kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Svenska Maskinverken

AB Svenska Maskinverken, ofta förkortat Maskinverken, en 1917 på initiativ av ingenjörerna Frank Hirsch och Johan Ekelöf bildad sammanslutning av i huvudsak tre större svenska maskinverkstäder, AB Frank Hirschs maskiner, AB Södertelge Verkstäder och Söderhamns Nya verkstads AB. Senare uppgick även August Westmans verkstads AB i Östersund i bolaget, samtidigt som man blev ägare till en del andra mindre mekaniska verkstäder, som AB Norrtälje förenade verkstäder och AB Verktygsfabriken Svea i Sundbyberg.

Historik

Hirsch startade 1897 i Stockholm en maskinaffär och mekanisk verkstad, som från början specialiserade sig på arbetsmaskiner, särskilt revolversvarvar. Affären ombildades 1913 till AB Frank Hirschs Maskiner och sysselsatte 1917 omkring 400 man vid sina verkstäder på Liljeholmen. Maskinverken tillverkade efter sammanslagningen huvudsakligen arbetsmaskiner för järn och metall, speciellt alla slags svarvar, automatmaskiner, ammunitionspressar, maskiner för bleckemballagetillverkning, alla slags maskiner för sågverk, för hyvlerier samt för transportanordningar, alla slags trätuggare och maskiner för framställning av ved, ångpannor, "Ellwe" råoljemotorer, järnvägsvagnar, järnvägssignaler, verktyg, stålgjutgods samt gjutjärnsgods. August Westmans verkstads AB hade bildats 1910 av ingenjör August Westman och specialiserade sig från början på hyvlerimaskiner och mindre sågverksmaskiner samt järngjutgods. Verkstaden sysselsatte 1917 omkring 75 man.

Verkstäderna i Södertälje moderniserades och utvidgades 1917-19. Då bolaget 1921 gick i konkurs, bildade de intresserade bankerna, Skandinaviska Kredit AB och Stockholms Enskilda Bank, ett nytt bolag, som övertog rörelsen. Den tillverkning, som förut ägt rum i Östersund och Liljeholmen, förlades till Södertälje, dit även huvudkontoret flyttades från Stockholm. Tillverkningen av vissa verktygsmaskiner och av järnvägssignaler nedlades, medan verksamheten i Söderhamn fortsatte som förut fram till 1941, då denna utbröts som ett separat bolag, Söderhamns Verkstäder AB.

År 1956 inköptes Bolinders Fabriks AB i Kallhäll som bildats 1932 genom klyvning av Bolinders. Svenska Maskinverkens tillverkning, som då främst bestod av värmepannor och var förlagd till Södertälje, Jönköping och Kolsva flyttades då till Kallhäll. Där fortsatte verksamheten fram till 1979, då den efter flera ägarskiften övertogs av Götaverken Ångteknik AB, vilket var en del av Svenska Varv AB, och flyttades till Göteborg. Det gamla industriområdet låg relativt oförändrat under många år men har i slutet av 00-talet börjat byggas om till kontor och bostäder av byggföretaget JM som marknadsförs under namnet Bolinders strand.

Källor

Externa länkar
Industrihistoria i Järfälla kommun

Svenska maskinverken
Företag bildade 1917
Florian Gallenberger

Florian Gallenberger född 1972 i München i Tyskland, Oscarsvinnare 2001,(bästa kortfilm) är en tysk filmregissör och manusförfattare.

Karriär
2000 Quiero ser (Poetisk skildring av två gatupojkars liv i Mexico City) prisbelönt kortfilm

2004 Shadows of Time

2009 John Rabe (Ulrich Tukur), (se även John Rabe)

2015: Colonia (film)

Externa länkar
 

Födda 1972
Tyska filmregissörer
Män
Levande personer
Tungskrapa

En tungskrapa är ett lättanvänt redskap som avlägsnar plack från tungan och motverkar dålig andedräkt. Modellerna kan variera; en består av en båge av böjligt, rostfritt stål med handtag på respektive sida. En annan variant är ett skaft med en rundad, triangelformad ovansida.  Tungskrapan kan också vara i skepnad av ett borsthuvud på en eltandborste.

Källor

Externa länkar 

Tandvård
Bouvier des flandres

Bouvier des flandres är en hundras som från det belgiska och franska Flandern. Dess traditionella användning är som boskapshund. Namnet betyder boskapshund från Flandern.

Historia
Den hör till en typ av stora boskapshundar med månghundraåriga anor i Europa och ursprungligen användes också rasen som boskapsfösare, gårdshund och som drag- och vakthund. De visades på hundutställning första gången 1910 i Gent. Då fanns fyra typer av belgiska boskapshundar. Förutom bouvier de flandres och bouvier des ardennes som också finns kvar som ras, även Bouvier Pikhaar eller Bouvier Moerman samt Bouvier Briarde. Det uppstod en strid om vilka typer man skulle satsa på, det slutade med att Bouvier Briarde försvann som ras medan Bouvier Pikhaar slogs samman med bouvier des flandres. 1912 skrevs rasstandarden.

Under första världskriget togs hundarna i anspråk av armén som bevakningshund och rapporthund. Kriget gick hårt åt Flandern och rasen decimerades svårt, men man lyckades restaurera den under mellankrigstiden.

Egenskaper
Bouvier des flandres har en unik teknik som vallhund; den driver djuren i rätt riktning genom att knuffa dem. När jordbruket senare moderniserades förlorade dessa hundar mycket av sina ursprungliga uppgifter och rasen används numera främst som sällskapshund, bruks- och tjänstehund samt som vakthund.

Den uppvisar också goda egenskaper som skydds- och polishund och den är även användbar som spår- och rapporthund, då den är intelligent, har god fysik och gott spårsinne. För att bli utställningschampion måste bouvier des flandres ha meriter från bruksprov, tjänstehundscertifikat eller från draghundstävlingar.

Utseende
Bouvier des flandres är en stor, atletisk, kraftfull och kompakt hund med ett karakteristiskt kort ländparti. När hunden var tre dagar gammal brukade man kupera svansen, och ibland öronen. Detta gjordes för att vargarna inte skulle få tag där.

Källor
 Renée Willes: All världens hundraser, Bromma 2003, 
 Malcolm Wallerstedt (red): Stora nordiska hundboken, Malmö 1966
 Carl-Reinhold von Essen (red): Hundboken, Stockholm 1955-1956
 Ditte Ruud: Bouvier des flandres – en modig og energisk brugshund, Hunden nr 10 2011, medlemsblad för Dansk Kennel Klub (DKK) 
 Bouvier des Flandres, Meet the Breeds, American Kennel Club (AKC) (läst 2011-12-25)

Externa länkar

Rasspecifik Avelsstrategi (RAS), Svenska Bouvier de Flandres-Klubben 
Belgische Club Belge du Bouvier des Flandres
Club du Bouvier des Flandres, Frankrike

Vall-, boskaps- och herdehundar
Hundraser från Belgien
Hundraser från Frankrike
Is Is

Is Is är rockgruppen Yeah Yeah Yeahs tredje EP som släpptes den 24 juli 2007. Spåren på EP:n skrevs under 2004, samtidigt som bandet turnerade bakom sitt första album Fever to Tell.

Låtlista 
"Rockers to Swallow" - 3:11
"Down Boy" - 3:54
"Kiss Kiss" - 2:45
"Isis" - 4:00
"10 X 10" - 3:44

Medverkande 
Brian Chase – trummor
Nick Zinner – gitarrer
Karen O – sång

Musikalbum 2007
Album av Yeah Yeah Yeahs
Erik Jarvik

Anders Erik Vilhelm Jarvik, ursprungligen Johansson, född 30 november 1907 i Utby socken, Skaraborgs län, död 11 januari 1998 i Stockholm, var en svensk paleontolog. 

Jarvik blev filosofie magister i Uppsala 1933 och filosofie licentiat 1936 samt anställdes påföljande år som museiassistent vid Sektionen för paleozoologi, Naturhistoriska riksmuseet, Stockholm. Han var professor vid samma sektion 1960-1972.

Jarvik studerade botanik, zoologi, geologi och paleontologi vid Uppsala universitet. Sommaren 1932 åtföljde han studiekamraten Gunnar Säve-Söderbergh på en expedition till Grönland, där fossil av det uråldriga fyrfotadjuret Ichthyostega hittats året före. 1932 års expedition medförde många nya fynd, bl.a. av ett annat fyrfotadjur från devon, som Jarvik senare kallade Acanthostega gunnari. 

Jarviks forskning inriktades i huvudsak mot lobfeniga fiskar. Hans studier omfattade flera solitt beskrivande paleontologiska arbeten men i synnerhet ingående anatomiska studier av kraniet hos grodfisken Eusthenopteron foordi med hjälp av en tidsödande slipserieteknik som förfinats av Erik Stensiö: skallen slipades ner med täta intervall, varje slipyta avbildades noggrant varpå detaljerade tredimensionella modeller av olika strukturer byggdes i vax. På samma sätt studerades kraniet av salamanderfisken Glyptolepis groenlandica i samarbete med Hans Bjerring.

Modellerna möjliggjorde detaljerade jämförelser med fossila och nu levande djur, som ledde fram till nya och delvis omtvistade teorier om kraniets principbyggnad hos ryggradsdjuren  och om fyrfotadjurens ursprung. Så menade Jarvik till exempel att stjärtgroddjuren stammade från primitiva salamanderfiskar (Porolepiformes), medan däremot övriga kända fyrfotadjur (Eutetrapoda) uppkommit ur primitiva grodfiskar (Osteolepiformes).

Även lungfiskarnas och taggpansarhajarnas (Acanthodii) anatomi och släktskap studerades av Jarvik, och han avhandlade klassiska problem inom den jämförande anatomin som ryggradsdjurens ursprung, skulder- och bäckengördlarnas och de pariga extremiteternas uppkomst hos ryggradsdjuren liksom pann- och hjässbenen hos fiskar och fyrfotadjur 

Slutligen undersökte han Ichthyostegas anatomi, ett arbete som utmynnade i en monografi med omfattande fotografisk dokumentation av fossilmaterialet.

Jarviks skrifter präglas av ett egensinne, som i somt höll honom utanför den vetenskapliga åsiktsgemenskapen. Hans inträngande anatomiska undersökningar av grodfisken Eusthenopteron foordi lade grunden för moderna studier av övergången från fiskar till fyrfotadjur. Jarvik var bl.a. ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien och Franska Vetenskapsakademin samt riddare av Vasaorden. Lungfisken Jarvikia och grodfisken Jarvikina är uppkallade efter honom.

Källor 
H. C. Bjerring. (1998). Legend bland fossilforskare. Dagens Nyheter, 27 februari 1998, s. B06.

Referenser 

Svenska professorer i paleozoologi
Professorer vid Naturhistoriska riksmuseet
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Män
Födda 1907
Avlidna 1998
Personer från Västergötland
Alumner från Uppsala universitet
Tyska kyrkan, Helsingfors

Tyska kyrkan är en kyrka i stadsdelen Gardesstaden i Helsingfors. Kyrkan hör till Tyska församlingen i Finland.

Kyrkobyggnaden
Kyrkobyggnaden stod klar 1864 och den är uppförd i nygotisk stil. Arkitekterna var Harald Bosse och C.J. von Heideken. Vid en restaurering 1897 höjdes tornet. Kyrkan är en av de populäraste bröllopskyrkorna i Helsingfors.

Externa länkar

 Muuka.Com (Information på engelska)

Kyrkobyggnader i Helsingfors
1864 i Finland
Kyrkobyggnader i Borgå stift
Kyrkobyggnader invigda 1864
Relationer mellan Finland och Tyskland
Gardesstaden
Haldexkoppling

Haldexkoppling är en slirkoppling som överför moment från en ingående axel till utgående axel för att göra bilar fyrhjulsdrivna. 

När fram- och bakaxel på bilen roterar med olika hastigheter byggs ett hydraultryck upp i kopplingen. Detta tryck används för att trycka ihop ett antal lameller så att momentet från ingående axel överförs till utgående bakaxel. En finess är att konstruktionen fungerar i båda riktningarna, vilket medför fyrhjulsdrift även när man backar. Dessutom kan man överföra kraft antingen framifrån och bakåt, något som exempelvis sker i bilar från Saab, Volvo och Volkswagen/Audi, eller bakifrån och framåt som i Bugatti Veyron.

Senare versioner av kopplingen har en elektrisk pump, som helt eller delvis kan trycksätta kopplingen. På så sätt kan man få fyrhjulsdrift för att förhindra att bilen slirar, inte bara för att dämpa en slirning som redan uppstått.

Utöver denna rent mekaniska och hydrauliska funktion kan man med hjälp av elektronik styra hur mycket moment som ska överföras. Detta är till fördel eftersom man då kan ändra en bils beteende i olika situationer med ett annat styrprogram för kopplingen. 

Bland andra fördelar märks att man kan bogsera bilen med lyft framaxel, köra med reservhjul i annan dimension, byta bara två däck, testa bromsarna i bilprovningens rullar, etc, till skillnad från andra liknande fyrhjulsdriftsystem.

Haldexkopplingen är alltid inkopplad och på en bil där man har utgående axel till bakaxeln driver denna med ungefär 5% vid normal körning i konstant hastighet. Dock kan så mycket som 100% av drivkraften fördelas till bakaxeln vid behov, till exempel om framhjulen tappar allt grepp på en isfläck.

Haldexkopplingen uppfanns av rallyföraren Sigvard "Sigge" Johansson, men har fått sitt namn efter det svenska företaget Haldex som utvecklat den.
Den del av Haldex som tillverkar Haldexkopplingen såldes 2011 till BorgWarner.

Källor 

Drivlinan
Turkiska Kurdistan

Turkiska Kurdistan, även kallat norra Kurdistan, är en beteckning för de sydöstra delarna av dagens Turkiet. Landskapet domineras av höga bergskedjor. Området bebos huvudsakligen av kurder samt ett antal mindre minoriteter som araber, armenier och assyrier.

Översikt och utveckling
I Turkiet bor fler kurder än i något annat land, enligt olika beräkningar mellan 10 och 15 miljoner (ungefär 20 procent av landets befolkning). Kurdernas traditionella bosättning är den sydöstra delen av landet, med gräns till Syrien, Irak och Iran. Senare årtiondens statsstyrda försök att minska den kurdiska dominansen i området har både lett till gerillakrig (bland annat från PKK) och regelrätta deportationer. En stor utflyttning har skett från avfolkade eller medvetet förstörda byar; de utflyttade har bosatt sig olika delar av västra Turkiet, inklusive i Istanbul och andra större städer.

Delar av området – framför allt i städerna – hade tidigare även en stor armenisk- och syriansktalande befolkning. Efter 1910-talets folkmord på dessa minoriteter i Turkiet har de områdena kommit att bli mer etniskt turkiska eller kurdiska.

Större städer
De största städerna i turkiska Kurdistan är Diyarbakır (kurdiskt namn Amed), Şanlıurfa, Batman och Van. Diyarbakır och Van har idag kurdisk majoritet, och större delen av landsbygdsbefolkningen i hela regionen är etniskt kurdisk. I västra delen av turkiska Kurdistans ligger de stora och i första hand turkisktalande städerna Gaziantep, Malatya och Elazığ.

Språk
Kurderna i Turkiet talar i första hand nordkurdiska (kurmanji). Cirka 2 miljoner talar det besläktade zazaiska språket. Andra språk inom området är bland annat  turkiska, syriska och arabiska.

Zazaiska (även kallad zaza, zazaki eller dim(i)li) är ett språk från de inbördes förståeliga nordkurdiska (kurmanji) och centralkurdiska (sorani). Det är närmare besläktat med gorani i västra Iran (i den andra änden av det etniskt kurdiska området). Traditionellt har zaza-talarna betecknat sig som kurder.

Referenser

Kurdistan
Turkiets geografi
Lydia Antivalidis

Lydia Antivalidis, född 30 mars 1975 i Grekland, är en svensk resejournalist och medieproducent.

Biografi 
Lydia Antivalidis har rötter i Thessaloniki, Grekland, och kom till Köpenhamn, Danmark, som 1-åring. Några år senare bosätta sig familjen i Landskrona, Sverige, där Lydia växte upp.

Tidigt engagerade hon sig i skolteater, dans och bild/foto. På gymnasiet upptäckte hon videoproduktion och gjorde med sin klasskamrat Anneli Melin, sedermera kollega, flera småproduktioner som de nationellt fick uppmärksamhet och vann priser för.

Skrivandet har hon börjat med först i vuxen ålder.

Karriär  
Sedan tidigt 1990-tal har hon arbetat inom tv- och filmbranschen, som inslagsproducent och reporter, för SVT och TV4. Mest förknippad är hon för arbetet med Sveriges Televisions reseprogram Packat och klart 1998–2009.

Under 2000-talet fram till pandemin har hon främst arbetat som Field Producer och koordinator för internationella tv-produktioner som filmar i Skandinavien, bland dessa BBC, National Geographic och Travel Channel.

2015–2018 tillbringade hon vintersäsongerna som äventyrs- och mediakoordinator för Icehotel Sweden, i Jukkasjärvi.

2018 vann hennes blogg, Lydiasplanet, Momondos "Influencers Open World Awards" för bästa resetext.

Referenser

Noter

Externa länkar 
 Hemsida Lydiasplanet.com
 Artikel Landskrona Direkt: Landskronit på vift

Svenska journalister under 1900-talet
Svenska journalister under 2000-talet
Personer från Landskrona
Födda 1968
Levande personer
Kvinnor
Thulin Typ N

Thulin Typ N Jagare var ett svensktillverkat jaktflygplan som bara tillverkades i ett prototypexemplar.

Eftersom Flygkompaniet lyckats köpa några 150 hk Benz-motorer i Tyskland utlyste man en konstruktionstävling av ett jaktflygplan bland de svenska flygplansfabrikerna där Benz-motorn kunde användas. 

Enoch Thulin konstruerade ett dubbeldäckat flygplan, med en flygplanskropp tillverkad i en fackkonstruktion till stora delar bestående av stålrör. Trots Flygkompaniets önskan om en Benz-motor konstruerade Thulin flygplanet runt den egna motorn Thulin G. Eftersom mortorvalet inte var det önskade köptes jaktflygplanen från Södertelge Verkstäder och Typ N blev kvar vid AETA.

Flygplanet flögs sällan, och skänktes slutligen till Tekniska museet i Stockholm.

Svenska jaktflygplan
N
Karolinelund

Karolinelund, tidigare bland annat Tivoliland och Carolinelund, är en nöjespark i Ålborg i Danmark. Parken ligger på en tidigare militär exercisplats i de östra delarna av centrala Ålborg. Efter att tidigare ha varit privatägd drivs parken sedan januari 2007 av Ålborgs kommun och sköts av ledningen för Ålborg zoo. 

Ursprungligen stavades Karolinelund med C efter arvprinsessan Caroline. Från mitten av 1970-talet fram till 2005 hette parken Tivoliland och marknadsfördes som Danmarks dejligste land.

Området skänktes 1824 av staden till officerarna vid förläggningen och deras familjer som rekreationsområde. På 1840-talet vidgades bruket och platsen blev ett populärt utflyktsmål för stadens invånare. Nöjesparken på området öppnades 1946.

Externa länkar
 Nöjesparkens webbplats 

Nöjesparker i Danmark
Ålborg
Alfa Romeo 155

Alfa Romeo 155 är en personbil, tillverkad av den italienska biltillverkaren Alfa Romeo mellan 1992 och 1998.

Alfas första framhjulsdrivna mellanklassbil introducerades i januari 1992. Som så många andra modeller inom Fiat-koncernen byggde den på bottenplattan från Fiat Tipo. Motorerna var dock Alfas egna: den klassiska fyran, nu i Twin Spark-utförande med dubbeltändning, och den uppskattade V6:an. Från 1994 tillkom en turbodiesel från moderbolaget samt den fyrhjulsdrivna toppmodellen Q4. Den senare hade hämtat drivlinan från rally-vinnaren Lancia Delta HF Integrale. Till 1996 genomgick 155:an en uppgradering, med bland annat förbättrade hjulupphängningar och modernare fyrcylindriga motorer med fyrventilstoppar.

Versioner:

Motorsport
Alfa 155 var mycket framgångsrik inom europeisk standardvagnsracing och vann bland annat italienska Superturismo-mästerskapet 1992, tyska mästerskapet DTM 1993 och brittiska mästerskapet BTCC 1994.

155
Framhjulsdrivna fordon
Fyrhjulsdrivna fordon
Taxi 13

Taxi 13 är en svensk film från 1954, regisserad av Börje Larsson. 

Filmen hade premiär på biografen Olympia i Stockholm den 2 augusti 1954. I huvudrollerna ses Elof Ahrle, Signe Hasso, Margit Carlqvist, Birgitta Valberg och Bengt Blomgren.

Handling 
Elof Ahrle spelar Johan, en snäll och glad taxiförare i Stockholm. Han hjälper ofta sina medmänniskor, däribland hjälper han ett barn till världen i sin bil efter att han varit på sin kamrats begravning. Kamraten mördades av en taxikund som hade utländsk brytning, en hamnarbetare. Stationens taxiförare fick till slut fast mördaren.

Rollista 

 Elof Ahrle – Johan Alm, taxichaufför
 Signe Hasso – Agneta, överklasskvinna
 Birgitta Valberg – Britt-Marie
 Margit Carlqvist – Vera
 Bengt Blomgren – Fredrik, Britt-Maries man, taxichaufför
 Sten Gester – mannen i trenchcoat
 Hjördis Petterson – Mia Lundgren, föreståndarinna för Auto Natt-Café
 Ulf Johanson – grälande herre
 Nancy Dalunde – den grälande herrens fru
 Ninni Löfberg – fru Vestman, barnaföderskan
 Arthur Hultling – Victor Nilsson, hallick
 Sif Ruud – fröken Haglund i tobaksaffären
 Ingvar Kjellson – konstnären, taxikund
 Siegfried Fischer	– Axel kallad "Solstrålen", taxichaufför
 Alf Östlund – "Tysta Marie", taxichaufför
 Sven Holmberg – taxichaufför
 Arvid Richter – taxichauffören som fått en viss 50-öring i betalning
 Sture Djerf – Hermansson
 Brigitte Ornstein	– kontorsflickan
 Lennart Almkvist – taxichaufför
 Karl Erik Flens – upprymd herre
 Olle Teimert – ung man som försöker smita från betalningen
 Kjell Nordenskiöld – den unge mannen som försöker få Agneta att stanna kvar på festen
 Birger Åsander – herr Vestman, barnaföderskans man
 Rolf Tourd – Veras gatubekantskap
 Märta Dorff – föreståndarinnan för Taxis växel
 Svea Holst – cyklisten som upptäcker den döde
 Wiange Törnkvist – lastbilschaufför vid taxiförlossningen
 Pelle Svedlund – förskingraren i Johans taxi
 Elsa Winge – fru Lindblad
 Alva Berggren – servitrisen på kaféet som säger upp sig
 Arthur Fischer – droskägaren
 Claes Esphagen – tvättare i garaget
 Bo Gunnar Eriksson – Tommy, Britt-Maries och Fredriks son
 Lissi Alandh – Hermanssons kvinna
 Torsten Lilliecrona – kriminalkommissarie Johansson
 Lillemor Biörnstad – en prostituerad
 Eric Fahlén – hennes kund
 Otto Scheutz – kontorschefen
 Erik Lilja – taxipassageraren till Bromma flygplats
 Per Appelberg – cyklisten utanför biografen
 Peder Dam	– pojken utanför biografen
 Vivi Olsson – telefonist hos Taxi
 Gösta Ganner – Karl
 Ulla-Bella Fridh – Karls flicka
 Erik Hellqvist – prästen vid jordfästningen
 Vilhelm Jonsson – ombudsmannen som håller tal vid jordfästningen
 Otto Malmberg – passageraren i Tysta Maries taxi
 P.O. Johansson – radiopolis som griper förskingraren
 Karl Erik Larsson	– radiopolis som griper förskingraren
 Sture Fröberg – taxichaufför
 Sven Bergvall – professorn, taxikund (bortklippt)

Referenser

Externa länkar 
 
 

Filmer 1954
Svenska dramafilmer
Filmer i regi av Börje Larsson
Stockholm på film
Svenskspråkiga filmer
Svenska 1950-talsfilmer
Galactus

Galactus planetslukaren skapades av manusförfattaren Stan Lee och tecknaren Jack Kirby år 1966. Galactus skapades för att sedan introduceras som en av Fantastiska Fyrans motståndare i Fantastic Four vol. 1, #48. Galactus hette i tidernas begynnelse Galan och är den enda överlevande från Big Bang. Galan överlever egentligen inte utan återföds snarare som Galactus i Marvel-Universumet som skapas av Big Bang.

Galactus söker upp planeter som har möjligheter för livsformer att leva på dem. Väl på plats så bygger Galactus en maskin som hjälper honom att sluka planetens energi. Allt som om möjligt kan leva eller lever där dör under processen. Maskinen som Galactus bygger är inte ett måste för att ta upp planetens energi utan mer som ett hjälpmedel för att göra det så smidigt och resurssnålt som möjligt. Galactus behöver energin från planeterna för att kunna överleva. För att hitta dessa planeter med tillräcklig energi så använder sig Galactus av sina härolder. Den första Härolden vi får skapa bekantskap med är Silver Surfer. Till sina Härolder ger han lite av den kosmiska kraft han innehar.

Seriefigurer i Marvels universum
Seriefigurer introducerade 1966
Catgut

Catgut eller kattgut är ett trådmaterial som tillverkas av olika boskapstarmar, vanligen från får och getter. Namnet är en förkortning för det engelska uttrycket "cattle gut" ("boskapstarm"). Vid tillverkningen befrias tarmarna från slemhinna och yttre bukhinneöverdrag och skärs i smala remsor. Remsorna rullas så att de blir runda, sköljs med mandel- eller olivolja för att få en slät yta, befrias från fett samt indränks med desinficerande ämnen.

Tarmtrådarnas hållbarhet och elastiska egenskaper har utnyttjats i olika stränginstrument samt till båg- och racketsträngar. Catgut har också använts i hygrometrar.

Catgut användes tidigare av kirurger till att binda om (underbinda) blodkärl vid operationer och att sy ihop sår, med mera. Bruket i modern medicin är obetydligt, och efter det att galna ko-sjukan påvisat riskerna för smittspridning med prioner från animaliskt material får catgut inte användas i sjukvården, utan har ersatts av suturtrådar tillverkade av syntetfiber.

Catguttrådarna bryts ner och resorberas i kroppen och ligger alltså inte länge kvar som främmande, retande föremål. Å andra sidan hände det ibland att catguttrådarna upplöstes alltför snabbt och att till följd därav till exempel efterblödning kunde uppstå.

Se även 
Surgalloy

Källor 
Svensk uppslagsbok, andra upplagan, "kattgut"
Nordisk familjebok, andra upplagan.

Kirurgi