kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Concrete (stol)

Concrete är en stol, från början i betong och stål, och tillverkad i en begränsad serie, senare serietillverkad i trä.

Betongstolen Concrete är ett examensarbete av Jonas Bohlin på Konstfack i Stockholm 1981. Den består av två sammanfogade råa betongplattor, en vertikal och en horisontell samt ett böjt rör i grovt stål. Två av stålrörets ändar och den vertikala betongskivans ena kortsida utgör stolens tre ben. Jonas Bohlin presenterade den inte som en stol, utan som skulpturen Concrete, vilken sades ingå i en rumslig installation på elevutställningen.

Examensarbetet Concrete uppmärksammades av möbeltillverkaren Sven Lundh och tillverkades år 1982 i betong i en numrerad och signerad upplaga på 100 exemplar av hans företag Källemo i Värnamo. Betongstolen Concrete är en karmstol i så måtto att den går att sitta på och ser ut som en stol. Den är dock i detta material obekväm och ofunktionell, och kan snarast ses som ett diskussionsinlägg om formgivning och konst. Den har blivit ett kultobjekt, som blivit utställningsföremål på museer och säljs för höga priser på konst- och möbelauktioner. Jonas Bohlin tilldelades priset Utmärkt svensk form för stolen år 1983.

 

Concrete har i trä och stål tagits upp i serieproduktion och har blivit en svensk möbelklassiker. Den är endast 49 cm bred, medan djupet är 53 cm. Den är 87 cm hög.

Källor 
Lars Strannegård: Spricka kastar ljus över vår tids ekonomi i Svenska Dagbladet 24 november 2011, Kultur sidan 7, läst 2011-11-25

Noter

Externa länkar 
Bilder av Concrete på Röhsska museets webbplats
Formgivna sittmöbler
Svensk formgivning
Produkter lanserade 1981
Skulpturer 1981
Skulpturer av svenska skulptörer
Skulpturer på Nationalmuseum
Ulvsjö

Ulvsjö är kyrkbyn i Nyhems socken i Bräcke kommun, Jämtlands län. Den ligger i Nyhems distrikt, cirka tre kilometer väster om Nyhem och här återfinns Nyhems kyrka. Byn ligger invid västra stranden av sjön Ulvsjön.

Orter i Bräcke kommun
Johan August Muhr

Johan August Muhr (född 11 september 1842  i Löa, Ramsberg, död 2 januari 1882 i Fridsta, Asker) var lantbrukare och organiserad nykterist.

När den svenska storlogen av maliniternas IOGT bildades i Skövde, i augusti 1880, valdes Muhr till ordenstemplare.
Han var dock sjuklig och fick redan i december samma år lämna över ledarskapet till den stridbare vice chefen Olof Bergström.

Vid sin död efterlämnade Muhr hustrun Hilda Lovisa Charlotta (född Pira) och fyra barn.

Källor 

Nykterhetsrörelsens banerförare 
Online genealogy

Födda 1842
Personligheter inom svensk godtemplarrörelse
Män
Avlidna 1882
Lillian Marie Bounds

Lillian Marie Bounds, född 15 februari 1899 i Spalding, Idaho, död 16 december 1997 i West Los Angeles, Los Angeles, Kalifornien, var en amerikansk filantrop. Hon gifte sig 1925 med Walt Disney.

Lillian Bounds växte upp i Idaho, yngst i en familj med tio barn. År 1923 flyttade hon till Kalifornien för att bo med sin äldre syster och hennes familj. Bounds lärde känna Walt Disney då hon arbetade vid hans animationsstudio och de blev sedan ett par och gifte sig den 13 juli 1925 och förblev gifta fram till hans död 1966. De fick ett barn Diane (1933–2013) och adopterade även ett, Sharon (1936–1993). Tre år efter Walt Disneys död gifte hon om sig med affärsmannen John L. Truyens (1907–1981), med vilken hon förblev gift fram till dennes död.

Byggandet av Walt Disney Concert Hall startades 1987 efter en donation på femtio miljoner dollar från Bounds.  

Amerikanska filantroper
Personer från Nez Perce County
Födda 1899
Avlidna 1997
Kvinnor

fr:Famille Disney#Lillian Marie Bounds
Ikarus' flykt

Ikarus' flykt är en essäsamling av Artur Lundkvist, utgiven 1939 på Bonniers Förlag. Med boken introducerades författare som James Joyce, T.S. Eliot och William Faulkner i Sverige. Boken innehåller även essäer om bland andra Arthur Rimbaud och Pablo Picasso, och den första större presentationen av surrealismen på svenska.

Volymen har beskrivits som den viktigaste kritiska skriften i svenskt litterärt 1900-tal. Thomas Warburton, som översatte Odysseus till svenska 1946, skrev i sina memoarer att han tidigare hade läst Odysseus utan att förstå så mycket, men att läget ljusnade 1940 efter att han läst Ikarus' flykt ”där det fanns en guide till den märkvärdiga Dublinlabyrinten”.

Innehåll 
”Poesins Ikarus” – om Arthur Rimbaud
”Poesins purgatorium” – om T.S. Eliot
”Ulysses-labyrinten” – om James Joyce och Odysseus
”Faulkner, den besegrade” – om William Faulkner
”Surrealismen: det okändas erövring” – om André Breton och surrealismen
”Legenden Picasso” – om Pablo Picasso
”Henry Miller och myten om den skapande döden” – om Henry Miller
”En ny Anabasis” – om Saint-John Perse

Referenser

Noter

Tryckta källor 

Essäsamlingar av Artur Lundkvist
Litteratur 1939
Björn Siesjö

Björn Johan Knut Siesjö född 5 oktober 1960 i Lund, är en svensk arkitekt. Sedan 1 februari 2012 är han stadsarkitekt i Göteborg. Han är son till Bo Siesjö och Bodil Siesjö. 

Siesjö började på 1970-talet som murarlärling i Lund och arbetade därefter som murare i början på 1980-talet. Han flyttade till Göteborg 1982, där han tog arkitektexamen på Chalmers 1992. Tillsammans med två kompanjoner grundade han 2002 arkitektbyrån Kanozi på Järntorget. Han har jobbat på bland andra White och Liljewalls arkitektbyråer.

Siesjö har arbetat med stadsplanering, industribyggnader, skolor, kontor, bostäder och villor. Han har undervisat på Chalmers och vunnit flera arkitekttävlingar bland andra: Masthusen, Västra Hamnen i Malmö och Stationsområdet i Norra Hamnen i Malmö
 
Björn Siesjö har läst engelska och teoretisk filosofi på Göteborgs universitet samt behärskar dessutom de franska, portugisiska och spanska språken. Han är sedan 1985 gift med Helena Siesjö, som är bibliotekschef vid Göteborgs universitetsbibliotek.

Källor
Göteborgs-Posten, 2011-11-24
Vårt Göteborg, 2011-11-25, "Björn Siesjö blir stadsarkitekt".
Sveriges befolkning 1970, (CD-ROM version 1.04) Sveriges Släktforskarförbund 2003

Svenska arkitekter under 1900-talet
Göteborgs stadsarkitekter
Alumner från Chalmers tekniska högskola
Arkitekter från Lund
Män
Födda 1960
Levande personer
Svenska arkitekter under 2000-talet
Minutvalsen

Vals i D♭-dur, op. 64, nr 1, populärt kallad minutvalsen, är en vals för ensamt piano av Frédéric Chopin. Den tillägnades grevinnan Delfina Potocka. Chopin skrev valsen 1847 och den publicerades av Breitkopf & Härtel i Leipzig samma år, som den första av hans Trois Valses, op. 64.

Tempo 
Stycket har tempobeteckningen Molto vivace. Även om den har länge varit känt som "minutvalsen", ett smeknamn som avser en "liten" vals och som den fick av sin utgivare, hade inte Chopin tänkt sig valsen som ett stycke som skulle spelas på en minut, snarare skulle stycket ta mellan en och en halv och två och en halv minut i anspråk. Valsen är 138 takter lång, med en 15 takter lång repetition – man skulle därför behöva spela nästan 420 fjärdedelsnoter i minuten för att hinna med stycket på en minut. Att spela verket så fort som möjligt är ändå en bedrift många pianister försökt sig på. Valsen är ett lekfullt stycke, mer än någon av Chopins andra valser. Camille Bourniquel, en av Chopins biografer, påminner läsaren om att Chopin fick inspiration till valsen då han iakttog en liten hund jagade sin egen svans, vilket fick kompositören att ge verket namnet Valse du petit chien ("Den lilla hundens vals").

Bearbetningar 
En sångversion av stycket, med text av manusförfattaren Lan O'Kun, har framförts av flera olika artister, bland andra Barbra Streisand på hennes album Color Me Barbra från 1966. O'Kuns text vidmakthåller föreställningen att stycket ska framföras på en minut, även om Streisands framförande tar något under två minuter.

Referenser 

Verk av Frédéric Chopin
Klassisk pianomusik
Fredrik, prins av Hessen-Kassel

Fredrik, prins av Hessen-Kassel-Hanau, född 24 maj 1771, död 24 februari 1845, var en dansk prins och general. Fredrik var son till  Karl II av Hessen-Kassel och Louise av Danmark. Han fick en son, Heinrich, med sin fru friherrinnan Klara von Brockdorf

Fredrik blev tidigt dansk officer, 1809 kommenderande general i Sydnorge och 1810 viceståthållare i Norge. Han var en synnerligen dugande både politiker och organisatör, och befordrades 1813 till Holstein som chef för den danska hjälpkåren mot Napoleon. Där höll Fredrik tappert fienden stången och vann under återtåget segern i slaget vid Sehested. 1814-15 förde han befälet över den danska ockupationsstyrkan i Frankrike, blev 1815 kommenderande general. Fredrik efterträdde 1836 sin far som ståthållare över Schleswig-Holstein, men nedlade 1842 sitt dubbla ämbete.

Källor 
 Svensk uppslagsbok, Malmö 1932
 

Danska generaler
Danska grevar
Danska ståthållare
Födda 1771
Avlidna 1845
Män
Drive (film, 2011)

Drive är en amerikansk action- och dramafilm från 2011 regisserad av dansken Nicolas Winding Refn. I rollerna ses bland andra Ryan Gosling, Carey Mulligan, Bryan Cranston och Albert Brooks.

Handling
Ryan Gosling spelar rollen som en tystlåten stuntförare i Hollywood som drömmer om att slå sig fram på de professionella racingbanorna. Vid sidan om föraruppdragen får han även intresse för sin granne Irene, vars skuldsatte man Standard nyss släppts ut från fängelset. När stuntföraren frilansar som förare i den kriminella världen retar han upp några av Los Angeles farligaste män.

Om filmen
Drive är den enda film Nicolas Winding Refn regisserat utan att själv ha medverkat i skrivandet av manuset. Manuset skrevs istället av den iranskfödde brittiske manusförfattaren och regissören Hossein Amini.

Även om filmen innehåller tydliga element från den renodlade actiongenren, som spektakulära biljakter och skottlossningar, så tycktes filmens regissör Nicolas Winding Refn och huvudrollsinnehavaren Ryan Gosling, i samband med lanseringen av Drive, ändå inte vara helt och hållet överens om i vilka termer den skulle beskrivas. Gosling menade att filmen är en saga, men Winding Refn ville även, enligt Gosling, kalla den för "neo noir".

Lon Bender och Victor Ray Ennis redigerade filmens ljud och nominerades till en Oscar för bästa ljudredigering.

Rollista (urval)

Musik

Den instrumentala musiken till filmen komponerades av Cliff Martinez, tidigare trumslagare med bland annat Red Hot Chili Peppers och Captain Beefheart, med fem tillkommande låtar av andra artister. En av låtarna från skivan som blivit starkt förknippad med filmen, A Real Hero av den franske electronicamusikern College (David Grellier) och den kanadensiska syntpopduon Electric Youth, släpptes året innan (11 januari 2010) Drive gick upp på biograferna och är inspirerad av den amerikanske piloten Chesley "Sully" Sullenberger. Sullenberger blev vida känd 2009 sedan han nödlandat en Airbus A320 på Hudsonfloden i New York utan några omkomna passagerare eller besättningsmän som resultat.

James Christopher Monger på AllMusic gav skivan 4 poäng av 5 möjliga och menade att den på ett skickligt sätt blandar iskall krautrock-inspirerad electronica med 80-tals-syntpop, och att Martinez spöklika musik påminner om Blade Runner.

Låtlista

(Lakeshore Records. USA: 2011.)

Källor

Noter

Engelska originalcitat

Externa länkar

Amerikanska actionfilmer
Amerikanska filmer 2011
Amerikanska kriminaldramafilmer
Amerikanska kriminalthrillerfilmer
Amerikanska kuppfilmer
Engelskspråkiga filmer
Filmer i regi av Nicolas Winding Refn
Hackås och Näs tingslag

Hackås och Näs tingslag var ett tingslag i Jämtlands län. Tingsställe var på 1880-talet Billsta för att fram till 1912 vara i Hov.

Hackås och Näs tingslag bildades den 1 januari 1876 (enligt beslut den 4 september 1863 och den 22 juli 1875) genom utbrytning av Näs socken ur Brunflo tingslag och Hackås socken ur Ovikens tingslag. Hackås och Näs tingslag upphörde 1906 då verksamheten överfördes till Revsunds, Brunflo och Näs tingslag. 

Tingslaget ingick till 1879 i Södra Jämtlands domsaga och från den 1 januari 1879 i Jämtlands östra domsaga.

Socknar
Hackås och Näs tingslag omfattade två socknar: 

Hackås socken (före den 1 januari 1876 i Ovikens tingslag)
Näs socken (före den 1 januari 1876 i Brunflo tingslag)

Se även
Jämtland för full historik om tingslagen i Jämtland

Källor
Nationella arkivdatabasen för uppgifter om fögderier, domsagor, tingslag och tingsrätter
Elsa Trolle Önnerfors: Domsagohistorik - Östersunds tingsrätt (del av Riksantikvarieämbetets Tings- och rådhusinventeringen 1996-2007)

Noter

Tingslag i Jämtlands län
Med hand på penna

Med hand på penna, förkortat MHPP eller m.h.p.p. är en metod för att skriva en namnteckning, där en annan person för pennan, och undertecknaren håller handen på pennan eller handen. Metoden används för personer som har svårt att skriva, på grund av sjukdom eller funktionsnedsättning.

Referenser

Noter

Civilrätt
Funktionsnedsättning
Otto Linton

Otto Fredrik Andersson Linton, född 4 juni 1880 i Ballingslöv, Kristianstads län, död 17 oktober i 1938 Maria Magdalena församling i Stockholm, var en svensk väg- och vattenbyggnadsingenjör.

Linton utexaminerades från Kungliga Tekniska högskolans avdelning för väg- och vattenbyggnadskonst 1901, var där 1904–05 och 1906–07 assistent i väg- och brobyggnadskonst, blev 1912 docent och 1915 professor i järnbyggnadslära samt 1923 professor i brobyggnad. Därjämte var Linton 1901–1915 anställd i Kungliga järnvägsstyrelsen, från 1908 som byråingenjör och föreståndare för brobyggnadsavdelningen. 

Linton bedrev även konsulterande ingenjörsverksamhet och anlitades för flera uppdrag som sakkunnig, bland annat som ledamot av svensk-ryska järnvägskommissionen (1915). Han konstruerade bland annat järnvägsbroarna över Stångån vid Linköping, Dalälven vid Krylbo, Ljusnan vid Edänge, Faxälven, Skellefte, Pite och Öre älvar, Torne älv (förslag), svängbro av ny typ över Trollhätte kanal samt förslag till dels dubbelspårig järnvägs-, dels kombinerad järnvägs- och gatubro i två våningar över Hammarbyleden vid Årsta holmar med 170 meters järnbetongbåge, gatubro av järnbetong över Malmö bangård (gamla Frihamnsviadukten) samt (tillsammans med Wolmar Fellenius) pontonbro av ny typ över Tranebergssund och till liknande bro över Lilla Värtan (förslag). 

Efter studier vid östfronten i Polen och Galizien 1915 utarbetade Linton en ny typ av snabbmonterade broar för krigsändamål samt hangarer med ny portkonstruktion. Han är gravsatt på Sandsborgskyrkogården i Gamla Enskede.

Bibliografi i urval
Förstärkning af äldre järnvägsbroar vid Statens järnvägar (1912)
Forntida och nutida brobyggnadskonst (1912)
Brobyggnader (i "Kungliga järnvägsstyrelsens banlära", 1916)
Järnvägsbron över Öre älv: Redogörelse utarb. genom Kungl. Järnvägsstyrelsens försorg (tillsammans med Rolf Moberg, 1919)
Förslag till järnvägsbro över Hammarbyleden vid Årsta holmar (1920)
Inverkan av rörliga kraftsystem (i "De tekniska vetenskaperna", 1924)
Zwei Vorträge über Baukunst: über die Kunst Tragwerke zu bauen vom Tragwerkbau zur Tragwerkbaukunst (1929)
Brobyggnader (i "Uppfinningarnas bok", 1929)
Broestetik (i "Byggnadsvärlden", 1933)

Källor

Noter

Litteratur
Ulf Larsson: Brobyggaren : Otto Linton, byggnadskonsten och dess professioner i Norden under första delen av 1900-talet (1997), diss., 

Svenska professorer i brobyggnad
Personer verksamma vid Kungliga Tekniska högskolan
Födda 1880
Avlidna 1938
Män
Personer från Stoby socken
Gravsatta på Sandsborgskyrkogården
Dexter Filkins

Dexter Price Filkins, född 1961, är en amerikansk journalist.

Filkins är mest känd för sin rapportering av krigen i Irak och Afghanistan för The New York Times. Han var en finalist för Pulitzerpriset 2002 för sin rapportering från Afghanistan, och han vann Pulitzerpriset 2009 som en del av ett team av New York Times journalister för deras rapportering från Pakistan och Afghanistan. Han har kallats "den främsta krigskorrespondenten av sin generation". Han skriver för närvarande för The New Yorker.

Filkins bok Krig utan slut är om hans upplevelser i Afghanistan och Irak. Den publicerades den 16 september 2008 och blev en bästsäljare. Krig utan slut vann National Book Critics Circle Award för bästa fackbok 2008, och utnämndes som en av de bästa facklitteratur böckerna 2008 av bland andra The New York Times, Amazon.com, Washington Post och tidskriften Time.

Källor 

Amerikanska journalister
Födda 1961
Män
Levande personer
Panarabisk konstmusik

Panarabisk konstmusik kallas den konstmusiktradition som till stora delar är gemensam för det arabiska kulturområdet. Det arabiska kulturområdet är i denna bemärkelse inte begränsat till de områden som bebos av araber utan är det område med arabiska som gemensamt kulturspråk som sträcker sig från Nordafrika, via den Arabiska halvön in i Centralasien (och som förr även inbegrep Spanien). Den panarabiska konstmusiken har sina rötter i  flera av de lokala musiktraditioner som kom att ingå i det arabiska väldet från 600-talet och framåt, särskilt arameisk, syrisk, persisk och hellensk musikkultur har haft ett stort inflytande.

Historik
Arabernas erövringar, som tog sin början under 600-talet, skapade ett gemensamt kulturområde som sträcker sig från Spanien, via Nordafrika och den Arabiska halvön till Centralasien. Med hjälp av ett gemensamt kulturspråk (arabiska) samt goda och vidsträckta kommunikationer blev centralorterna smältdeglar för impulser från de många musikkulturer som ingick i det arabiska väldet. Man inkorporerade även mycket av den grekiska musikteorin. Liksom i västerlandet utvecklades en kostmusiktradition som, trots lokala variationer, delar många gemensamma drag över det arabiska kulturområdet.

Gemensamma drag
Till skillnad från i västerländsk musik förekommer ingen harmonik. Istället anses melodilinjens variationer och skiftningar vara det främsta uttrycksmedlet. Den flerstämmighet som förekommer är melodistämma med bordun samt heterofoni (till exempel en sjungen melodi beledsagad av heterofont ackompanjemang). Musiken baseras på modala strukturer, maqām (pl. maqām-āt), som till skillnad från västerländska skalor utmärks av både intervallförhållanden och melodiska modeller. Den arabiska konstmusikens tonförråd är i allmänhet större och mer varierat än den västerländska motsvarigheten. Olika arabiska musikteoretiker har delat in oktaven i mellan 15 och 25 tonsteg. Från detta tonförråd kan sedan olika sjutonsskalor skapas. I en förenklad modell, ur en västerländsk synvinkel, består de arabiska skalorna av tre huvudtyper av intervall:  heltonsteg, halvtonsteg och trekvartstonsteg. Intonationen vid praktiskt musicerande överensstämmer dock inte alltid med dessa teoretiska indelningar. Olika maqām-āt tillåter större frihet i intonationen för olika toner i skalan – även vibrato används endast på vissa toner. Rytmiken baseras på rytmiska modi, īqā (pl.īqā-āt).

Melodibildningen kan delas in i två huvudtyper, varav den ena är rytmisk obunden improvisation inom en viss maqāms ramar medan den andra är rytmiskt bunden (i ett fast tempo) och ibland förutkomponerad. Särskilt i de rytmiskt fria formerna utsmyckas melodin med melismer och glidningar.

Svitformen är karaktäristisk för den här typen av musik. I den största delen av det arabiska kulturområdet innebär svitformen en följd av förutkomponerade, rytmiskt bundna musikstycken, förgångna av rytmiskt fria, solistiska avsnitt.

Källor

Fotnoter

Tryckta källor

Se även

Arabisk musik

Arabisk musik
Isopral

Isopral, eller triklorisopropylalkohol, (C3H5Cl3O), CAS-nr 76-00-6, är ett färglöst, kristallint pulver som smälter vid 49 °C och är lösligt i etanol, eter eller vatten.

Isopral har användning som sömnmedel och uppges verka dubbelt så starkt som kloralhydrat utan olägenheter.

Källor

http://www.chembase.com/cbid_66153.htm
https://web.archive.org/web/20150526115039/http://chemseller.com/hot_15230.html

Hypnotika
Klororganiska föreningar
Alkoholer
Sportcentralen

Sportcentralen är ett sportmagasin i TV4 med sändningsstart 3 december 2011. Programmet sänder olika sporter.

Programmet leds av Anna Brolin, Susanne Sjögren och Marika Eriksson. Bisittare är Mattias Tjernström och Per Skoglund.

Externa länkar 
TV4.se: Ny sportsatsning

TV-program i TV4
R-29R

R-29R (NATO-rapporteringsnamn SS-N-18 Stingray) var Sovjetunionens första ubåtsbaserade ballistiska robot med multipla stridsspetsar (MIRV).

Historia
R-29R började utvecklas i mitten av 1970-talet av konstruktionsbyrån Makejev. Utvecklingen skedde parallellt med utvecklingen av R-39 och byggde på den beprövade raketdelen från R-29 till skillnad från R-39 som hade en nyutvecklad raket med fast bränsle.

Provskjutningarna påbörjades i november 1976 och fortsatte året därpå från K-441 (den första ubåten i Kalmar-klassen). Robotsystemet togs officiellt i tjänst 1979.

Under 1990-talet minskades antalet robotubåtar och de robotar som blev över konverterades till bärraketer under namnet Volna (ryska: Волна, ”våg”).

Källor

Sovjetiska ballistiska robotar
Kärnvapenbärande robotar
Sovjetisk krigsmateriel under kalla kriget
Gillhovs församling

Gillhovs församling var en församling inom Svenska kyrkan i Härnösands stift och i Bergs kommun i Jämtland, Jämtlands län. Församlingen uppgick 1926 i Hackås församling.

Administrativ historik 
Församlingen bilades 13 april 1860 genom en utbrytning ur Hackås församling som kapellförsamling.

Församlingen var till 1864 annexförsamling i pastoratet Oviken, Myssjö, Hackås och Gillhov. Från 1864 till 12 februari 1926 annexförsamling i pastoratet Näs, Hackås och Gillhov. Församlingen återgick i Hackås församling 12 februari 1926 med egen kyrkobokföring till 1940.

Kyrkor
Gillhovs kyrka

Se även
Gillhov

Källor 

Historiska församlingar i Härnösands stift
Indelningar i Bergs kommun
Sunnerstabacken

Sunnerstabacken, även kallad Sunnerstagropen eller Uppsala Alpina Center, är ett populärt utflyktsmål vid Sunnerstaåsen nära Fyrisån i Sunnersta i Uppsala kommun strax söder om Uppsala.

Vintertid är området populärt bland pulkaåkare, utförs- och längdskidåkare samt året runt som friluftsområde med korvgrillning och annat.

Det finns även en stuga; Sunnerstastugan som har ett fik, en liten klättervägg och ett gym samt vintertid skiduthyrning.

Se även
Uppsala KFUK-KFUM
Uppsala slalomklubb

Externa länkar 
Sunnerstastugan

Vintersportanläggningar i Sverige
Sportanläggningar i Uppsala
Cherry Red Records Stadium

Cherry Red Records Stadium, även kallad Kingsmeadow, är en fotbollsarena i sydvästra London i England. Arenan är hemmaarena för Chelseas damklubb och U23-lag. 

Arenan tar 4 850 åskådare, varav 2 265 är sittplatser. Arenan byggdes 1989 och till en början spelade bara Kingstonian där. 2002 började Wimbledon spela där också och 2017, samma år som Kingstonian lämnade arenan, även Chelseas damklubb.

Arenan kallas i folkmun The Fans' Stadium.

Referenser 

Fotbollsanläggningar i England
Sportanläggningar invigda 1989
AFC Wimbledon