kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Berezanj

Berezanj (Березань)  är en ö utanför Dneprs mynning i Svarta havet. Bysantinierna kallade den St Aitherios (grekiska) eller S:t Etherius (latin). Ön är 900 meter lång och 320 meter bred. 

Idag finns på fastlandet innanför ön en stad med samma namn.

Ön är känd för den enda i Ukraina upptäckta runstenen, Berezanjstenen.

Historia 

På Berezanj fanns en av de tidigaste grekiska kolonierna i den norra Svarta havsregionen. Ön blev först bebyggd i mitten av 600-talet f.Kr. och vid ungefär slutet av 400-talet f.Kr. hade ön i princip blivit helt övergiven när Olbia blev den ledande kolonin. Under 400-talet f.Kr. besökte Herodotus ön för att få information om den norra delen av den närliggande eponyma floden. Kolonin trivdes med vetehandel med skytiska inlandet.

Under medeltiden hade ön stor betydelse för militärer eftersom den befalldes av Dneprs mynning. Under perioden då Kievrus var ett eget rike var Berezanj en viktig handelsstation under vägen från varjagerna till grekerna, och det var där varjagerna först fick kontakt med varandra.

Den enda runskriften i södra Ukraina, Berezanjstenen, hittades på ön 1905 och blev en utställning på historiemuseet i Odessa. Runskriften har troligtvis varit en del av en gravsten över graven för en varjagisk köpman från Gotland. Texten på runstenen lyder: "Grani gjorde detta valv till minne av Karl, hans partner.".

Kontrollen över mynningen (känd inom östslaviska källor som Beloberezhye eller White Shores) diskuterades mellan Kievrus och Byzantion under de flera rus-bysantinska krigen. Till slut föreskrevs det att rusarna skulle få använda ön på sommaren utan att upprätta vinterläger i flodmynningen eller förtrycka Chersonesos medborgare som att fiska utanför stranden. Vid slutet av Svjatoslav I av Kievs krig mot byzantierna fick kungen av rusarna evakuera sina styrkor från Dorostolon till Beloberezhye där hans trupper spenderade den hungriga vintern år 971 och 972.

Zaporogerna återupplivade Berezanj som ett fort under sina kampanjer mot Krimtatarerna och det osmanska riket på 1500- och 1600-talet. Efter att ha förlorat det närliggande Ochakov mot ryssarna införlivades ön med resten av nya Ryssland i kejsardömet Ryssland. 

Platsen för den grekiska kolonin och dess nekropol har utgrävts med jämna mellanrum sedan 1800-talet och även om platsen har drabbats av erosion (gravarna också från plundring) gav utgrävningarna rika fynd (arkaisk keramik, runskrifter mm.).

Under mars 1906 avrättades Pyotr Schmidt på ön.

Referenser 

Ukrainas öar
Öar i Svarta havet
Axel Adlersparre (1763–1838)

Axel Adlersparre, född den 29 juni 1763, död den 16 september 1838 på Näldön i Jämtland, var en svensk militär och ämbetsman.

Axel Adlersparre var son till överstelöjtnant Kristoffer Adlersparre och Ebba Sofia Planting-Bergloo, bror till Georg Adlersparre. Han var sedan gift 1806 med Carolina Ottiliana von Arbin. 

Efter slutade studier i Uppsala ingick han 1778 vid Livregementet till häst. Sedan han med utmärkelse deltagit i finska kriget utnämndes han till ryttmästare, men erhöll på begäran avsked 1796. 

Han har egentligen blivit bekant genom sitt uppträdande på riksdagen i Norrköping år 1800, där han, jämte flera av ståndet, i ridderskapet och adelns plenum den 29 maj sade sig inte längre vilja vara medlem av riddarhuset.

Han förklarades då genom kung Gustav IV Adolfs brev till riddarhusdirektionen den 14 augusti samma år för all framtid förlustig sin riksdagsmannarätt och ställdes jämte ett par andra under tilltal för förgripliga utlåtelser mot lantmarskalken. Det hela avlöpte med några obetydliga böter för de anklagade. 

Några år därefter arrenderade Adlersparre Borgholms kungsgård och Ottenby kungsgård på Öland, anlade 1805 öns alunbruk och verkade mycket för åkerbrukets förbättring. Adlersparre var ordförande i skogsordningskommittén för Öland 1814. 

1819–1821 var Adlersparre vice landshövding över Ölands län. Han verkade 1833–34 som vice landshövding i Jämtlands län. Adlersparre var från 1812 ledamot av Lantbruksakademien och från 1821 av Vetenskapsakademien.

Källor

Noter 

Svenska ämbetsmän under 1800-talet
Svenska militärer under 1700-talet
Lantbruksreformatorer
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Ledamöter av Lantbruksakademien
Personer från Jämtland
Födda 1763
Avlidna 1838
Män
Personer under gustavianska tiden
Axel
Svenska ämbetsmän under 1700-talet
Svenska militärer under 1800-talet
Gerstner

Gerstner kan avse olika personer med det efternamnet:

 Jacob Gerstner (18881948) 
 Sascha Gerstner
 Franz Anton (Ritter) von Gerstner
 Franz Josef von Gerstner

Se även 
 Gerster
 Gerst

Tyska efternamn
Judiska efternamn
Jiddisch-efternamn
Efternamn som syftar på yrken
'otai

ʻOtai är en uppfriskande fruktdryck från Tonga som vanligtvis görs på sommaren. Drycken innehåller vatten, kokosmjölk och olika sorters fruktkött såsom kokosnötens, vattenmelonens, mangons eller ananasens fruktkött. Vattenmelon, som introducerades på ön av missionärer och försäljare, är förmodligen dock vanligast på grund av dess överflöd på Tonga. En liten del socker kan tilläggas, även om drycken är ganska söt i sig själv.

Den mest populära av variationerna är en enkel blandning av kokosmjölk, vattenmelon och mango. Isbitar kan också läggas till för att få något slags smoothie. Även vin är populärt.

Externa länkar 
Recept på Otai

Källor

Drycker
Mat och dryck i Tonga
Steve Mullings

Nation:  

Steve Mullings, född den 28 november 1982 i Saint Elizabeth, är en jamaicansk före detta friidrottare som tävlade i kortdistanslöpning.

Mullings deltog vid VM i Osaka 2007 där han ingick i det jamaicanska stafettlaget på 4 x 100 meter. Han sprang bara i försöken men då laget senare blev silvermedaljör fick även han en medalj. Vid VM 2009 i Berlin tävlade han på 200 meter där han tog sig till finalen. Väl där slutade han på femte plats på tiden 19,98, vilket även var ett nytt personligt rekord. Han ingick även tillsammans med Michael Frater, Usain Bolt och Asafa Powell i stafettlaget som vann guld på 4 x 100 meter.

Dopingsavstängningar
Mellan 2004 och 2006 var Mullings avstängd för dopning. 2011 åkte han fast för doping för andra gången i sin karriär, vilket ledde till en livstids avstängning från tävlande. Efter överklaganden till Idrottens skiljedomstol står avstängningen fast enligt ett beslut från 2013.

Personliga rekord 
 100 meter – 9,80
 200 meter – 19,98

Källor 
 Fakta på IAAF:s webbplats

Noter 

Födda 1982
Jamaicanska kortdistanslöpare
Män
Världsmästare på 4 x 100 meter löpning
Jamaicanska dopningsfall
Levande personer
Israel Pickens

Israel Pickens, född 30 januari 1780 nära Concord, North Carolina, död 24 april 1827 på Kuba, var en amerikansk politiker (demokrat-republikan). Han var den tredje guvernören i delstaten Alabama 1821-1825. Han representerade North Carolina i USA:s representanthus 1811-1817 och Alabama i USA:s senat från februari till november 1826.

Pickens studerade vid Jefferson College (numera Washington & Jefferson College). Därefter studerade han juridik och arbetade sedan som advokat i North Carolina. Han var ledamot av delstatens senat 1808-1809. Han efterträdde 1811 James Holland som kongressledamot. Han omvaldes två gånger till representanthuset. Han efterträddes 1817 av Felix Walker.

Pickens efterträdde 1821 Thomas Bibb som guvernör i Alabama. Han efterträddes 1825 av John Murphy. Senator Henry H. Chambers avled 1826 i ämbetet. Pickens blev utnämnd till senaten och han efterträddes senare samma år av John McKinley.

Referenser

Externa länkar 
 Biografi på National Governors Associations webbplats
 Biographical Directory of the United States Congress
 Political Graveyard

Födda 1780
Avlidna 1827
Guvernörer i Alabama
Ledamöter av USA:s representanthus från North Carolina
Ledamöter av USA:s senat från Alabama
Män
Alumner från Washington & Jefferson College
Ericson (adelsätt)

Ericson är namnet på en utgången adelsätt.

Stamfadern för adelsätten Ericson ska ursprungligen ha varit en vallon som inkallades till Nordmark i Värmland under Karl X Gustav för att upphjälpa bergsbruket där. En ättling till denna släkt, Nils Ericson (död 1803), var enligt Gabriel Anrep gruvägare vid Nordmarken, och gift med en prostdotter Maria Bergnér. Deras son Olof Ericsson (1779-1818) blev genom sitt äktenskap med Sofia Yngström gruvägare i Långbanshyttan men sålde sina andelar där när han kallades till föreståndare för bergsprängningen till Göta kanals bygge. Hans hustru, Sofia Yngström, var dotter till Långhyttans gruvägare och brukspatron Johan Yngström, även han av vallonsläkt, och Anna Westelius.

Olof och Sofia Ericsson fick två framstående söner, ingenjören Nils och uppfinnaren John Ericsson. Den äldre av dessa, Nils, blev i unga år verksam vid anläggandet av Göta kanal, avancerade till major i arméns mekaniska kår och överste, samt adlades 1854 enligt 1809 års regeringsform. Han ändrade vid adlandet stavningen av namnet till Ericson. Ätten introducerades 1856 på nummer 2324. År 1860 upphöjdes ätten till friherrelig rang och introducerades två år senare på nummer 403, varmed den adliga ätten nr 2324 blev utgången.

Nils Ericsons hustru var grevinnan Wendela Wilhelmina von Schwerin. Vid faderns död 1870 blev hans äldsta son John (1834–1895) friherre. Efter John Ericsons död 1895 blev Nils Ericsons andre son Werner (1838-1900) friherre. Båda dessa söner dog barnlösa, och följdes av Nils Ericsons tredje son Carl Wilhelm Ericson (1840–1928) som blev friherre 1900. När Carl Ericson avled 1928 blev hans son Nils friherre, men denne avled redan den 27 juni 1929 och den friherrliga ätten utslocknade därmed på svärdssidan. Hedvig Gustafva, dotter till den äldre Nils Ericson, gifte sig med greven Mörner af Morlanda.

En samtida värmlänning med namnet Ericsson som även han var teknisk uppfinnare och konstruktör, Lars Magnus Ericsson, har inget samband med ätten Ericson.

Källor 
 Gabriel Anrep, Svenska adelns Ättar-taflor, volym 1

Svenska adelsätter
Svenska friherrliga ätter
John McKinley

John McKinley, född 1 maj 1780 i Culpeper County, Virginia, död 19 juli 1852 i Louisville, Kentucky, var en amerikansk jurist och politiker. Han representerade delstaten Alabama i båda kamrarna av USA:s kongress. Han var ledamot av USA:s senat 1826-1831 och 4 mars-22 april 1837. Han var ledamot av USA:s representanthus 1833-1835. Han tjänstgjorde som domare vid USA:s högsta domstol från 1838 fram till sin död.

McKinley studerade juridik och inledde 1800 sin karriär som advokat i Kentucky. Han flyttade 1818 till Alabamaterritoriet. Han bidrog till utvecklingen av Florence, Alabama, bland annat som en av grundarna till den lokala presbyteriankyrkan.

McKinleys politiska karriär tog fart efter att han blev en anhängare av Andrew Jackson. Han efterträdde 1826 Israel Pickens som senator för Alabama. Han kandiderade till omval men förlorade mot Gabriel Moore. Han blev sedan invald i representanthuset i kongressvalet 1832. Han bestämde sig för att inte kandidera till en andra mandatperiod i representanthuset. Han var elektor för demokraternas kandidat Martin Van Buren i presidentvalet i USA 1836. Han efterträdde sedan 1837 Moore i senaten. Van Buren utnämnde honom till högsta domstolen en kort tid efter att han hade tillträtt på nytt som senator. Han efterträddes i senaten av Clement Comer Clay. Han tillträdde som domare i januari 1838.

McKinley var ingen särskilt aktiv domare. Han värnade om delstaters och territoriets rättigheter. Ett viktigt domslut från hans perspektiv var Pollard's Lessee v. Hagan. Majoriteten av domarna höll med McKinley att begränsa kongressens rätt att bestämma om federala markområden i territorierna.

McKinleys grav finns på Cave Hill Cemetery i Louisville.

Externa länkar
Biographical Directory of the United States Congress
The Supreme Court Historical Society
Encyclopedia of Alabama
John McKinley: Louisville's Lost Supreme Court Justice av Kurt X. Metzmeier
Justice John McKinley vid Washburn University
Pollard's Lessee v. Hagan, 44 U. S. 212 (1845)
Political Graveyard

Ledamöter av USA:s representanthus från Alabama
Ledamöter av USA:s senat från Alabama
Domare vid USA:s högsta domstol
Amerikanska demokrater
Amerikanska politiker under 1800-talet
Personer från Culpeper County
Födda 1780
Avlidna 1852
Män
Sankt Alban

Sankt Alban var Englands förste martyr och levde i Britannia i den romerska staden Verulamium (idag kallad St Albans) belägen någon mil norr om nuvarande London. 

Legenden berättar att en präst sökte skydd hos honom undan förföljelsen. Under vistelsen blev Alban kristen genom prästens berättelser om Jesus. När gömstället till sist avslöjades, insisterade Alban att de båda skulle byta kläder så att prästen skulle undkomma och få tillfälle att berätta för fler om den sanna tron. Alban tillfångatogs därför och dömdes att gå samma öde till mötes som prästen skulle fått, om han inte offrade till de romerska gudarna. Eftersom den nydöpte vägrade fördes han till avrättningsplatsen, i nuvarande St Albans, och halshöggs där.

Sankt Albans helgondag firas den 20 juni enligt tridentinsk rit och i Anglikanska kyrkogemenskapen, och den 22 juni enligt romersk rit.

Källor 

Engelska helgon
Män
Erik Wisén

Erik Wisén kan avse:

Erik Wisén (diplomat), 1889-1978, svensk diplomat
Erik Wisén (direktör), 1907-?, svensk direktör, tidigare VD för AB Albin Hagström
Gallia Belgica

Gallia Belgica eller Belgica var en provins i romerska riket. Gallia Belgica skapades genom Augustus delning av Gallien i flera provinser år 27 f.Kr.

Provinsen fick sitt namn av belgierna, men sträckte sig utöver belgiernas område. Den omfattade norra och östra delarna av dagens Frankrike ner till Jurabergen och Genèvesjön, västra Schweiz, västra Belgien, samt de västra utposterna av dagens Tyskland i form av Mosels upprinningsområde fram till 50 km från Rhen.

Enligt geografen Strabon var Reims inledningsvis provinshuvudstad för Gallia Belgica, men den flyttades senare till Trier, oklart när.

Under Diocletianus tid som kejsare ändrades provinsindelningen. Vid Rhen hade tidigare två provinser öster om Gallia Belgica bildats under namnet Germanien (Germania Superior och Germania Inferior), och det mesta av den resterande delen delades nu i två provinser: Belgica Prima (Belgica I) runt Mosel och Belgica Secunda (Belgica II) från Reims till Engelska kanalen.

Källor 

Romerska provinser
Belgiens historia
Belgica

Belgica eoller Bélgica kan syfta på:

 Belgica (djur) – ett släkte tvåvingar
 Gallia Belgica – en romersk provins 
 Belgica (bilmärke) – ett bilmärke
 RV Belgica – fartyget till den Belgiska Antarktisexpeditionen 1897-1889
 1052 Belgica – asteroid
 Fort Belgica – ett fort byggda av Holländska Ostindiska Kompaniet i Indonesien

Geografi

Antarktis 

 Belgica (berg i Antarktis),

Mexiko 

 Bélgica, ort, Chiapas, Las Margaritas, 

Robotskapade Antarktisförgreningar
Robotskapade Mexikoförgreningar
Eric Jonas Almquist

Eric Jonas Almquist, född 2 februari 1729 i Täby församling, Stockholms län, död 15 mars 1808 i Tierps församling, Uppsala län, var en svensk präst, författare och riksdagsman, far till Erik Abraham Almquist och Carl Gustaf Almquist.

Almquist skrevs redan vid tolv års ålder in som student vid Uppsala universitet. Han blev 1752 filosofie magister i Uppsala, 1757 docent i teologi och senare teologie kandidat. Han prästvigdes 1759 samt blev 1766 lektor vid gymnasiet i Gävle och 1774 kyrkoherde i Vendels socken, 1779 teologie doktor och 1789 kyrkoherde i Tierp.

I sin ungdom hade han tre gånger varit föreslagen till adjunkt i teologiska fakulteten. År 1790 utnämndes han utan egen ansökan till professor i dogmatik med bibehållande av Tierps pastorat som prebende. Åren 1778, 1786 och 1792 var han riksdagsman.

Almquist är bekant för sin omfattande teologiska lärdom i förening med en djupt personlig fromhet. I motsats till många samtida präster tog han inte intryck av den tyska neologin och rationalismen. Hans verksamhet innebar ett uppsving för undervisningen vid en fakultet, vars professorer, eftersom den var den förnämsta vid universitetet, inte alltid var teologer av facket.

Samuel Ödmann yttrade också om den lärohandbok, Commentarius, theses theologiæ dogmaticæ Jo. Aug. Ernesti, observationibus dogmaticis, exegeticis et polemicis illustrans, som Almquist 1804 utgav, att det är "en bok, af hvilken teologie doktorer kunna mycket lära". Detta arbete utgjorde länge källan för den dogmatiska bildningen i Sverige. Bland hans skrifter må dessutom nämnas Inledning till den Heliga skrifts läsning (1775). Detta arbete utgör ett vittnesbörd om författarens självständighet och på samma gång om hans djupa vördnad för Guds ords auktoritet.

Referenser

Noter

Externa länkar 
 

Svenska professorer i teologi
Rektorer vid Uppsala universitet
Prästeståndets riksdagsledamöter
Födda 1729
Avlidna 1808
Män
Ugglan
SBH
Clement Comer Clay

Clement Comer Clay, född 17 december 1789 i Halifax County, Virginia, död 7 september 1866 i Huntsville, Alabama, var en amerikansk demokratisk politiker och jurist. Han var den åttonde guvernören i delstaten Alabama 1835-1837. Han representerade Alabama i båda kamrarna av USA:s kongress, först i representanthuset 1829-1835 och sedan i senaten 1837-1841.

Clay studerade juridik och inledde 1809 sin karriär som advokat. År 1820 valdes för första gången i delstatens historia chefsdomare i Alabamas högsta domstol och valet föll på Clay. Han avgick 1823 som domare i delstatens högsta domstol efter att ha utkämpat en duell med Waddy Tate.

Clay blev invald i USA:s representanthus i kongressvalet 1828. Han omvaldes 1830 och 1832. Han efterträdde 1835 John Gayle som guvernör. Han avgick 1837 för att efterträda John McKinley som senator för Alabama. Han avgick fyra år senare som senator och efterträddes av Arthur P. Bagby.

Clays grav finns på Maple Hill Cemetery i Huntsville. Han var släkt med senator Henry Clay; de var bryllingar. Sonen Clement Claiborne Clay var senator 1853-1861.

Källor

Externa länkar
Biografi på National Governors Associations webbplats
Biographical Directory of the United States Congress
Encyclopedia of Alabama
Alabama Department of Archives and History
Alabama Hall of Fame
Political Graveyard

Amerikanska demokrater
Amerikanska jurister
Ledamöter av USA:s representanthus från Alabama
Ledamöter av USA:s senat från Alabama
Guvernörer i Alabama
Amerikanska politiker under 1800-talet
Personer från Halifax County, Virginia
Födda 1789
Avlidna 1866
Män
Alumner från University of Tennessee
Partek Corporation

Partek Corporation var ett finländskt industriföretag.

Företaget hade sina rötter i Pargas Kalkbergs Aktiebolag, som grundades 1898 och arbetade genom åren inom ett flertal branscher, exempelvis transportsystem, skogs- och lantbruksmaskiner. Kring 1990 bildades ett antal dotterbolag för att ta hand om olika delar av verksamheten.

Parteks verksamhet expanderade till mer än 30 länder, även om den största delen av verksamheten var förlagd till Finland. De huvudsakliga marknadsområdena var Finland och Sverige, och övriga viktiga marknader var de övriga europeiska länderna i EU. 

Bland verksamhet som Partek köpte upp, kan nämnas Valmets skogsmaskiner 1997, varvid Partek blev majoritetsägare i Oy Sisu Auto Ab., till exempel Sisu Auto 2004 till Suomen Autoteollisuus Oy, en finsk investerargrupp av privatpersoner och företagsledningen.

Moderbolaget, som gick under namnet Partek Corporation, köptes 2001 upp av Kone som då leddes av Antti Herlin. Flera av dotterbolagen, till exempel stenullstillverkaren Paroc, hade då redan knoppats av, till exempel cementproduktionen till Scancem inom svenska Euroc-koncernen 1993. Bakgrunden till affären var att finländska staten ägde 30,2 procent av Partek efter fusionen med Sisu. Ett konkurrerande bud på statens aktier kom från Christoffer Taxell och släkten Ehrnrooth, som istället ville fusionera Partek med Wärtsilä och låta staten lösa in Fiskars. Staten valde dock Herlins bud.

Andra dotterbolag såldes därefter, till exempel Sisu Auto 2004 till Suomen Autoteollisuus Oy, en finsk investerargrupp av privatpersoner och företagsledningen.

Se även
Kalmar Industries
Nordkalk
Finnsementti

Källor 

Ej längre existerande finländska företag
Finländska tillverkningsföretag
Företag bildade 1898
Anthony Beaujon

Anthony Beaujon, född 1853, död 1890, var en nederländsk statistiker och nationalekonom.

Beaujon blev 1875 juris doktor vid universitetet i Leiden och var därefter anställd vid finansministeriet i Haag, tills han 1884 blev extra ordinarie professor i statistik vid stadsuniversitetet i Amsterdam och 1885 dessutom ordinarie professor i nationalekonomi där. Vid öppnandet av Statistiska institutet (grundat 1884 av nederländska föreningen för statistik såsom dess permanenta byrå) blev han också direktör för denna anstalt.

Beaujon blev mer allmänt känd först för ett vid den internationella fiskeriutställningen i London 1883 prisbelönt arbete, The History of Dutch Seafisheries, Their Progress, Decline and Revival (1884; nederländsk bearbetning 1885). I detta arbete visar han hur det nederländska havsfisket efter sin glansperiod på 1600-talet, trots utomordentliga skyddsåtgärder, nästan gick under till följd av regleringar och först efter införandet av näringsfrihet utan tullskydd 1857 åter blomstrade.

Dessutom författade Beaujon ett större arbete om Handel en handelspolitiek (1888) jämte åtskilliga statistiska och nationalekonomiska skrifter, bland annat L'état et l'alcool (i "Revue de Belgique", 1883), Henry Fawcett (1886), La fécondité des mariages aux Pays-Bas (i "Journal de la Société de statistique de Paris", 1888), samt uppsatser i den av Jacob Leonard de Bruyn Kops grundade månadstidskriften "De Economist" och utgav Statistiska institutets publikationer: årsboken "Jaarcijfers" (efter mönstret av de engelska "Statistical Abstracts", med nederländsk och fransk text) och tidskriften "Bijdragen van het Statistisch instituut".

Källor

Nederländska nationalekonomer
Nederländska statistiker
Nederländska professorer
Personer verksamma vid Universiteit van Amsterdam
Nederländska forskare under 1800-talet
Födda 1853
Avlidna 1890
Män
Eftersökshund

Eftersökshundar är hundar som används för att spåra skadskjutet eller trafikskadat vilt. De är tränade att följa blodspår men inte intressera sig för doftspår eller vittring från oskadat vilt. Enligt jaktförordningen måste eftersökshund finnas att tillgå inom två timmar vid jakt på björn, lo, älg, hjort, rådjur, mufflonfår eller vildsvin. Eftersökshundar certifieras genom viltspårprov.

Eftersökshundar kan vara av vilken ras som helst, även blandras. Viltspårhundar är särskilt framavlade för eftersök. Även retrievrar är särskilt lämpade, då ointresse för levande vilt hör till deras nedärvda egenskaper.

Vid eftersök på sådant vilt som tar sårlega i gryt används särskilt tränade grythundar.

Eftersökshundar som används för att hålla fast eller själva avliva det skadade viltet när jägaren inte kan få bra skott kallas avfångningshundar.

Jakthundar
Stolthet och fördom och zombier

Stolthet och fördom och zombier (originaltitel: Pride and Prejudice and Zombies) är en roman från 2009 av Seth Grahame-Smith, baserad på Jane Austens klassiska roman Stolthet och fördom från 1813. Den filmatiserades 2016 med titeln Pride and Prejudice and Zombies, med Lily James och Sam Riley i huvudrollerna.

Romanen gavs ut i april 2009 på det amerikanska förlaget Quirk Books och lyckades efter en vecka ta sig in på tredje platsen på New York Times bestsellerlista.

Handling 
En mystisk farsot drabbar den lugna lilla orten Meryton och de döda börjar återvända ifrån sina gravar. De ninjatränade döttrarna Bennet, med den hetlevrade Lizzy i spetsen, är fast beslutna att utrota de blodtörstande zombierna. Hon distraheras dock av den arrogante mr Darcys ankomst till byn..

Referenser 
 

Amerikansk skönlitteratur
Skönlitteratur 2009
Toralf Tollefsen

Toralf Tollefsen, född 26 augusti 1914, död 1994. var en dragspelsmästare från Fredrikstad, som gjorde internationell karriär. 1947 var han solist i Royal Albert Halls symfoniorkester. 1977 tilldelades han Norska Spelmanspriset.

Diskografi
 Verdensartisten Toralf Tollefsen. - Sjøholt : Norild Records 1994. Upptagningar från 1934-1960 utgiven på Tollefsens 80-årsdag den 26 augusti 1994.

Referenser
 Artikeln är en översättning från artikeln Toralf Tollefsen i norskskspråkiga Wikipedia.

Noter

Födda 1914
Avlidna 1994
Män
Norska dragspelare