kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Titicacadopping

Titicacadopping (Rollandia microptera) är en starkt utrotningshotad flygoförmögen fågel i familjen doppingar.  Den förekommer enbart i en enda sjö i Sydamerika.

Utseende 
Titicacadoppingen är en distinkt fågel med brunsvart ovansida och vitt på hake, strupe och framhals. Den är rödbrun på nacke och bröst. Näbben är gul. Utanför häckningstid är den blekare i färgerna och saknar tofs. Ungfåglar är gråare, med strimmigt huvud och vitt även på bröstet.

Läte 
Vanligaste lätet är ett "gyak", inte olikt kajans.

Utbredning och systematik 
Titicacadopping förekommer som namnet antyder enbart i området kring Titicacasjön i Anderna mellan södra Peru och västra Bolivia, från sjöarna Arapa och Umayo i sydöstra Peru, genom Titicacasjön in i angränsande Bolivia, samt vidare utmed floden Desaguadero till sjöarna Uru-uru and Poopó. 

Arten är nära släkt med vittofsad dopping (Rollandia rolland). Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Titicacadoppingen häckar i vida våtmarker med framför allt sävarten Schoenoplectus californicus där det finns tillgång till öppet vatten eller i det öppna bland flytande vattenväxter. Den är en social art, men födosöker oftast ensam, huvudsakligen efter fisk från släktet Orestias som utgör 94% av dess föda. Arten häckar året runt.

Status 
Titicacadoppingen är mycket fåtalig med en världspopulation som uppskattas till cirka endast 600 vuxna individer 2020. Den minskar dessutom kraftigt i antal, från uppskattade bestånd av 2 000–10 000 individer på 1970- och 80-talen och 1600 vuxna individer så sent som 2003.. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som starkt hotad och noterar att om denna minskning fortsätter kommer populationen vara så pass liten att arten kan behöva uppgraderas till akut hotad. Det största hotet mot arten är som bifångst i fiskenät.

Namn 
Fågelns vetenskapliga släktesnamn Rollandia hedrar Thomas Pierre Rolland (1776–1847) i franska flottan som med fartygen L’Uranie och La Coquille reste runt jorden 1817–1820 respektive 1822–1825. På svenska har fågeln även kallats kortvingad dopping.

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Doppingar
Fåglar i neotropiska regionen
Flygoförmögna fåglar
Vittofsad dopping

Vittofsad dopping (Rollandia rolland) är en sydamerikansk fågel i familjen doppingar.

Utbredning och systematik 
Vittofsad dopping delas in i tre underarter:
 Rollandia rolland morrisoni – förekommer i Anderna i centrala Peru (Junín)
 Rollandia rolland chilensis – förekommer från södra Peru och södra Brasilien till Eldslandet och Kap Horn-arkipelagen
 Rollandia rolland rolland – förekommer i Falklandsöarna

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC).

Namn 
Fågelns vetenskapliga art- och släktesnamn Rollandia hedrar Thomas Pierre Rolland (1776–1847) i franska flottan som med fartygen L’Uranie och La Coquille reste runt jorden 1817–1820 respektive 1822–1825. På svenska har fågeln även kallats kortvingad dopping.

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Doppingar
Fåglar i neotropiska regionen
Dvärgdopping

Dvärgdopping (Tachybaptus dominicus) är en amerikansk fågel i familjen doppingar inom ordningen doppingfåglar. Den har ett stort utbredningsområde som sträcker sig från södra Texas till norra Argentina.

Utseende och läten 
Dvärgdoppingen är som namnet avslöjar en mycket liten dopping med en kroppslängd på endast 21–26 cm. Fjäderdräkten är rätt enhetligt grå med ljusare akter, mörk hjässa, liten och tunn näbb och gult öga. I häckningsdräkt (februari–oktober) är ansiktet liksom näbben svart. I flykten syns en vit vingfläck. Simmande fåglar håller ofta vingarna högt och visar därmed upp de fluffiga undre stjärttäckarna. Bland lätena hörs en utdragen drill, ringande nasala "teen" samt ljusa och snabba elektriska ljud.

Utbredning och systematik 
Dvärgdopping delas in i fem underarter med följande utbredning:
 Tachybaptus dominicus brachypterus – södra Texas till västcentrala Mexiko samt Panama
 Tachybaptus dominicus bangsi – västra Mexiko (södra halvan av Baja California och södra Sonora)
 Tachybaptus dominicus dominicus – ön Cozumel, Bahamas, Stora Antillerna och Jungfruöarna
 Tachybaptus dominicus eisenmanni – kustnära Ecuador; populationer i nordvästra Peru troligen också denna underart
 Tachybaptus dominicus speciosus – tropiska norra Sydamerika till södra Brasilien och norra Argentina

Levnadssätt 
Dvärgdopping hittas i små vattensamlingar med mycket växtlighet. Den ses vanligen i par året runt som ofta strider med andra par om revirgränser. Fågeln är en generalist som tar olika sorters föda, men huvudsakligen vattenlevande insekter och deras larver. Den dyker även efter fisk. Dvärgdoppingen häckar året runt, beroende på lokala förhållanden och tillgång på föda.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling som inte tros vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Doppingar
Fåglar i neotropiska regionen
Fåglar i nearktiska regionen
Australisk smådopping

Australisk smådopping (Tachybaptus novaehollandiae) är en fågel i familjen doppingar inom ordningen doppingfåglar. Den förekommer från Java i Indonesien till Melanesien, Australien och Nya Zeeland

Utseende 
Australisk smådopping är jämnstor med smådoppingen (T. ruficollis) och i stort lik denna med brunaktig kropp, mörkt huvud med inslag av rödbrunt och gul mungipa. Australisk smådopping skiljer sig dock genom gult huvud, ordentliga vita vingband som syns i flykten samt att den endast är rödbrun på sidan av huvudet. Utanför häckningstid har den mörkbrun hjässa och ljusgrå huvudsida och hals. Den mycket lika australiska arten gråhuvad dopping (Poliocephalus poliocephalus) är gråare, hjässan når längre ner och ögat är mörkt.

Utbredning och systematik 

Australisk smådopping delas in i sju underarter med följande utbredning:
 Tachybaptus novaehollandiae novaehollandiae– Timor och södra Nya Guinea till Australien, Tasmanien och Nya Zeeland
 Tachybaptus novaehollandiae leucosternos – Vanuatu och Nya Kaledonien
 Tachybaptus novaehollandiae renellianus – Rennell i Salomonöarna
 Tachybaptus novaehollandiae javanicus – Java
 Tachybaptus novaehollandiae fumosus – Sangihe och Talaudöarna, utanför nordöstra Sulawesi
 Tachybaptus novaehollandiae incola – norra Nya Guinea

Australisk smådopping har tidigare behandlats som underart till smådoppingen, men deras utbredningsområden överlappar på norra Nya Guinea utan hybridisering.

Levnadssätt 
Australisk smådopping är en vanlig fågel i färskvattensdammar och sjöar, dock endast sällsynt i saltvatten. Den lägger tre till sju ägg som från början är vita men som färgas av boet till att bli nästan svarta.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, och tros öka i antal. Utifrån dessa kriterier kategoriserar IUCN arten som livskraftig (LC).

Referenser

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Doppingar
Fåglar i australiska regionen
Madagaskarsmådopping

Madagaskarsmådopping (Tachybaptus pelzelnii) är en fågel i familjen doppingar inom ordningen doppingfåglar som enbart förekommer på Madagaskar.

Kännetecken
Madagaskarsmådopping är en liten dopping (25 cm) med tydligt tecknat ansikte. I häckningsdräkt har den en svart hätta och ett svart streck nerför nacken, rödaktiga örontäckare och halssida, grå kinder och hals samt en vitaktig linje under ögat mellan hättan och örontäckarna. Ögonen är (till skillnad från den numera utdöda alaotradoppingen) röda, näbben svart med en ljusare spets, undersidan blekbrun och ryggen mörkt gråbrun. Lätet påminner om smådoppingens drillande, möjligen djupare.

Utbredning och status 
Madagaskarsmådopping är fortfarande vitt spridd och relativt vanlig på västra och centrala Madagaskar, men den tros ha minskat kraftigt. Från några platser har den försvunnit på grund av en kombination av att den utsatts för introducerade fiskarter, fastnat i nät och drabbas av habitatförlust när dess levnadsmiljö används för risodling. Möjligen återstår endast 1 500-2 500 individer. Troligen kommer denna minskning fortsätta på grund av utfiskning och omvandling av våtmarker till jordbruksmark. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserade arten fram till 2018 som sårbar, men uppgraderade den då tillstarkt hotad.

Introducerade fiskar som försämrar artens levnadsförhållanden är bland annat medlemmar av fiskgruppen tilapia. De äter vattenväxterna vilket gör sjön olämplig för fågeln. Öringabborre (Micropterus salmoides) som likaså blev införd på Madagaskar kan döda fågelungar och den är en konkurrent om samma föda.

Ekologi 
Arten lever vanligen i grunda insjöar, dammar och vattenpölar där vattenytan är täckt av näckrosor (släkte Nymphaea). Den besöker även djupare sjöar, långsamflytande floder och områden med bräckt vatten. Enligt uppskattningar äter Madagaskarsmådopping främst insekter som kompletteras med några fiskar och kräftdjur. Fortplantningen sker mellan augusti och mars (enligt en annan studie under hela året) och varje par har ett revir. Däremot är reviret inte stort och flera bon kan ligga nära varandra. Boet är en konstruktion av vattenväxter (eller av växter som hittas vid strandlinjen) som flyter på vattenytan. Per tillfälle läggs tre eller fyra ägg.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar August Pelzel Edler von Pelzeln (1825-1891), österrikisk ornitolog och samlare av specimen.

Referenser

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Doppingar
Fåglar i etiopiska regionen
Endemiska fågelarter på Madagaskar
Alaotradopping

Alaotradopping (Tachybaptus rufolavatus) är en nyligen utdöd fågel i familjen doppingar inom ordningen doppingfåglar. Fågeln förekom i sjön Alaotra på Madagaskar och sågs senast med säkerhet 1950.

Referenser

Externa länkar 

Doppingar
Fåglar i etiopiska regionen
Endemiska fågelarter på Madagaskar
Utdöda fågelarter
Sydlig kungsalbatross

Sydlig kungsalbatross (Diomedea epomophora) är en fågel i familjen albatrosser inom ordningen stormfåglar. Den och nordlig kungsalbatross behandlades tidigare som en och samma art, kungsalbatross.

Utseende 
Sydlig kungsalbatross är en mycket stor, svartvit albatross med en kroppslängd på 115 centimeter och vikt av ungefär 9 kg. Ungfågeln har vitt på huvud, hals, övre delen av manteln, övergumpen och undersidan. Nedre delen av manteln är svartfläckad. Ovansidan av vingen är mörkt brunsvart med vita fläckar på täckarna och vit framkant, medan undersidan är vit med svart spets. Stjärten är vit med brunsvart spets.

Med ålder bleks rygg och stjärt och blir vita, liksom övre vingtäckarna. I alla åldrar har den ljusskär näbb med svart kant på över näbbhalvans tuggyta. Jämfört med andra arter är adulta hanar vitast av alla albatrosser. Nordlig kungsalbatross har annorlunda teckning på undersidan av vingen. På ovansidan av vingen saknar den vit och framkanten är mörk.

Utbredning och systematik 
I princip hela världspopulationen (99 %) häckar i Campbellöarna utanför Nya Zeeland. Små kolonier finns även i Aucklandöarna och på udden Taiaroa Head på nyzeeländska Sydön samhäckar några individer med nordlig kungsalbatross. När den inte häckar förekommer den pelagiskt cirkumpolärt i Södra oceanen, men påträffas vanligast i vattnen kring Nya Zeeland och Sydamerika. Tidigare behandlades den som samma art som nordlig kungsalbatross (Diomedea sanfordi).

Levnadssätt 
Sydlig kungsalbatross häckar på grässluttningar, åsar och högplatåer, normalt endast vartannat år om häckningen är framgångsrik. Fåglarna återvänder till häckningskolonin i oktober och äggen läggs från slutet av november till slutet av december. De kläcks sedan från början av februari till början av mars och ungarna är flygga mellan början av oktober och början av december. Den börjar häcka först vid sex till tolv års ålder. Födan består huvudsakligen av bläckfisk och fisk, med tillägg av bandsalper, kräftdjur och as.

Status 
Även om artens populationsutveckling verkar stabil kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som sårbar med tanke på dess mycket begränsade utbredningsområde. Världspopulationen uppskattas till 27 200 vuxna individer.

Noter

Externa länkar

Albatrosser
Fåglar i australiska regionen
Endemiska fågelarter i Nya Zeeland
Gulnackad albatross

Gulnackad albatross (Phoebastria albatrus) är en albatross  som förekommer i norra Stilla havet och är en av få arter i familjen som ökat kraftigt i antal, från att ha ansetts utdöd 1949.

Utseende 
Gulnackad albatross är en medelstor albatross med en kroppslängd på 89 centimeter. Den vuxna fågeln har vitt på huvud och kropp med en antrykning av gult på hätta och nacke. Stjärten är vit med svart ändband. Även vingarna är vita, ovantill med svarta handpennor, undertill med svarta kanter och lite gråbrunt på axillarer och täckare. Ungfågeln är brunsvart med hudfärgade ben. I alla åldrar har den en stor och rosa näbb som blir blåare vid spetsen med åldern.

Utbredning och systematik 
Fågeln häckar utanför Japan på Tori-shima i Izuöarna samt på Minami-kojima och Kita-kojima i Senkaku-öarna i Östkinesiska sjön. Den har också häckat vid ett tillfälle i Midwayöarna i västligaste Hawaiiöarna. Utanför häckningstid rör den sig i större delen av norra Stilla havet, men framför allt utmed kusten i Japan, östra Ryssland, Aleuterna och Alaska.

Arten behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter. Dock visar studier från 2012 att två populationer av arten (Östkinesiska sjön respektive Izuöarna och Ogasawaraöarna) redan fanns för ungefär 1000 år sedan. DNA-studier visar att de genetiska skillnaderna dem emellan är relativt stora, större än för de flesta systerarter inom Diomedea. Det finns också tecken på att de båda populationerna är reproduktivt isolerade.

Levnadssätt 
Gulnackad albatross häckar endast vartannat år i kolonier, med en häckningssäsong på hela åtta månader. Den anländer till huvudkolonin på Tori-shima i början av oktober och lägger ett ägg mellan slutet av oktober till slutet av november. Ägget kläcks efter cirka 65 dagar mellan slutet av december och början av januari. I slutet av maj och in i juni året därpå är ungen flygg. Den häckar sedan för första gången vid fem eller sex års ålder. Arten födsosöker en och en eller i grupp, dagtid och möjligen även nattetid, genom att plocka byten från ytan, huvudsakligen bläckfisk men även fisk, räkor och andra kräftdjur. Den följer gärna fiskebåtar, vilket gör att den tyvärr lätt fastnar i långrev.

Status och hot 
Arten jagades intensivt på 1800-talet och i början av 1900-talet för sina fjädrar och ansågs utdöd 1949. Den återupptäcktes dock 1951 och till följd av bevarandeåtgärder har arten ökat kraftigt i antal, från endast 25 fåglar på Tori-shima 1954 till 609 häckande par 2014. Världspopulationen uppgår nu till 4 200 individer, varav 3 540 fåglar på Tori-shima, 650 i Senkaku-öarna och 10 i Ogasawaraöarna. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar dock arten som sårbar med tanke på det mycket begränsade utbredningsområdet.

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Albatrosser
Fåglar i oceaniska regionen
Galápagosalbatross

Galápagosalbatross (Phoebastria irrorata) är en akut hotad fågel i familjen albatrosser inom ordningen stormfåglar.

Utseende 
Galápagosalbatross är en medelstor albatross med en kroppslängd på 90 centimeter. Den har ett karakteristiskt utseende. Huvudet är vitt med brungul anstrykning på hätta och nacke. Ovansidan är kastanjebrun och tätt bandad, grövre vid övergumpen. Bröstet är vitaktigt och resten av undersidan bandad som ovansidan. Undersidan av vingen är vikaktig med brunare axillarer. Näbben är blekgul och de blå fötterna sticker ut bakom stjärten i flykten.

Läte 
Spelande fåglar avger kraxande, gläfsande och utdragna ljud.

Utbredning 
Fågeln häckar enbart på ön Española i Galápagosöarna och med några få par på Isla La Plata utanför Ecuador. Utanför häckningstid rör den sig mot ost och sydost till Peru och allra nordligaste Chile. Den ses sällan norr om ekvatorn, tillfälligtvis utmed Colombias och Panamas kust.

Ekologi 
Galápagosalbatrossen anländer till häckningskolonierna i slutet av mars, hanarna före honorna. Från mitten av april till slutet av juni lägger den ägg. Ungarna blir flygga mellan slutet av december och början av januari. Först vid fyra till sex års ålder blir fågeln könsmogen. Den lever av bläckfisk, fisk och skaldjur men verkar också dra nytta av föda som andra fåglar ratar.

Status och hot 
Arten har ett mycket begränsat utbredningsområde och beståndet minskar i antal. IUCN kategoriserar därför arten som akut hotad. På Española fanns knappt 35.000 vuxna individer 2001. På La Plata häckar det troligen endast tio till 20 par.

Bilder

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection

Albatrosser
Fåglar i neotropiska regionen
Svartfotad albatross

Svartfotad albatross (Phoebastria nigripes) är en fågel i familjen albatrosser inom ordningen stormfåglar. Den är relativt liten och mörk, med artkarakteristiska svarta fötter. Fågeln förekommer i norra Stilla havet.

Utseende 
Svartfotad albatross är en relativt liten albatross med en kroppslängd på 68–74 centimeter. Den är helmörk, även näbb och ben, bortsett från vita undre stjärttäckare, ett vitt band över inre delen av stjärten samt en smal vit "grimma" vid näbbroten. Ungfågeln är ännu mer enhetligt brun.

Utbredning och systematik 
Svartfotad albatross häckar i västra Hawaiiöarna samt på de japanska öarna Izuöarna, Boninöarna och södra Ryukyuöarna. Dessa åtskilda populationer kan vara reproduktivt isolerade. Både under och efter häckning sprider den sig vidare omkring i norra Stilla havet, framför allt mot nordost till Nordamerikas västra kust. Några enstaka fynd har också gjorts på södra halvklotet, bland annat i Nya Zeeland. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Svartfotad albatross är havslevande och kommer sällan nära land annat än för att häcka. Till skillnad från de större albatrossarterna häckar den årligen. Den återvänder till häckningskolonin från mitten av oktober och häckar på stränder och sluttningar med ingen eller ringa vegetation. Den lever mestadels av ägg från flygfisk, bläckfisk, fisk och skaldjur.

Status och hot 
Tidigare betraktades svartfotad albatross som starkt hotad eller sårbar, men sentida studier visar att den inte längre minskar i antal som man tidigare trott och har en antingen stabil eller positiv populationsutveckling. Dock utsätts den fortfarande för flera hot, bland annat fiske med långrev och stigande havsnivåer som kan påverka häckningskolonier. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar den därför som nära hotad. Världspopulationen uppskattades 2017 till knappt 140 000 vuxna individer.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn nigripes betyder just "svartfotad".

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Albatrosser
Fåglar i oceaniska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Fåglar i nearktiska regionen
Sotalbatross

Sotalbatross (Phoebetria fusca) är en starkt hotad  fågel i familjen albatrosser inom ordningen stormfåglar.

Utseende 
Sotalbatrossen är en medelstor, 85 centimeter lång sotbrun albatross med kilformat stjärt. Den adulta fågeln är något mörkare på sidan av huvudet med en vit halvmåne ovanför och bakom ögat. Näbben är huvudsakligen svart med oragen eller gula inslag. Den nära släktingen ljusryggig albatross har violett eller blått inslag på näbben och blekare mantel. Sotalbatross med sliten dräkt kan vara svår att skilja från denna.

Utbredning 
Fågelns utbredningsområde sträcker sig över södra Atlanten och Indiska oceanen norrut till cirka 30:e breddgraden. Den häckar öarna i ögruppen Tristan da Cunha i södra Atlanten samt på Prince Edward-ön, Marionön, Amsterdamön och Crozetön i södra Indiska oceanen.

Ekologi 
Fågeln häckar i lösa kolonier om 50-60 bo på klippor och branta sluttningar där den lätt kan landa och lyfta. Äggen läggs i oktober och november, kläcks i början och mitten av december och ungarna blir flygga i maj. Ett par som häckat framgångsrikt häckar sällan efterföljande sommar. Den lever huvudsakligen av bläckfisk, fisk, kräftdjur och as.

Status och hot 
Fågeln har en liten världspopulation på mellan 10.600 och 14.300 par. Den har dessutom minskat kraftigt i antal, framför allt på Goughön i Astalnten och öarna Crozet och Marion i Indiska oceanen. IUCN kategoriserar därför arten som starkt hotad.

Namn 
Fågeln har på svenska även kallats vanlig albatross eller kråkalbatross.

Referenser

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection

Albatrosser
Vitpannad albatross

Vitpannad albatross (Thalassarche bulleri) är en fågel i familjen albatrosser inom ordningen stormfåglar.

Utseende 

Den vitpannade albatrossen är en gråhuvad, svartvit och relativt liten albatross som mäter 79 centimeter. Adult fågel har silvergrå panna, grått huvud och grå strupe. Runt och framför ögat är den svart, med en vit halvmåne bakom och under. Ryggen, vingarnas ovansidor och stjärten är mörkgrå, medan undersidan och övergumpen är vit. Vingundersidan är vit med en bred svart vingkant och vingspets. Näbben är stor och svart, med gult spets. Ungfågeln har mer brungrått huvud och brunaktig näbb.

Utbredning och systematik 

Fågeln häckar enbart på öar kring Nya Zeeland, bland annat Snareöarna och Solanderöarna. Numera delas den vanligen in i två underarter med följande utbredning:
 T. b. bulleri – Solanderöarna och Snareöarna
 T. b. platei – Chathamöarna och ögruppen Three Kings Islands nordväst om Nordön

Efter häckningen sprider sig både ungfåglar och adulta individer österut i södra Stilla havet till Sydamerikas västkust. Tillfälligtvis har den observerats vid Falklandsöarna och i Sydafrika.

Ekologi 
Vitpannad albatross häckar till skillnad från flera andra albatrossarter varje år, i kolonier belagda på gräsängar, i sluttningar och på klippor vid havet, i buskmark och även i skog. På Snareöarna läggs äggen i januari, kläcks i mars-april och ungarna blir flygga augusti-september. På Chathamöarna läggs äggen tidigare - i oktober-november - kläcks i januari och ungarna lämnar boet juni-juli. Först när fågeln är tre år gammal återvänder den till häckningskolonierna och den blir könsmogen först efter tio till tolv år.

Fågeln födosöker vanligtvis individuellt, men kan samlas i stora flockar där det finns mycket mat. Den har setts dyka grunt i vattnet i jakt på föda, huvudsakligen fisk, manteldjur och tioarmade bläckfiskar, men även åttaarmade bläckfiskar och kräftdjur.

Status och hot 
1998 bedömdes världspopulationen till 30 500 häckande par. Ungfåglar och icke-häckande fåglar kan röra sig österut i södra Stilla havet, ända till Sydamerikas västra kust. IUCN kategoriserar vitpannad albatross som nära hotad (NT) trots det begränsade utbredningsområdet eftersom populationen verkar stabil och öarna den häckar på är förhållandevis spridda, vilket gör att risken för att plötsliga händelser ska påverka beståndet drastiskt, är relativt liten.

Referenser

Externa länkar 

Albatrosser
Fåglar i australiska regionen
Endemiska fågelarter i Nya Zeeland