kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Elena av Serbien

Jelena Karađorđević av Serbien, i Ryssland kallad Elena Petrovna, Jelena Petrovna, Hélène Petrovna och Ellen Petrovna, född 4 november 1884, död 16 oktober 1962, var en rysk furstinna, gift 1911 på Peterhof med furst Ivan Konstantinovitj av Ryssland, son till storfurst Konstantin Konstantinovitj och Elisabeth av Sachsen-Altenburg. Hon var dotter till kung Peter I av Jugoslavien och Zorka av Montenegro.

Biografi

Hon växte upp hos sina fastrar, Anastasia av Montenegro och Milica av Montenegro, i Ryssland, där hon utbildades på Smolny Institutet i Sankt Petersburg. Hon mötte Ivan Konstantinovitj hos sin tredje faster, den italienska drottningen Elena av Montenegro. Paret blev förälskade i varandra och gifte sig av kärlek, vilket då var ovanligt, och Ivan ändrade sitt ursprungliga beslut att bli munk. Elena studerade medicin vid universitetet i Sankt Petersburg efter giftermålet, men tvingades avbryta studierna då hon blev gravid 1914. Paret fick två barn.    

Då hennes man fängslades under ryska revolutionen 1917 och skickades till Jekaterinburg, Sibirien och slutligen Alapaevsk, följde hon honom frivilligt i fångenskapen. Hon lämnade barnen hos sin svärmor i Sankt Petersburg. I Alapajevsk övertygade Ivan henne om att lämna fångenskapen och återvända till barnen. Kort efteråt blev hennes man skjuten av bolsjevikerna. Elena arresterades i Jekaterinburg och fängslades i Perm. Under fängelsetiden förde bolsjevikerna en flicka, som kallade sig Anastasia Romanova till hennes cell och frågade om denna var storfurstinnan Anastasia, men Elena svarade att hon inte kände igen flickan. 

I oktober 1918 utverkade svenska diplomater tillstånd för hennes barn, före detta svärmor och före detta svåger och svägerska att lämna landet. Norska diplomater lyckades lokalisera Elena och utverkade även hennes utresa. Elena fördes till Kreml, där hon satt fängslad en tid innan hon tilläts resa med sin barn till Sverige. Hon bosatte sig så småningom i Nice. Hon gifte inte om sig.

Referenser

Födda 1884
Avlidna 1962
Rysslands kungligheter
Romanov
Kvinnor
William A. Richards

William Alford Richards, född 9 mars 1849 i Grant County, Wisconsin, död 25 juli 1912 i Melbourne, var en amerikansk lantmätare, ranchägare och politiker (republikan). Han var guvernör i delstaten Wyoming 1895–1899.

Richards kom först till Wyomingterritoriet som lantmätare, ett yrke som han utövade även i Nebraska. Han gifte sig 1874 med Harriet Alice Hunt i Kalifornien och var från och med 1884 verksam som ranchägare i platån Bighorn Basin i Wyomingterritoriet.

Richards vann guvernörsvalet 1894 som republikanernas kandidat. Han efterträdde demokraten John Eugene Osborne som guvernör och efterträddes 1899 av republikanen DeForest Richards.

William A. Richards var mellan 1903 och 1907 kommissionär vid General Land Office med ansvar för fördelningen av indianernas land mellan vita nybyggare. År 1912 reste han till Australien som delegat för den amerikanska konstbevattningskommittén. Han avled i Melbourne och gravsattes på Lakeview Cemetery i Cheyenne.

Noter

Externa länkar
Wyoming State Archives
Political Graveyard

Guvernörer i Wyoming
Amerikanska republikaner
Amerikanska politiker under 1800-talet
Personer från Grant County, Wisconsin
Födda 1849
Avlidna 1912
Män
Karby batteri

Karby batteri var en försvarsanläggning belägen strax söder om Karby gård i Täby kommun, Stockholms län, Uppland. Batteriet består av fyra pjäsplatser och ett skyddsrum. Miljön kring denna artilleriställning ger en god bild av en gruppering för Positionsartilleriregementet under första världskriget.

Anläggningen ingick i den Norra Fronten som anlades strax före och under första världskriget. Norra Fronten tillsammans med Södra Fronten, även kallad Korvlinjen var en viktig del av Stockholms fasta försvar. Artilleriställningen  är efter drygt 100 år förvånansvärt välbehållen och ingick i försvarsorganisationen fram till 1952.

Bakgrund

Kring sekelskiftet 1900 kom ett nytt försvarspolitiskt tänkande då centralförsvaret avlöstes av ett gräns- och kustförsvar. Man utnyttjade de sjösystem som omger Stockholm och säkrade passagerna mellan dem med ett 30-tal befästningar av varierande storlek.  Försvarslinjen kallades på grund av sitt utseende för Korvlinjen. Bygget finansierades av privatpersoner som samlades i "Föreningen för Stockholms fasta försvar" och "Palmqvistska fonden till Stockholms befästande". Själva byggarbetena utfördes av militär, som stod under civil ledning. Sedan skänktes anläggningarna till militären. Försvarslinjen ingick i försvarsorganisationen fram till 1952. 

Befästningsanordningarna på land norr om Stockholm utgjordes huvudsakligen av skyttevärn och batteriplatser som sträckte sig från Östra Ryd i Österåkers kommun till Ed i Upplands Väsby kommun och hade en sträckning av närmare 25 km. Anläggningen bestod av ett så gott som linjärt fort- och löpgravssystem och skulle bemannas huvudsakligen av infanterister från landstormen, det vill säga värnpliktiga äldre än 32 år, beväpnade med vanliga gevär. Det var innan pansarfordon var påtänkta och när kulsprutor fortfarande var ovanliga.

Batteriställning
Karby batteri var en så kallad stormfri artilleriställning för Positionsartilleriregementet. Anläggningen är efter cirka 100 år i förvånansvärt bra kondition. Den består av fyra U-formade, cirka 140 meter långa pjäsplatser, tre granatskjul och ett krutmagasin samt en skyddad förläggningsplats. Pjäsplatserna utfördes som jordvallar skodda med korrugerad plåt på insidan. Plåten hölls på plats av kraftiga järnstänger. Mellan pjäsplatserna löper betongtunnlar som användes för förvaring av granater. Ett granatskjul är utfört i betong och täckt med jord, så att bara en kulle syns i landskapet. Pjäsplatserna skulle förses med 8 cm kanoner, troligen rörliga och monterade på lavett. I november 2000 utförde RAÄ en inventering av Karby batteri.

Bilder

Källor

Externa länkar

Byggnader och anläggningar i Täby kommun
Stockholms fasta försvar
Stockholm under 1900-talet
Rundkyrkan i Kallósd

Sankt Annas kyrka är en ungersk rundkyrka från 1200-talet. Den är ett viktigt nationellt monument och en unikt exempel på rundkyrkor från Árpádperioden. Kyrkan ligger i byn Kallósd som har mindre än 100 innevånare. Varje år besöker många turister byn som ligger i en liten dal vid älven Zala.

Historia 
En gång var Kallósd en herrgård under Zalavár. 1203 gav godsets härskare bort det till en av Orosz från Komárs söner. Hans sonson, Miklós, (Karacs son), byggde sockenkyrkan cirka 1260. På 1300-talet tillhörde kyrkan klostret Kapornak. 

I början av 1700-talet flydde invånarna på grund av den turkiska invasionen. När befolkningen återvände till byn 1711 röjde de det vildvuxna området runt kyrkan och 1740 renoverades kyrkan. Kyrkans ingångsparti utvidgades på 1800-talet på grund av befolkningsökningen i byn. Den nya delen revs mellan 1989 och 1993 då man genomförde den senaste renoveringen. Kyrkan återställdes då till sin ursprungliga form som rundkyrka.

Kyrkan 
På den romanska kyrkans grundmur av sten står tegelväggar. Taket är format som en kyrkklocka och är täckt med kägelformade plattor. En lägre halvcirkelformad absid ansluter till rundkyrkans östsida. Utanpå kyrkan går vertikala linjer som är fördelade i sektioner (lisener). Vid sidan av den sydvästra ingången har man skurit ut bågformade fönster i väggen. Den gamla runda grundmuren, de utvändiga lisenerna, den halvcirkelformade absiden och kupolen visar att kyrkan uppfördes under den romanska perioden i mitten av 1200-talet.

Kyrkan i dag 
På 1990-talet byggde man en ny kyrka bredvid klockstapeln som är belägen mitt i byn. Man firar också sporadiska mässor i den 750 år gamla kyrkan som är belägen på kyrkogården ovanför byn. Varje sommar i juli och augusti arrangeras det konserter där.

Referenser

Externa länkar 
 Webbplats i länet Zala
 De ungerska kyrkorna
 
 Tatár Sarolta: Magyar katolikus templomok. Tóth Könyvkereskedés és Kiadó Kft., Debrecen.  p. 46.
 Magyarország műemlékjegyzéke — Zala megye

Kyrkobyggnader i Ungern
Rotundor
Paulin Paris

Alexis Paulin Paris, född 25 mars 1800, död 13 februari 1881, var en fransk bibliotekarie och universitetslärare. Han var far till Gaston Paris.

Som ivrig romantiker fick Paris kärlek till den fornfranska litteraturen och 1831 utgav han den medeltida hjältedikten Berte aux grands pieds, som var den första franska utgåvan detta slag, i Tyskland fann redan sådana. Andra utgåvan av Chansons de geste, som Paris kallade nationalepopéerna följde sedan, del i ursprunglig form, dels på modernt språk, som Garin le Loherain (1833) och Les romans de la table ronde (5 band, 1868-1877). Denna episka litteratur måste Paris hävda som ursprungligen fransk i hård polemik med Claude Charles Fauriel, som ville göra den till provensalsk. Som ledamot av Institut de France från 1837 blev Paris medredaktör för den av benediktinerna grundlagda Histoire de la littérature française, och för den skrev han ett stort antal artiklar. Ytterligare viktigare textutgåvor av Paris är Les grandes chroniques de France (6 band, 1836-1840) och Historiettes de Tallemant de Réaux (9 band, 1853-1860, tillsammans med Louis Monmerqué). Paris främsta arbete är dock Les manuscrits français de la Bibliothèque du roi (17 band, 1836-1848). En lärostol i fornfranska språket och litteraturen inrättades för Paris 1835 vid Collège de France.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1937.

Franska litteraturvetare
Litteraturhistoriker
Franska filologer
Franska professorer
Personer verksamma vid Collège de France
Litteraturvetare under 1800-talet
Filologer under 1800-talet
Franska forskare under 1800-talet
Födda 1800
Avlidna 1881
Män
Svensk uppslagsbok
Officerare av Hederslegionen
Hearst-papyrusen

Hearst-papyrusen (Papyrus Hearst) är ett papyrusfynd från antikens Egypten och innehåller några av de äldsta bevarade skrifter om medicin. Manuskriptet dateras till cirka 1550-talet f.Kr. och förvaras idag på Bancroft Library vid University of California i Berkeley.

Manuskriptet
Hearst-papyrusen är en delvis fragmenterad papyrusrulle med en storlek är cirka 350 × 17 cm.

Manuskriptet är en samlingsskrift och omfattar 18 ark med 260 kapitel, 96 av dessa beskrivningar återfinns även i Ebers-papyrusen.

Papyrusen innehåller bl. a. texter om sjukdomar och behandlingar i urinvägarna, hjärtat och blodsystemet, mag-tarmsystemet, smärtor, tandbesvär, hudåkommor och djurbett samt sårvård. Det finns även ett avsnitt om skelettåkommor.

Vidare listas behandlingar mot kroppslukt och hårbesvär, texten innehåller även en del trollformler som skulle användas tillsammans med behandlingen.

Texten är skriven i hieratisk skrift och manuskriptet dateras till cirka 1550 f. Kr. under Egyptens artonde dynasti kring Thutmosis IIIs regeringstid.

Historia
Papyrusrullen upptäcktes 1901 kring Deir el-Ballas cirka 30 km norr om Thebe i södra Egypten under utgrävningar i University of Californias regi. Utgrävningarna var till stor del finansierade av William Randolph Hearst och papyrusen namngavs efter dennes mor Phoebe Apperson Hearst.

Manuskriptet är ett av de bevarade Fornegyptiska medicinska papyri.

1905 publicerade amerikanske George Andrew Reisner en beskrivning i boken "The Hearst medical papyrus".

1912 publicerade tyske Walter Wreszinski den första kompletta översättningen Der Londoner medizinische Papyrus und der Papyrus Hearst i boken "Die Medizin der alten Ägypter" del II.

Vissa forskare anser att manuskriptet även bekräftar ett vulkaniskt nedfall över Egypten, närmare bestämt från vulkanutbrottet på ön Santorini under tidiga bronsåldern. Liknande beskrivningar återfinns även i London-papyrusen, Carlsberg VIII-papyrusen och Ramesseum papyri.

Manuskriptets arkivnummer på Bancroft Library är P. Hearst I-16 - P. Hearst XV-13.

Referenser

Litteratur

Noter

Externa länkar
 Om Hearst-papyrusen
 Bild på Hearst-papyrusen

Medicinsk historia
Forntidens Egypten
Handskrifter
Papyrus
Berlin-papyrusen

Berlin-papyrusen (Pap. Berl. 3038, även Brugsch-papyrusen och Stora Berlin-papyrusen) är ett papyrusfynd från Forntida Egypten och är bland de äldsta bevarade skrifter om medicin och innehåller den äldsta bevarade skriften om graviditetstest. Manuskriptet dateras till cirka 1300-talet f.Kr. och förvaras idag på Ägyptisches Museum i Berlin.

Manuskriptet
Berlin-papyrusen är en papyrusrulle med en storlek på cirka 520 cm × 20 cm.

Texten på rectosidan omfattar 21 kolumner och på versosidan finns 2 textkolumner. Texten är skriven i en stil som var vanlig under Egyptens nittonde dynasti och manuskriptet dateras till mellan 1350 och 1200 f. Kr. under Ramses IIs regeringstid.

Skriften omfattar 204 kapitel  och beskriver bl.a. anatomin för hjärta och kärl , sjukdomar som snäckfeber , hur man kan fastställa ett ofött barns kön  och metoder för graviditetstest 

Vidare omfattar manuskriptet 170 recept mot olika åkommor, däribland 9 recept mot anala åkommor , recept mot feber och skorpionbett och mot öronåkommor 

Manuskriptet har likheter med Carlsberg VIII-papyrusen och Kahun-papyrusen.

Historia
Papyrusrullen upptäcktes i början av 1800-talet av Giuseppe Passalacqua under utgrävningar kring Sakkara i Egypten.

Manuskriptet är ett av de bevarade Fornegyptiska medicinska papyri.

1827 köptes manuskriptet av Fredrik Vilhelm IV av Preussen som donerade det till Ägyptisches Museum (idag del av Neues Museum) i Berlin.

De första studierna av manuskriptet gjordes 1855 av Passalacqua och av tyske egyptologen Heinrich Karl Brugsch som 1863 publicerade en beskrivning i andra bandet av bokserien "Recueil de monuments egyptiens". 1865 studerade även Karl Richard Lepsius manuskriptet.

1909 publicerade Walter Wreszinski den första kompletta översättningen Der grosse medizinische Papyrus des Berliner Museums i boken "Die Medizin der alten Ägypter" del I.

På senare tid har manuskriptet även studerats 1958 av Frans Jonckheere, 1983 av Paul Ghalioungui och 1988 av Ange Pierre Leca.

Manuskriptets arkivnummer på Ägyptisches Museum är Pap. Berl. 3038 (det finns ytterligare ett medicinskt papyrusmanuskript -Lilla Berlin-papyrusen- på museet, det har nr 3027 och dateras till 18.e dynastin ).

Referenser

Litteratur

Noter

Externa länkar
 Om Johnson-papyrusen
 Bild på Berlin-papyrusen

Medicinsk historia
Handskrifter
Papyrus
Medicinsk litteratur
Carlsberg VIII-papyrusen

Carlsberg VIII-papyrusen (P. Carlsberg VIII) är ett papyrusfynd från antikens Egypten och är bland de äldsta bevarade skrifter om medicin. Manuskriptet dateras till cirka 1200-talet f.Kr. och förvaras idag på Egyptiska institutionen vid Köpenhamns universitet i Köpenhamn.

Manuskriptet
Carlsberg VIII-papyrusen är endast en fragmenterad papyrusbit men med text på både rectosidan och versosidan.

Skriften på rectosidan innehåller texter om gynekologi, obstetrik och graviditet, versosidan har texter om ögonåkommor (oftalmologi).

Texten är skriven i hieratisk skrift och manuskriptet dateras till mellan 1350 och 1200 f.Kr. under Egyptens nittonde dynasti eller Egyptens tjugonde dynasti. Texten är dock skriven i en stil som var vanlig under Egyptens tolfte dynasti.

Manuskriptet har likheter med Berlin-papyrusen och Kahun-papyrusen.

Historia
Det är inte känt när papyrusfragmentet upptäcktes, det inköptes genom medel från Carlsbergfonden till Papyrus Carlsbergsamlingen, samlingen inrättades 1930 av professor H. O. Lange. 1939 flyttades den omfattande samlingen med bland annat Carlsberg VIII-papyrusen till Egyptiska Institutionen (Carsten Niebuhr Instituttet, CNI), vid universitetet i Köpenhamn.

Manuskriptet är ett av de bevarade fornegyptiska medicinska papyrer, hittills har endast texten på rectosidan studerats.

1939 publicerade Erik Iversen en beskrivning i artikeln Papyrus Carlsberg No. VIII with some remarks on the Egyptian origin of some popular birth prognoses i tidskriften "Historisk-filologiske Meddelelser" (26.5:1-31, utgivare Det Kongelige Danske Videnskabernes Selskab).

1958 publicerade tyske egyptologen Hermann Grapow en beskrivning i "Grundriss der Medizin der alten Ägypter IV".

Vissa forskare anser att manuskriptet även bekräftar ett vulkaniskt nedfall över Egypten, närmare bestämt från vulkanutbrottet på ön Santorini under tidiga bronsåldern. Liknande beskrivningar återfinns även i London-papyrusen, Hearst-papyrusen och Ramesseum papyri.

Manuskriptets arkivnummer på Carsten Niebuhr Institutet är P. Carlsberg VIII.

Referenser

Externa länkar
 Om Carlsberg VIII-papyrusen
 Bild på Carlsberg VIII-papyrusen

Medicinsk historia
Forntidens Egypten
Fornfynd i Egypten
Handskrifter
Papyrus
Medicinsk litteratur
Köpenhamns universitet
Prostacyklin

Prostacyklin är en speciell typ av prostaglandin som bildas i endotelceller. De stimulerar till kärlvidgning av kapillära blodkärl och mindre arterioler. De har dessutom förmåga att hämma trombocytaggregationen.

Referenser 

Cirkulationsfysiologi
London-papyrusen

London-papyrusen (EA 10059) är ett papyrusfynd från Forntida Egypten och är bland de äldsta bevarade skrifter om medicin. Manuskriptet dateras till cirka 1300-talet f.Kr. och förvaras idag på British Museum i London.

Manuskriptet
London-papyrusen är endast en fragmenterad papyrusrulle där början och slutet av rullen saknas, rullens storlek är cirka 210 × 18 cm. Ursprungligen var höjden på arken troligen cirka 20 cm, papyrusen är en palimpsest och texten är skriven både på rectosidan och på versosidan.

Manuskriptet är en samlingsskrift och omfattar 19 ark med 61 kapitel, texten består av beskrivningar av olika sjukdomar och 61 olika  medicinska recept och trollformler mot olika åkommor. Endast 25 recept är dock medicinska. Trollformlerna skulle användas tillsammans med medicinen. Recepten omfattar huvudsakligen behandlingar mot hudåkommor, kvinnoåkommor, ögonbesvär, blödningar och brännskador. Bland sjukdomar beskrivs bland annat snäckfeber.

Texten är skriven i en stil som var vanlig under Egyptens artonde dynasti och manuskriptet dateras till mellan 1350 och 1325 f. Kr. kring Tutankhamuns regeringstid.

Historia
Det är inte känd när papyrusfragmentet upptäcktes, det förvarade på Royal Institute of London fram till 1860 då det donerades till British Museum.

Manuskriptet är ett av de bevarade Fornegyptiska medicinska papyri.

1912 publicerade tyske Walter Wreszinski den första kompletta översättningen Der Londoner medizinische Papyrus und der Papyrus Hearst i boken "Die Medizin der alten Ägypter" del II.

Vissa forskare anser att 6 recept mot brännskador bekräftar ett vulkaniskt nedfall över Egypten, närmare bestämt från vulkanutbrottet på ön Santorini under tidiga bronsåldern. 4 recept beskriver behandling av askans effekt på huden, 1 recept beskriver behandling av vatten förorenat av aska och 1 recept beskriver behandling av effekten av smutsigt regn. Liknande beskrivningar återfinns även i Hearst-papyrusen, Carlsberg VIII-papyrusen och Ramesseum papyri.

Manuskriptets arkivnummer på British Museum är EA 10059.

Referenser

Litteratur

Noter

Externa länkar
 Om London-papyrusen
 Bild på London-papyrusen

British Museums samlingar
Magi
Medicinsk historia
Forntidens Egypten
Handskrifter
Papyrus
Medicinsk litteratur
Abbott-papyrusen

Abbott-papyrusen (EA 10221) är ett papyrusfynd från Forntida Egypten och innehåller den äldsta bevarade utredningen om gravplundring (liknande berättelser återfinns även i Amherst-papyrusen och Mayer papyri). Manuskriptet dateras till cirka 1100-talet f.Kr. under Egyptens tjugonde dynasti och förvaras idag på British Museum i London.

Manuskriptet
Abbott-papyrusen är en välbevarad papyrusrulle med en storlek på cirka 220 × 42,5 cm.

Texten är skriven både på rectosidan och på versosidan. Rectosidan omfattar 7 textkolumner med en bredd på mellan 25 och 30 cm. Versosidan omfattar endast 2 kolumner med en bredd på mellan 18 och 20 cm, här finns namnen på samtliga misstänkta tjuvar nedtecknade.

Manuskriptet beskriver att Paser, borgmästare över Thebes östra del, fått rapporter om gravplundringar av flera av de kungliga gravplatserna i nekropolen kring Thebe och Konungarnas dal på västra sidan Nilen. Paser startade en utredning under det 16:e regeringsåret av Ramses IXs regeringstid trots att gravområdet inte låg inom hans förvaltningsområde. Utredningen skulle påvisa kompetensbrister hos hans rival Paweraa (borgmästare över Thebes västra del). Utredningen visade dock att endast 1 grav (farao Sobekemsaf II, Egyptens sjuttonde dynasti) hade blivit plundrad vilket sätter Paser i ett dåligt läge gentemot Paweraa.

Texten är skriven i hieratisk skrift och manuskriptet dateras till cirka 1140 f. Kr. under Ramses IXs regeringstid. Brittiske egyptologen Thomas Eric Peet fastlägger datumet till en 4-dagars period mellan den 18:e och den 21:a dagen den 3:e månaden av översvämningsperioden (Akhet)

Historia
Det är inte känt när papyrusen upptäcktes men den inköptes till British Museum 1857 i Kairo från Dr Henry William Charles Abbott. Troligen hittades papyrusen i Thebe
Manuskriptet ger en god inblick i rättsväsendets struktur i forntida Egypten, det bekräftar även den växande oordningen i samhällsstrukturen som rådde i slutet av tjugonde dynastin.

1871 publicerade franske Gaston Maspero en första beskrivning i boken "Une Enquête judiciaire à Thébes au temps de la XXe dynastie".

1899 publicerade brittiske Samuel Birch en beskrivning i François Chabas bok "Oeuvres diverses vol. I".

1930 publicerade Thomas Eric Peet en översättning i boken "The Great Tomb Robberies of the Twentieth Egyptian Dynasty".

Manuskriptets arkivnummer på British Museum är EA 10221.

Referenser

Litteratur

Noter

Externa länkar
 Om Abbott-papyrusen
 Bild på Abbott-papyrusen

British Museums samlingar
Handskrifter
Papyrus
Johnson-papyrusen

Johnson-papyrusen (WMS. 5753) är ett papyrusfynd från antikens Egypten och innehåller den äldsta bevarade teckningen av en medicinalväxt. Manuskriptet dateras till cirka 400-talet e.Kr. och förvaras idag på Wellcome Library i London.

Manuskriptet
Johnson-papyrusen är endast en fragmenterad papyrusbit med två teckningar och lite text, fragmentets storlek är cirka 23 × 11 cm.

Teckningarna är i färg, teckningen på rectosidan föreställer en "sumfuion" (troligen en Äkta vallört, Symphytum officinale), teckningen på versosidan föreställer en "phlommos" (en oidentifierad växt, möjligen ett kungsljus), texten på rectosidan omfattar 8 rader och texten på versosidan omfattar 10 rader.

Texten är skriven på Klassisk grekiska och manuskriptet dateras till cirka 400 e. Kr. under det Bysantinska riket.

Historia
Papyrusfragmentet upptäcktes 1904 av brittiske John de M Johnson kring Antinoë i Egypten under utgrävningar i Egypt Exploration Societys regi.

Möjligen härstammar fragmentet från en tidig version av den grekiske Pedanius Dioskorides skrifter om växter.

I juli 1914 publicerade Johnson en beskrivning i tidskriften "Journal of Egyptian Archaeology" (Vol 1, No 3). 

Manuskriptets arkivnummer på Wellcome Library är WMS. 5753.

Referenser

Litteratur

Noter

Externa länkar
 Om Johnson-papyrusen
 Bild på Johnson-papyrusen

British Museums samlingar
Medicinsk historia
Antikens Egypten
Handskrifter
Papyrus