningar hållna vid universitetet i Berlin (Seligmann, 1900)
 Frederick William Farrar: Kristus i världshistorien: fortsatta studier öfver Jesu lif (Bohlin, 1900)

Källor

Noter

Vidare läsning

Externa länkar
 

Svenska författare
Svenskspråkiga författare
Svenska socialdemokrater
Svenska översättare
Översättare från engelska
Översättare från tyska
Födda 1833
Avlidna 1901
Män
Personligheter inom vegetarianism i Sverige
Personer från Hille socken
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Bar-Lock-institutet

Bar-Lock-institutet var ursprungligen en privat yrkesskola i Stockholm, grundad 1906, som bland annat utbildade sekreterare. Skolan fick sitt namn från den amerikanska skrivmaskinen Bar-Lock som kom ut på marknaden 1888. Institutet erbjöd kurser i bland annat maskinskrivning, bokföring, handelsräkning, stenografi på svenska, tyska, engelska, franska och handelskorrespondens på tyska, engelska och franska. Bar-Lock-institutet hade också en populär ettårsutbildning till läkarsekreterare. Antalet elever uppgick på 1930-talet till över 1 200.

Skolans adresser varierade under åren. Undervisningen bedrevs till en början på Malmtorgsgatan för att 1917 flyttas till Hamngatan 38.Efter att sedan varit inhyst på Klarabergsgatan låg institutet från 1939 under tjugo års tid på Mäster Samuelsgatan. Efter att Norrmalms kommunala flickskola lämnade lokalerna i den Detthowska skolan 1960 flyttade institutet året därpå in på Eriksbergsgatan 10. År 1975 kommunaliserades skolan och uppgick då i Fridhemsplans gymnasium på Kungsholmen.

Övrigt
Astrid Lindgren utbildade sig till sekreterare på Bar-Lock-institutet 1926-1927.

Referenser

Ej längre existerande skolor i Stockholm
Utbildningsinstitutioner bildade 1906
Utbildningsinstitutioner upplösta 1975
Yrkesskolor i Sverige
Illustrationsbehov-Stockholms län
Nolato

Nolato är en svensk, börsnoterad koncern med verksamhet i Europa, Asien och Nordamerika, som utvecklar och tillverkar produkter i polymera material som plast, silikon och TPE (termplastisk elast). Nolato grundades 1938 som Nordiska Latexfabriken i Torekov AB och har alltjämt huvudkontor och två produktionsenheter i Torekov. 

Koncernen är organiserad i tre affärsområden: 
 Medical Solutions (tillverkning av komplexa produktsystem och komponenter inom medicinteknik samt avancerade förpackningslösningar för läkemedel och kosttillskott).
 Integrated Solutions (tillverkning av polymera komponenter och delsystem till mobiltelefoner samt produkter och system för EMI-skärmning).
 Industrial Solutions (tillverkning av komponenter och produktsystem i plast och TPE till kunder inom fordon, hygien, förpackningar, trädgård/skog, möbler, med mera).

Nolato hade år 2017 i medeltal 7200 anställda, varav 87 procent utanför Sverige (bland annat i Kina, Ungern, Storbritannien och USA). 2017 omsatte koncernen 6 720 miljoner SEK.

Nolatos B-aktier listas på Nasdaq Stockholm, där Nolato är ett Large Cap-företag inom sektorn Industrials.
De två grundarfamiljerna Jorlén och Boström innehar fortfarande röstmajoriteten i bolaget. 2016 köpte Herenco och familjen Hamrin Erik Paulssons A-aktier och blev således ny huvudägare tillsammans med de två grundarfamiljerna.

I koncernen ingår följande producerande bolag:
 Nolato Beijing (Beijing, Kina)
 Nolato Beijing Medical
 Nolato Cerbo (Trollhättan, Sverige)
 Nolato Contour (Baldwin, WI, USA)
 Nolato Gota (Götene, Sverige)
 Nolato Hungary (Mosonmagyaróvár, Ungern)
 Nolato Jaycare (Portsmouth och Newcastle, Storbritannien)
 Lövepac Converting (Beijing och Shenzhen, Kina)
 Nolato Lövepac (Skånes Fagerhult, Sverige)
 Nolato MediTech (Hörby och Lomma, Sverige)
 Nolato MediTor (Torekov, Sverige)
 Nolato Plastteknik (Göteborg, Sverige)
 Nolato Polymer (Torekov och Ängelholm, Sverige)
 Nolato Romania (Rumänien)
 Nolato Silikonteknik (Hallsberg, Sverige, Beijing, Kina och Penang, Malaysia)
 Nolato Stargard (Polen)
 Nolato Treff (Schweiz)

Externa länkar 
Nolatos webbplats

Svenska plast- och gummitillverkare
Företag bildade 1938
Företag listade på Stockholmsbörsen (large cap)
Tegn

Tegn, thegn eller tägn var ett begrepp, en titel, som användes i Skandinavien och England (thegn eller thane) i anslutning till vikingatiden. Inom de nordiska området stavades det þegn. Ofta används det i sammansättningen "en mycket god tegn", till exempel på Velandastenen. Det kan även användas som personnamn. I Sverige förekommer det på runstenar. I England används ordet i handskrivna dokument.

Betydelse i England
I engelskan används ordet av historiker för att beskriva en aristokratisk klass i en rang underordnad earlarna. I dokument där ordet översatts till Latin användes översättningen miles, det vill säga soldat eller tjänare. Joseph Bosworth beskriver en tegn som en person som "är engagerad i en kungs eller drottnings tjänst, antingen i hushållet eller i landet" och tillägger att ordet "gradvis erhåller en teknisk mening, och blir en term som betecknar en klass".  Ordet tegn levde kvar i Skottland och den mest kände tegnen är Shakespears Macbeth, som i början av pjäsen är Thane of Glamis.

Betydelse i Skandinavien
Ordets betydelse i Skandinavien är mer oklar. Enligt riksantikvarieämbetet är de två huvudalternativen fri bonde, odalman,  respektive krigare, medlem av kungens hird. Det förekommer även tolkningen att en tegn ursprungligen är en person med funktion i religiösa ritualer, närmare bestämt en försångare (danskans degn).

Runstenar 
I Danmark kan man läsa på runstenarna om "thegnar" vilka troligtvis stod kungen nära, samt "drengar", det vill säga stormän. I Sveariket norr om Mälaren förekommer inte ordet "thegnar" på runstenarna vilket ger tydliga bevis på att den inte alls har att göra med sveonernas maktorganisation. Titeln "dreng" förekommer dock även där. Thegn användes dock norr om Mälaren som tillnamn eller som mansnamn, och förekommer som en namndel. Den döde är ofta berömd som goþan þægn (duglig tägn), harþa goþan þægn (mycket duglig tägn), þrottaʀ þiagn (stark tegn), osv., men även þægna fyrstr (främste bland tägnar) förekommer.

Referenser

Externa länkar
David Roffe, "The King's thanes on the eve of the Norman Conquest"
Mats G. Larsson, "Rinkar, tegnar, karlar svenner" in Populär Historia April 2002
"The title 'thegn' on runestones: English and Danish examples
Canute, King of the English:Heriots and reliefs, c. 1016 - 1035 : the equivalent of "death duties" on the death of a thegn
Charter of Wolverhampton, 985 AD: (in English)

Brittiska titlar
Runinskrifter
Danmark i olympiska vinterspelen 2010

Danmark deltog med 18 tävlande i de Olympiska vinterspelen 2010.

Trupp

Alpin Skidåkning 
 Johnny Albertsen (Störtlopp och Super-G)
 Markus Kilsgaard (Storslalom)
 Yina Moe-Lange (Slalom och storslalom)

Skidskytte 
 Øystein Slettemark (10 km sprint, 20 km distans)

Längdskidåkning 
 Jonas Thor Olsen (15 km fristil, 30 km Masstart & 50 km klassisk)

Curling 
 Ulrik Schmidt
 Johnny Frederiksen
 Bo Jensen
 Lars Vilandt
 Mikkel Poulson

 Angelina Jensen
 Madeleine Dupont
 Denise Dupont
 Camilla Jensen
 Ane Hansen

Freestyle 
 Sophie Fjellvang-Sølling (Ski cross)

Snowboard 
 Julie Lundholt (Snowboard cross)

Hastighetsåkning på skridskor 
 Cathrine Grage (1 500 meter, 3 000 meter och 5 000 meter)

2010 i Danmark
2010
Nationer i olympiska vinterspelen 2010
Bråvalla

Bråvalla är näset mellan sjön Glan och Bråviken i Bråbo härad, Östergötland (Norrköpings kommun). I norr begränsas Bråvalla mycket skarpt av Kvillingeförkastningen. 

Enligt en legend är detta platsen för slaget vid Bråvalla, men det är omtvistat om det verkligen stod här eller om slaget ens ägt rum.

1943 sattes Bråvalla flygflottilj (F 13) upp vid Sörby Gård. Flottiljen avvecklades under 1990-talet, men flygfältet finns kvar och benämns numera Norrköping-Bråvalla flygplats. Åren 2013–2017 genomfördes musikevenemanget Bråvalla festival på området av arrangören FKP Scorpio. Idag används en stor del av området för Bråvalla företagsområde, där bland annat Bråvallagymnasiet finns.

Galleri

Referenser

Norrköpings kommun
Näs
August Hahr (konsthistoriker)

August Hahr, född den 29 oktober 1868 i Dingtuna, Västmanlands län, död den 21 maj 1947 i Uppsala, var en svensk konsthistoriker. Han var sonson till militären med samma namn samt bror till Erik Hahr.

Biografi
Hahr blev filosofie licentiat vid Uppsala universitet 1897, filosofie doktor 1898 (på en avhandling om Per Krafft den äldre samt ett arbete om David von Krafft och den Ehrenstrahlska skolan), överlärare vid Tekniska skolan i Stockholm 1898–1902 och docent i konsthistoria vid Uppsala universitet 1900. Han var lärare och examinator i konsthistoria i Lund 1908–1913, docent där 1909, och därefter i Uppsala 1914. Han var tillförordnad professor i arkitekturens historia vid Kungliga Konsthögskolan 1915–1916, professor i konsthistoria och konstteori i Uppsala från 1917–1933 samt emeritus där 1933.

Hahr blev ledamot av Humanistiska vetenskapssamfundet i Uppsala (1919), av Vetenskapssocieteten i Uppsala (1921), av Vetenskapssocieteten i Warszawa (1934) och av Kungliga Humanistiska Vetenskapssamfundet i Lund. Han var i första hand intresserad av konsthistorien under svenskt 1500- och 1600-tal och utgav en rad skrifter i ämnet. Hahr blev riddare av Nordstjärneorden 1925 och riddare av Franska Hederslegionen.

Familj
August Hahr var son till länsagronom Robert Hahr och Hilma, född Ljung. Han gifte sig den 16 januari 1904 med Elisabeth Larsson (1880–1965). De fick barnen Elsa (född 1906) och Henrik (född 1911).  Makarna Hahr är begravda på Östra kyrkogården i Västerås.

Bibliografi (i urval)
Konst och konstnärer vid M. G. De la Gardies hov (1905)
Studier i Johan III:s rennäsans (1907-10)
Skånska borgar, 4 hft. 1914-16.
Studier i Vasatidens konst (1920)
Läckö slott (1920)
De la Gardies monumentalbyggnader i Västergötland (1923)
Nordeuropiesk renässansarkitektur (1927)
Uppsala forna ärkebiskopsborg (1929)
Nordiska borgar från medeltiden och renässans. 1930

Källor 
 Nordisk familjebok 1932
Vem är det : Svensk biografisk handbok 1939, P A Norstedt & Söners Förlag, Stockholm 1939 s. 308
Vem är Vem? : Svealandsdelen, [Årgång I], huvudred. Paul Harnesk, Vem är Vem Bokförlag, Stockholm 1947, s. 306f
 Hahr, August på SvenskaGravar.se

Vidare läsning

Externa länkar

August Hahr i LIBRIS : 128 poster

Noter 

Svenska konsthistoriker
Svenska professorer i konstvetenskap
Ledamöter av Kungliga Humanistiska Vetenskapssamfundet i Uppsala
Riddare av Nordstjärneorden
Riddare av Hederslegionen
Personer verksamma vid Uppsala universitet
Personer verksamma vid Lunds universitet
Konsthistoriker under 1900-talet
Svenska forskare under 1900-talet
Personer från Dingtuna socken
Gravsatta på Östra kyrkogården i Västerås
Födda 1868
Avlidna 1947
Män
Ingeborg Wilcke-Lindqvist

Ingeborg Wilcke-Lindqvist, född 1891 död 1974, var en svensk författare och konsthistoriker. 

Studerade konstihistoria och andra kulturhistoriska ämnen vid Stockholms högskola 1910-1914. Blev på 1910-talet knuten till arbetet med verket "Sveriges kyrkor" och arbetade ända till slutet av 1960-talet inom verkets stab. Författade även en rad beskrivningar över främst uppländska kyrkor. Har även skrivit böcker och artiklar i andra historiska ämnen.

Var sedan 1919 gift med museimannen och arkeologen Sune Lindqvist

Källor 
In Memoriam: Årsboken Uppland 1974

Noter 

Kvinnor
Födda 1891
Avlidna 1974
Svenska konsthistoriker
Svenska författare