kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Brunkronad sånghöna

Brunkronad sånghöna (Arborophila torqueola) är en asiatisk fågel i familjen fasanfåglar inom ordningen hönsfåglar.

Kännetecken

Utseende 
Brunkronad sånghöna är en 28 cm lång, vaktelliknande fasanfågel, liksom flera andra sånghöns svartbandat bruna ovan och grå under med vitstrimmiga eller vitfläckiga flanker. Hanen är rostfärgad på hjässa och örontäckare, har svart ögonfläck och ögonstreck, vita svartstreckade halssidor och ett vitt halsband. Honan har rostorange strupe, men saknar till skilland från liknande roststrupig sånghöna ett svart band som skiljer strupen från det grå bröstet. Ett särskiljande tecken är och att även manteln är svartbandad.

Läten 
Lätet som oftast hörs tidigare morgnar och sena kvällar är en vittljudande (hörs över 1 km) serie visslingar, först två eller tre utdragna följda av tre till sex dubbla visslingar.

Utbredning och systematik 
Brunkronad sånghöna delas in i fem underarter med följande utbredning:
 Arborophila torqueola torqueola – östra Himalaya (från Nepal till Tibet och norra Myanmar)
 Arborophila torqueola millardi – västra Himalaya (från Himanchal Pradesh till västra Nepal)
 Arborophila torqueola interstincta – nordöstra Indien (Assam)
 Arborophila torqueola batemani – norra Myanmar till sydvästra Kina (västra Yunnan och sydvästra Sichuan)
 Arborophila torqueola griseata – nordvästra Vietnam

Levnadssätt 
Brunkronad sånghöna återfinns i bergsbelägen städsegrön skog, vanligen mellan 1500 och 3000 meters höjd, men högre eller lägre i vissa områden. Födan består av frön, skott, bär, insekter och små mollusker som den födosöker bland löv på marken, ofta i grupper om fem till tio individer. Fågeln häckar april-juli i Indien och lägger tre till nio glansigt vita ägg i en fodrad fördjupning i marken.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal på grund av habitatförstörelse, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som ganska vanlig.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Fasanfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Vitbrynad bambuhöna

Vitbrynad bambuhöna (Bambusicola fytchii) är en fågel i familjen fasanfåglar inom ordningen hönsfåglar. Den förekommer i Sydostasien från nordöstra Indien vidare österut till norra Vietnam. Arten minskar i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att anses vara hotad.

Utseende och läte 
Vitbrynad bambuhöna är en 32-37 cm lång och rätt långstjärtad hönsfågel. Bröst och ovansida är fläckade i kastanjebrunt, flankerna i svart. På huvudet syns ett vitt ögonbrynsstreck ovan ett svart ögonstreck från ögat och bak i nacken.

Sången består av en ljudlig serie med ljusa skriande toner, ofta inlett av ett hest gutturals vrål.

Utbredning och systematik 
Vitbrynad bambuhöna delas in i två underarter med följande utbredning:
 Bambusicola fytchii hopkinsoni – förekommer från nordöstra Indien till Bangladesh och norra Myanmar
 Bambusicola fytchii fytchii – förekommer från sydvästra Kina (Sichuan och Yunnan) till Myanmar och norra Vietnam

Levnadssätt 
Vitbrynad bambuhöna förekommer i tätt gräs och buskmarker i kuperad terräng på mellan 500 och 3000 meters höjd. Där är den mycket svår att få syn på och lyfter bara om den är hotad, och flyger då bara några meter. Den lever av frön, bär, skott, knoppar, säd och olika sorters ryggradslösa djur. Häckningsbiologin är inte känd med säkerhet, men tros vara monogam. Den häckar mellan mars och september, vanligen april till juli, i Kina. Arten är stannfågel.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal på grund av habitatförstörelse och jakt, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som ovanlig till vanlig.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Albert Fytche (1820-1892), generalmajor, kommissarie över Tenasserim 1857-1867 och chefskommissarie över brittiska Burma 1867-1871.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Fasanfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Kinesisk bambuhöna

Kinesisk bambuhöna (Bambusicola thoracicus) är en fågel i familjen fasanfåglar inom ordningen fasanfåglar.

Kännetecken

Utseende 
Kinesisk bambuhöna är en rätt stor (28-33 cm) och knubbig rapphöneliknande hönsfågel. Den har en distinkt ansiktsteckning med blågrått i pannan, på övre delen av bröstet samt som ett ögonbrynsstreck medan resten av huvudet är kastanjebrunt. Ovansidan är brun till kastanjebrun med svartvita fläckar på manteln och vingtäckarna. Övergumpen är gråbrun och stjärten fint bandad med rostbruna yttre stjärtpennor. Nacken är blågrå och resten av undersidan beige, kraftigt fläckad på flankerna. Näbben är gråsvart, benen grågröna.

Taiwanbambuhöna, som tidigare behandlades som en del av kinesisk bambuhöna, är mycket lik men är kastanjebrun endast på hake och strupe samt har mörkare undersida med större och mer utbredda kastanjefärgade fläckar, färre vita fläckar ovan och mörkare grågrön från rygg till stjärt.

Läten 
Kinesisk bambuhöna är en mycket ljudlig fågel där hanarna ofta sjunger i kör vid skymning och gryning. Par sjunger också duett med varandra, ett i engelsk litteratur återgett "chottokoi chottokoi" eller "pippyu kwai pippyu kwai" som stiger i ett crescendo.

Utbredning 
Kinesisk bambuhöna förekommer i södra och centrala Kina, från östra Sichuan österut till Fujian och södra Zhejiang samt i sydost genom Guizhou till norra Guangdong. Den är även införd i Japan där den etablerat frilevande populationer på Honshu söder om Miyago, men även på Sado, Tshushima, Izuöarna och Iwoöarna.

Systematik 
Tidigare betraktades taiwanbambuhöna (Bambusicola sonorivox) som en underart till kinesisk bambuhöna, men dessa skiljer sig tydligt åt genetiskt och utseendemässigt. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Kinesisk bambuhöna är en social men skygg fågel som påträffas i bambu, busk- och gräsmarker upp till 1000 meters höjd, på vissa platser upp till 2000 meter. I Japan påträffas den även i städsegrön skog med tät undervegetation, i skogslandskap och i parker. Den lever av frön, nötter, skott, löv och ryggradslösa djur, i Japan vandringsgräshoppor, termiter och myror. Arten är stannfågel men vissa rör sig till lägre liggande områden vintertid.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal till följd av jakt samt habitatförlust orsakat av jordbruk och urbanisering. Den minskar dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som vanlig i många områden.

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Fasanfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Endemiska fågelarter i Kina
Kragjärpe

Kragjärpe (Bonasa umbellus) är en nordamerikansk hönsfågel i familjen fasanfåglar.

Utseende och läten 
Kragjärpen är en rätt stor (43–48 cm) hönsfågel med kort tofs och solfjäderformad, rätt lång stjärt med ett mycket tydligt mörkt ändband. Karakteristiskt är också en mörk halskrage som burras upp under spelet och breda, svarta band på flankerna. Fjäderdräkten varierar från rostbrun till gråbrun. Från båda könen hörs kluckande läten.

Utbredning och systematik 
Kragjärpe delas in i 14 underarter med följande utbredning:
 Bonasa umbellus yukonensis – västra Alaska och Yukon till södra Northwest Territories (Mackenziedistriktet) och nordvästra Saskatchewan.
 Bonasa umbellus umbelloides – sydöstra Alaska till British Columbia och österut till Quebec.
 Bonasa umbellus labradorensis – Labrador.
 Bonasa umbellus sabini – kustnära sydvästra British Columbia till nordvästra Kalifornien.
 Bonasa umbellus brunnescens – Vancouver Island och angränsande fastland.
 Bonasa umbellus castanea – Olympiska halvön i nordvästra Washington.
 Bonasa umbellus affinis – inlandet från British Columbia till Washington och centrala Oregon.
 Bonasa umbellus phaios – sydöstra British Columbia och östra Washington till Klippiga bergen i södra Idaho.
 Bonasa umbellus incana – sydöstra Idaho, Wyoming och North Dakota till Colorado och västra South Dakota.
 Bonasa umbellus mediana – Minnesota och södra Wisconsin
 Bonasa umbellus togata – södra Ontario och södra Quebec till norra Wisconsin, centrala Michigan och centrala New York.
 Bonasa umbellus thayeri – Nova Scotia.
 Bonasa umbellus umbellus – New York och Massachusetts till östra Pennsylvania och New Jersey.
  monticola – södra Michigan, Ohio och Pennsylvania till norra Georgia.

Vissa urskiljer ytterligare en underart, helmei med utbredning på Long Island i New York. Andra inkluderar thayeri i togata samt affinis i umbelloides.

Släktskap 
Kragjärpen placeras numera som ensam art i släktet Bonasa, som tidigare inkluderade även järpe och kinesisk järpe. Genetiska studier har dock visat att de inte är varandras närmaste släktingar. Kragjärpen utgör en distinkt evolutionslinje, systergrupp till alla andra  skogshöns.

Levnadssätt 
Kragjärpen är vida spridd och lokalt rätt vanlig, framför allt i skogsområden med tät undervegetation och ungskog. Den är typiskt skygg och svår att se bra. Ofta ses den när den plötsligt flyger upp från marken för att sedan glida ner till nästa gömställe. Ibland kan den ses närma sig vägkanter för att plocka grus. Underspelet på våren trummar hanen sina vingar mot bröstet och skapar på så sätt ett karakteristiskt ljud.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Fasanfåglar
Fåglar i nearktiska regionen
Rosthöna

Rosthöna (Caloperdix oculeus) är en fågel i familjen fasanfåglar inom ordningen hönsfåglar. Den förekommer i Sydostasien på Malackahalvön, Sumatra och Borneo. IUCN kategoriserar den som nära hotad.

Utseende och läte 
Rosthönan är en 27–32 cm lång hönsfågel. Fjäderdräkten är unik, med bjärt rostrött på huvud och undersida, svartvit fjällning på övre delen av ryggen, manteln, bröstsidorna och flankerna samt tydligt mönster på resten av ovansidan. Hanen har ibland två sporrar, honan endast en kort sporre. Spellätet består av gradvis accelererande och stigande visslingar som utbryter i ett antal hårdare toner.

Utbredning och systematik 
Rosthönan förekommer i Sydostasien. Den delas in i tre underarter med följande utbredning:
 Caloperdix oculeus oculeus – förekommer i sydöstra Myanmar och sydvästra Thailand (Malackahalvön)
 Caloperdix oculeus ocellatus – förekommer på Sumatra
 Caloperdix oculeus borneensis – förekommer på Borneo

Rosthöna placeras som enda art i släktet Caloperdix. Genetiska studier visar att den är närmast släkt med artparet tofshöna (Rollulus rouloul) och svarthöna (Melanoperdix niger). Denna grupp står närmast sånghönsen i Arborophila.

Levnadssätt 
Rosthönan hittas från havsnivån till 1200 meters höjd i olika typer av skogsområden, bland annat torr bergslägen skog, både urskog och ungskog i sandiga dalgångar samt i buskmarker. Födan består av frön, gräs, bär, nerfallna fikon och insekter. Den födosöker vanligtvis enstaka eller i par.

Häckning 
Halvvuxna ungfåglar har noterats i mitten av september på Malackahalvön. I Sarawak på Borneo finns lokala rapporter om ett kupolformat bo med ingångshål innehållande åtta till tio vita ägg i december–januari. I fångenskap har den noterats ruva 18–20 dagar.

Status 
Rosthönan påträffas endast sällsynt i stora delar av dess utbredningsområde. Den tros minska rätt kraftigt i antal till följd av omfattade skogsavverkningar de senaste decennierna samt hårt jakttryck. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar den därför som nära hotad.

Taxonomi och namn 
Rosthönan beskrevs som art av Coenraad Jacob Temminck 1815 under protonymet Perdix oculea. Släktesnamnet är en kombination grekiskans kalos (καλος) som betyder "vacker" och perdix (περδιξ) eller perdikos (περδικος), "rapphöna". Artnamnet oculeus är latin och betyder "full av ögon", det vill säga fläckad.

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Fasanfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Long Gone Since Last Summer

Long Gone Since Last Summer är Irenes andra studioalbum, utgivet 19 september 2007 på Labrador.

Låtlista 
 "By Your Side"
 "End of the Line"
 "Looking for Love"
 "Seaside"
 "Out of Tune"
 "Little Lovin'"
 "Winterlude"
 "Back to Back"
 "September Skies"
 "Always on My Mind"
 "Last Forever"

Mottagande 
Albumet snittar på 2,6/5 på Kritiker.se, baserat på elva recensioner.

Referenser

Fotnoter 

Musikalbum 2007
Album utgivna på Labrador
Album av Irene
Gunnisonhöna

Gunnisonhöna(Centrocercus minimus) är en starkt utrotningshotad fågel i familjen fasanfåglar om enbart förekommer i delstaterna Colorado och Utah i USA. Fram tills nyligen behandlades den som en del av strålstjärtshönan, men urskiljs numera som egen art.

Utseende och läten 
Gunnisonhönan är en rätt liten, gråbrunmarmorerad skogshöna med en kroppslängd på 44–51 cm för hanen och 32–38 cm för honan. Buken är svart och på stjärten syns långa, styva och spetsiga stjärtpennor. Hanen har svart på strupen och övre delen av halsen, åtskilt av en V-formad vit linje. Ovanför ögat syns en otydlig gul kam. De förlängda vita bröstfjädrarna blåses upp under spelet, då den också reser svarta huvudplymer. 

Arten är mycket lik strålstjärtshönan som den fram tills nyligen ansågs vara en del av. Gunnisonhönan är dock hela 30% mindre, har längre och fylligare huvudplymer och har vitaktiga band på stjärten som strålstjärtshönan saknar. Vidare skiljer sig lätena under spelet: istället för två svischande ljud från vingarna och två märkliga hoande och smällande ljud har gunnisonhönan tre av det förra och nio av det senare.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i området kring Gunnison River i sydvästra Colorado och närliggande sydöstra Utah i USA. Tidigare antas den ha förekommit även i nordöstra Arizona, norra New Mexiko, nordvästra Oklahoma och i Kansas. Systematiskt fördes den länge till den närbesläktade men större strålstjärtshönan och beskrevs först som en egen art år 2000.

Släktskap 
Gunnisonhönan placerades tidigare tillsammans med järpar, orrar, präriehöns, ripor och tjädrar i den egna familjen skogshöns (Tetraonidae). Genetiska studier visar dock att de utgör en del av familjen Phasianidae. Där utgör de en klad närmast släkt med kalkoner (Meleagris) och dessa två tillsammans med koklassfasan (Pucrasia macrolopha). Gunnisonhönan och systerarten strålstjärtshöna står närmast präriehönsen i Tympanuchus och järparna i Dendragapus.

Status och hot 
Gunnisonhönan har ett mycket litet utbredningsområde som både fragmenteras ytterligare och krymper i storlek. Världspopulationen uppskattas till endast 1700–8400 häckande individer. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som starkt hotad.

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Fasanfåglar
Fåglar i neotropiska regionen
Strålstjärtshöna

Strålstjärtshöna (Centrocercus urophasianus) är en amerikansk hönsfågel i familjen fasanfåglar. Den förekommer i prärier i västra USA och sydvästra Kanada. Arten minskar i antal, varför IUCN kategoriserar den som nära hotad.

Utseende och läten 
Strålstjärtshönan är en stor, gråbrunmarmorerad skogshöna med en kroppslängd på 66–76  cm för hanen och 48–58  cm för honan. Buken är svart och på stjärten syns långa, styva och spetsiga stjärtpennor. Hanen har svart på strupen och övre delen av halsen, åtskilt av en V-formad vit linje. Ovanför ögat syns en otydlig gul kam. De förlängda vita bröstfjädrarna blåses upp under spelet, då den också reser svarta huvudplymer. 

Arten är mycket lik gunnisonhönan som fram tills alldeles nyligen behandlades som en del av strålstjärtshönan. Gunnisonhönan är dock hela 30 % mindre, har längre och fylligare huvudplymer och har vitaktiga band på stjärten som strålstjärtshönan saknar. Vidare skiljer sig lätena under spelet: istället för två svischande ljud från vingarna och två märkliga hoande och smällande ljud har gunnisonhönan tre av det förra och nio av det senare.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer på prärier och gräsmarker i västra USA och södra Alberta och Saskatchewan, Kanada. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter. Gunnisonhönan ansågs tidigare utgöra en isolerad population av strålstjärtshöna.

Släktskap 
Strålstjärtshöna placerades tidigare tillsammans med järpar, orrar, präriehöns, ripor och tjädrar i den egna familjen skogshöns (Tetraonidae). Genetiska studier visar dock att de utgör en del av familjen Phasianidae. Där utgör de en klad närmast släkt med kalkoner (Meleagris) och dessa två tillsammans med koklassfasan (Pucrasia macrolopha). Strålstjärtshöna och systerarten gunnisonhöna står närmast präriehönsen i Tympanuchus och järparna i Dendragapus.

Status och hot 
Strålstjärthönan minskar relativt kraftigt i antal. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar den därför som nära hotad. Världspopulationen uppskattas till cirka 150 000 häckande individer.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Fasanfåglar
Fåglar i nearktiska regionen
Diamantfasan

Diamantfasan (Chrysolophus amherstiae) är en asiatisk fågel i familjen fasanfåglar inom ordningen hönsfåglar.

Utseende 
Diamantfasanen är en mycket långstjärtad fasan med en fullständigt omisskännlig fjäderdräkt hos hanen. Storleken skiljer sig mellan könen: hanen 105–120 centimeter (varav stjärten 75-90) och honan 60–80 centimeter (varav stjärten 25-30). Hanen har vita breda fjädrar med svarta spetsar som hänger ner över nacken som ett dok, och som kan fällas ut till en solfjäder. Mantel och vingar är vidare mörkblå, nedre delen av ryggen guldgult som övergår i eldrött innan den extremt långa svartvita fiskbenstecknade stjärten. Framsidan av huvudet och bröstet är svart och buken vit. 

Honan är förutom mycket mindre helt anspråkslöst tecknad i rödbrunt med mörk tvärvattring. Honan har ovattrad buk, ett grått hudlöst parti runt ögat, mörkare framhals och hjässa samt stjärten kraftigare tvärbandad.

Utbredning och systematik 
Diamantfasanen är närbesläktad med guldfasan och tillsammans utgör de släktet Chrysolophus. Fågeln förekommer i bergsområden från sydöstra Tibet och sydvästra Kina till norra Myanmar. Den introducerades till Storbritannien under 1900-talet där det länge fanns några små viltlevande populationer som höll till i skogar med tät undervegetation som rhododendron och björnbär. Beståndet anses dock inte längre självuppehållande.

Ekologi 
För att vara en så praktfull fågel vet man förvånansvärt lite om diamantfasanens liv i det vilda. Den trivs i skogiga kulliga områden med bambu och täta snår mellan 2 100 meter och 3 600 meters höjd, ofta högre upp än guldfasanen. Den lever av insekter som tvestjärtar och små skalbaggar, spindlar samt bambuskott. 

Diamantfasanen häckar från mitten av april. Boet är runt och grunt, sparsamt fodrat med döda löv och placerat under en buske eller döda grenar. Den lägger sex till sju ägg som ruvas ensam av honan i 24 dagar.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC).

Bildgalleri

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar grevinnan Sarah Amherst (1762-1838), första fru till William Amherst, 1:e earl Amherst, generalguvernör i Bengalen 1823-1828.

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Fasanfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Afrikansk blåvaktel

Afrikansk blåvaktel (Synoicus adansonii) är en fågel i familjen fasanfåglar inom ordningen hönsfåglar.

Utseende och läte 
Afrikansk blåvaktel är en mycket liten och mörk vaktel. Hanen är mörkblå och kastanjebrun, med lysande vit strupe. Honan är mörlbrun med kraftig tvärbandning undertill. Vanligaste lätet är en två- eller trestavig vissling.

Utbredning och systematik 
Afrikansk blåvaktel hittas i Afrika söder om Sahara. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Släktestillhörighet 
Tidigare placerades arten tillsammans med nära släktingen asiatisk blåvaktel i Coturnix, men lyftes först ut till det egna släktet Excalfactoria efter studier. Senare DNA-studier visade dock att de båda står nära brunvakteln, även den tidigare i Coturnix. De tre förs därför till ett och samma släkte, där Synoicus har prioritet. Vidare studier har visat att även papuavakteln (Anurophasis monorthonyx) tillhör samma klad.

Levnadssätt 
Afrikansk blåvaktel hittas i fuktiga gräsmarker, ofta i säsongsvis översvämmade områden. Arten är troligen flyttfågel eller åtminstone nomadisk i sina rörelser.

Status 
Arten har ett stort utbredningsområde och beståndet anses stabilt. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar den därför som livskraftig (LC).

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Michel Adanson (1727-1806), fransk naturforskare, botaniker och samlare verksam i Senegal 1748-1753.

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Fasanfåglar
Fåglar i etiopiska regionen
Regnvaktel

Regnvaktel (Coturnix coromandelica) är en fågel i familjen fasanfåglar inom ordningen hönsfåglar.

Utseende 
Regnvakteln är en liten (18 cm) hönsfågel. Den är lik vakteln men skiljer genom hos hanen kraftigare tecknat huvud samt varierande mängd svart på bröstet och svarta streck på flankerna. Honan är mindre än både vaktel och japansk vaktel och saknar bandning på handpennorna.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer från Pakistan till Myanmar och västra Thailand. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och det finns inga tecken på vare sig några substantiella hot eller att populationen minskar. Utifrån dessa kriterier kategoriserar IUCN arten som livskraftig (LC).

Referenser

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Fasanfåglar
Fåglar i orientaliska regionen