kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Vitgran

Vitgran (Picea glauca) är en art i gransläktet. Den finns främst i norra Nordamerika, men den är införd som prydnadsträd i Europa. Arten blir vanligen runt 20 meter hög, men kan bli upp till 50 meter och ha en stamdiameter på omkring 100 cm. Den är nära släkt med svartgran (Picea mariana) och kan i sällsynta fall hybridisera med denna. Barren på vitgranen är blågröna och kottarna är bruna.

För beståndet är inga hot kända. Hela populationen anses vara stabil. IUCN listar arten som livskraftig (LC).

Dvärgvarianten av vitgran kallas sockertoppsgran (Picea glauca ’Conica’). Denna blir inte högre än en till en och en halv meter.

Hybridgran är en hybrid mellan vitgran och sitkagran.

Arten coloradogran kan också kallas vitgran.

Förekomst 
Vitgranen härstammar från östra Nordamerika, men används som prydnadsträd i till exempel Sverige, Danmark och Norge. Granen är oöm, härdig och tålig mot vind.

Arten växer vilt i låglandet och i bergstrakter upp till 2 100 meter över havet. Vitgran kan bilda skogar där nästan inga andra träd ingår men den förekommer ofta tillsammans med andra barrträd, med pappersbjörk eller ibland med andra lövträd.

Användning 
Vitgran är av stor ekonomisk betydelse för Kanadas pappersindustri och arten används också som ersättning för japansk torreya (Torreya nucifera) vid tillverkning av gobräden. 

Vitgranens trä används såväl till massatillverkning som till virke. I Alaska finns stugor av vitgranens trä, där barken lämnats kvar på utsidan. I mindre skala används träet för tillverkning av musikinstrument och kanotpaddlar.

Noter

Externa länkar
 Den virtuella floran 
 

Granar
Vi Växtindex
Kinesiska buddhismens skriftkanon

Den kinesiska buddhismens skriftkanon (大藏經 dàzàngjīng; japanska: 大蔵経 daizōkyō; Koreanska: 대장경 daejanggyeong; vietnamesiska: Đại tạng kinh; "Det stora förrådets skrifter") inkluderar många olika buddhistiska skrifter, såsom skrifter från många olika tidiga buddhistiska inriktningar, mahayanasutror i olika versioner/översättningar, samt tantrisk litteratur. Allt eftersom östasiatisk buddhism utvecklades blev också skrifter från östasiatiska författare inkluderade i kanonen, skrivna i klassisk kinesiska. Eftersom kanonen var betydligt bredare i innehåll än den indiska benämningen tripitaka tillät, fick den kinesiska buddhistkanonen inledningsvis en rad olika namn, där namnet slutligen blev 大藏經 (dàzàngjīng). 

Kanonen refereras även till som "mahayanabuddhismens skriftkanon", då den innehåller mycket stora kollektioner av mahayanasutror.

Utveckling 
De tidigaste fullständiga buddhistiska skriftkanonerna från Kina är från 400-talet; vid 700-talet inkluderade kanonen över 1 000 individuella texter i mer än 5 000 rullar. På 900-talet hade blocktryck blivit sofistikerat nog att kanonen började publiceras, först i Songdynastin, och sedan i hela Östasien.

Den andra blocktryckta kanonen från den koreanska Goryeodynastin, tripitaka koreana inkluderade 1 514 texter i 6 815 rullar, karvade på 81 258 individuella träblock, som fortfarande finns bevarade idag i Haeinsaklostret. Utifrån denna skriftkanon utvecklades sedan den japanska Taishō Shinshū Daizōkyō ("Nya versionen av den buddhistiska skriftkanonen sammanställd under regeringstiden Taisho") har blivit standard som referenskälla när det gäller östasiatiskt buddhistiskt material. Denna skriftkanon anses ofta vara den definitiva östasiatiska kanonen (mahayanakanonen), även om kanoen i fråga ofta kopierar den koreanska tripitaka koreana rakt av på många ställen.

Innehåll
Huvudartikel: Taishō Shinshū Daizōkyō

Taisho-versionen av kanonen innehåller bland annat agamor (singularis: agama), mahayanasutror, vajrayanasutror, vinaya från diverse tidiga buddhistiska inriktningar, abhidharma från diverse tidiga buddhistiska inriktningar, med mera.

Galleri

Referenser

Litteratur
 Robert E. Buswell Jr., Donald S. Lopez Jr. (2014) The Princeton Dictionary of Buddhism Princeton University Press (10) (13)
 Edward A. Irons (2008) Encyclopedia of Buddhism. Facts On File, Inc. 
 Robert E. Buswell Jr. (2003) Encyclopedia of Buddhism Gacl (10) (13)

Se även
Tripiṭaka Koreana
Taishō Shinshū Daizōkyō
Tipitaka
Palikanonen
Tibetanska buddhismens skriftkanon

Buddhismens kanoniska skrifter
Birger Var

Birger Var, född 30 juni 1893, död 22 maj 1970, var en norsk roddare. Vid olympiska spelen 1920 i Antwerpen tog han bronsmedalj i fyra med styrman.

Födda 1893
Avlidna 1970
Norska roddare
Olympiska bronsmedaljörer 1920
Norska olympiska bronsmedaljörer
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1920 från Norge
Tävlande i rodd vid olympiska sommarspelen 1920
Män
Peter Borenstein

Peter Antero Borenstein, född 1948, är en svensk rabbin, mohel och läkare. Han är adjungerad professor i neurologi vid Institutionen för vårdvetenskap vid Högskolan i Borås samt föredragande läkare i neurologi vid Inspektionen för vård och omsorg, IVO. 

Peter Borenstein avslutade sin läkarutbildning 1979 som specialist i neurologi. Hans forskning har speciellt handlat om afasi (störningar av språkfunktionen till följd av hjärnskador, särskilt efter slaganfall) och kognitiva störningar till följd av 
whiplashskador i samband med trafikolyckor. Han har skrivit flera läroböcker och bokkapitel om afasi och dess konsekvenser.

Under åren 1992-2008 var Peter Borenstein överläkare och chef för Neurologienheten vid Skene lasarett och från maj 2008 till 2011 överläkare och konsult vid Strokeenheten på Sahlgrenska Universitetssjukhuset (Östra).
Peter Borenstein är också ledamot av The New York Academy of Sciences och Fellow of the Royal Society of Medicine i London.

Peter Borenstein var andlig ledare för Judiska församlingen i Göteborg mellan 2002 och 2010. Hösten 2007 fick han sin rabbinvärdighet (s’micha) som konservativ rabbin efter en privat utbildning med rabbin Robert Wolkoff, f.d. rabbin i Göteborg, nu verksam i New Jersey. Denna privata utbildning förekommer i den ortodoxa världen, men är inte standard inom den konservativa rörelsen. Borenstein är ordförande i Göteborgs Interreligiösa Råd samt i Göteborgs Interreligiösa Center. Han är också styrelsemedlem i Stiftelsen Nordiskt Centrum för Interreligiös Dialog samt Samarbetsrådet Judar och Kristna i Göteborg.
 
Peter Borenstein är gift och har fyra barn.

Män
Födda 1948
Svenska neurologer
Rabbiner
Personer inom judendomen i Sverige
Levande personer
Harald Ulrik Sverdrup

Harald Ulrik Sverdrup, född 15 november 1888 i Sogndal, död 21 augusti 1957, var en norsk meteorolog, oceanograf och polarforskare, son till Edvard Sverdrup, sonson till Harald Ulrik Sverdrup.

Sverdrup blev student 1906, candidatus realium 1914, doctor philosophiæ vid Kristiania universitet 1917. Han var från 1913 assistent hos professor Vilhelm Bjerknes i Leipzig, deltog i Roald Amundsens expedition med "Maud" 1918–1925, intill 1922 som vetenskaplig ledare, och efterträdde därefter, tillsammans med kapten Oscar Wisting, Amundsen som expeditionens ledare.

Under den långa vistelsen vid Sibiriens nordkust och på isen norr om denna företogs under Sverdrups ledning en rad mycket viktiga undersökningar av meteorologisk och oceanografisk art. Vintern 1919–1920 tillbringade han bland de så kallade rentjuktjerna i det nordöstra Sibirien för att studera deras språk och seder. Efter sin hemkomst publicerade han Tre aar i isen med "Maud" (1926), ett även i stilistiskt avseende utmärkt arbete. Han skrev även avsnittet Blandt rentsjuksjere og lamuter i Amundsens verk "Nordostpassagen" (1921). År 1934 företog han en expedition till Svalbard tillsammans med Hans W:son Ahlmann.

Sverdrup blev professor i geofysik vid Bergens Museum 1926. Han var chef för Scripps Institution of Oceanography i La Jolla, Kalifornien, 1935–1948 och chef för Norsk Polarinstitutt från 1948, tillika professor i geofysik vid universitetet i Oslo från 1949. På oceanografins område författade han (tillsammans med Martin W. Johnson och Richard H. Fleming) standardverket The Oceans, their Physics, Chemistry and General Biology (1942).

Källor

Norska meteorologer
Alumner från universitetet i Oslo
Alumner från Leipzigs universitet
Geofysiker
Norska oceanografer
Norska professorer
Födda 1888
Avlidna 1957
Män
Salmonsens
Personer från Sogndals kommun
Pudgalavada

Pudgalavada var en term som användes för att referera till flera tidiga buddhistiska inriktningar i Indien, såsom vatsiputriya och sammitiya. Inriktningarna menade att det fanns en oförklarbar "person" som är varken permanent eller impermanent. De menade att denna "person" var vad som ansamlade karma och återföddes liv efter liv. Denna ståndpunkt mottog extremt bred kritik från övriga buddhistiska inriktningar. Dessa inriktningar finns inte längre kvar.

Referenser

Tryckta källor

Buddhistiska riktningar
Vibhajavada

Vibhajyavāda var en tidig buddhistisk inriktning i Indien. Inriktningen var en underinriktning till sthaviranikaya.

Referenser

Tryckta källor

Buddhistiska riktningar
Sarvastivada

Sarvastivada var en tidig indisk inriktning av buddhismen som fick stort inflytande över senare inriktningar. Inriktningen hade mycket utförlig abhidharmalitteratur och en teori om att många ting existerade likväl i det förflutna, i nuet och i framtiden. De ansåg dock att dessa ting fortfarande var förgängliga. Denna teori mottog stark kritik från Nagarjuna, grundaren av den mahayanska filosofiska inriktningen madhyamaka. Sarvastivadas abhidharma inspirerade den mahayanska filosofiska inriktningen yogacara.

Sarvastivada tillkom som en utbrytarinriktning inom Sthaviranikaya. Det är oklart när inriktningen tillkom, men det var som senast under det första århundradet e.Kr. Inriktningen blev mycket populär, och spred sig till Kashmir, Gandhara och längs med silkesvägen.

Referenser

Tryckta källor 

Buddhistiska riktningar
Andreas Peter Hovgaard

Andreas Peter Hovgaard, född 1 november 1853 i Århus , död 16 mars 1910 i Köpenhamn , var en dansk sjöoofficer och upptäcktsresande. Hovgaard deltog i  Vegaexpeditionen 1878–1880 som meteorolog.

Andreas Peter Hovgaard var son till överläraren Ole Anton Hovgaard (1821–1891) och Louise Charlotte Munch (1823–1872) och växte upp i Århus. Han mönstrade på i Danmarks flotta, och avancerade 1876 till löjtnant. År 1878 värvades han av Adolf Erik Nordenskiöld till Vegaexpeditionen som meteorolog och ansvararig för meteorologiska och magnetiska observationer. Under resan förde han dagboksanteckningar och gjorde teckningar för tidningen "Illustreret Tidende".

Efter hemkomsten publicerade han en artikel om övervintringen vid Pitlekaj i det "Danska geografiska sällskapet"s tidskrift, och 1881 gav Forlagsbureauet i Köbenhavn ut hans bok om resan, Nordenskiölds Reise omkring Asien og Europa - Populairt fremstillet efter mine Dagböger.

Hovgaard ville fortsätta utforska polarhaven och gjorde planer både för en dansk arktisexpedition, en forskningsresa om vattenströmmarna kring Frans Josefs land och en sökexpedition efter George Washington DeLongs forskningsexpedition med fartyget Jeanette . Inget av dessa projekt blev dock av.

Slutligen fick han med statliga subventioner och privata finansiärer möjligheten till en ny expedition, och 1882 lämnade han Danmark på fartyget "Dijmphna" med kurs mot Karahavet för att söka efter öar norr om Sibiriens kust. Expeditionen blev dramatisk, då fartyget först skadades och senare även fastnade i packisen. När fartyget kom loss året därpå, var förråden nästan tömda och Hovgaard tvingades vända tillbaka mot Danmark. Expeditionen betraktades ändå som en framgång när han 1883 anlände med en stor samling  iktyologiska och botaniska fynd och omfattande hydrografiska mätningar. År 1884 publicerade han sin rapport över resan Dijmphna, Expeditionen 1882-83. Rapporter til Dijmphna’s Rheder Herr Grosserer Fabrikeier Augustin Gamél fra A- P- H-.,

År 1888 befordrades Hovgaard till kapten och senare även till kommendör. Under sina sista år var han kung Fredrik VIII av Danmarks jaktledare.

Ögruppen Hovgaard Islands i Nunavut  och ön Hovgaard Island utanför Antarktiska halvön  är döpta efter Hovgaard.

Källor

Noter

Externa länkar
 Om Andreas Peter Hovgaard

Danska militärer under 1800-talet
Danska upptäcktsresande
Födda 1853
Avlidna 1910
Män
Danska polarforskare (Arktis)
Personer från Århus
Danska militärer under 1900-talet
Reinfeld

Reinfeld (formellt Reinfeld (Holstein)) är en stad i Kreis Stormarn i förbundslandet Schleswig-Holstein i norra Tyskland. Folkmängden uppgår till cirka 0 invånare, och staden ligger vid motorvägen A1 strax väster om Lübeck.

Källor

Kommuner och städer i Kreis Stormarn
Meddewade

Meddewade är en kommun (Gemeinde) i Kreis Stormarn i förbundslandet Schleswig-Holstein i norra Tyskland. Den är en förort till Hamburg och har cirka  invånare. Kommunen ligger vid motorvägen A1.

Kommunen ingår i kommunalförbundet Amt Bad Oldesloe-Land tillsammans med ytterligare åtta kommuner.

Källor

Kommuner och städer i Kreis Stormarn
Sautrantika

Sautrantika var en buddhistisk riktning som splittrades ur Sarvastivadabuddhismen någon gång mellan 150 f.Kr. och vår tideräknings början. Sautrantikabuddhisterna tog avstånd från sarvastivadinernas avancerade abhidharmalitteratur, något som även tar sig uttryck i självbeteckningen: "De som håller sig till sutrorna". Utmärkande för sautrantikabuddhisternas lära var föreställningen om ett underliggande medvetandeskikt, asraya, under de föränderliga skandhas. Detta synsätt torde ha påverkat yogacarabuddhismen i någon mån

Källor 

Buddhistiska riktningar
Todendorf

Todendorf är en kommun (Gemeinde) i Kreis Stormarn i förbundslandet Schleswig-Holstein i norra Tyskland. Den är en förort till Hamburg och har cirka  invånare. Motorvägen A1 passerar Todendorf och A21 börjar i närheten.

Kommunen ingår i kommunalförbundet Amt Bargteheide-Land tillsammans med ytterligare sju kommuner.

Källor

Kommuner och städer i Kreis Stormarn
Tendai

Tendai är en japansk inriktning inom mahayanabuddhismen vars motsvarighet i Kina heter tiantai. Inriktningen etablerades i Japan av Saicho (767-822), och likt den kinesiska motsvarigheten är lotussutran tillsammans med ett flertal kommenterande verk skrivna av Tiantai Zhiyi de huvudsakliga religiösa skrifterna.

Tendai förespråkar för hongaku, idén att alla medvetna varelser redan är upplysta, men att medvetna varelser måste inse och bearbeta detta. Förespråkare för hongaku menar alltså att trots att medvetna varelser redan är upplysta, måste de använda sig av buddhistiskt utövande för att inse detta och förverkliga det upplysta sinnet.

Berget Hiei är säte för inriktningen. Under Saichos levnadstid försökte han viga munkar enbart under mahayanska bodhisattvalöften, istället för de vanliga munklöftena. Efter hans död, år 823, fick inriktningen godkännande från regeringen att viga munkar under dessa munklöften.

I etablerandet av Tendai avsåg Saicho att förena flera buddhistiska inriktningar, och inte ge särskilt fokus till en särskild utövningsform. Detta grundar sig i idén att alla buddhistiska vägar leder till samma mål, att det bara finns ett buddhistiskt "hjul" (ekayana). Saichos Tendai är därför en blandning av den kinesiska tiantai, zen, tantrisk buddhism (vajrayana) och bodhisattvalöften. Senare började även nembutsu och tro på Amitabha bli ett inslag i Tendai, vilket är taget från rena land-buddhismen.

Flera kända buddhister i Japan har ursprungligen varit tendaimunkar, såsom:
 Honen, grundaren av jodo shu
 Shinran, grundaren av jodo shinshu
 Nichiren, grundaren av nichiren-buddhismen
 Dogen, grundaren av inriktningen sōtō inom zenbuddhismen

Referenser

Tryckta källor

Mahayana
WP:Projekt Japan
Buddhism i Japan
Blancheteatern

Blancheteatern (även Blanche-teatern och före 1915 kallad Blanchs teater, samt en tid Vaudevilleteatern), var en privatteater belägen i en byggnad på Västra Trädgårdsgatan intill Kungsträdgården i Stockholm.

Historik
Byggnaden uppfördes 1879 i anslutning till den så kallade Ateljébyggnaden, som inrymde Blanchs café, av restauratören och tidigare chefen för Operakällaren, Theodor Blanch. Arkitekt var Magnus Isæus och för arbetet med inredningen anlitades dekorationsmålaren Carl Grabow och AB Ekmans Mekaniska Snickerifabrik. 

Teatern invigdes den 31 mars 1879 med en "instruktiv soiré" av en tysk professor A. Böttcher från Königlisches Schauspielhaus i Berlin. Därefter bytte den nyöppnade teatern tillfälligt namn till Vaudevilleteatern 1879–82 och var scen för det gästande danska August Rasmussens sällskap samt ensembler under Knut Tivander respektive August Sandberg.

Vid mitten av 1880-talet omvandlades lokaliteterna till konstsalong (Blanchs konstsalong) och uppläts 1889–99 till Sveriges allmänna konstförening. År 1900 ändrade verksamheten ånyo riktning till att hysa en av Stockholms första biografverksamheter, innan den återgick till teater från 1915 och bytte namn till Blancheteatern (med association till den legendariske skribenten och författaren August Blanche). Dess förste ledare var Bror Öbergson, därefter från 1916 Hilda Borgström för en kort tid, varpå följde en längre period 1917–26 under ledning av Ernst Eklund med en framgångsrik blandning av revyer, klassiker och debattdramer. Framgångarna fortsatte under Harry Roeck Hansen 1927–55. Från 1955 dominerade revyer och gästspel av andra teatrar under Gösta Bernhards chefskap.  

1958–61 använde även Kungliga Teatern teatern som mindre extrascen med start med urpremiären på Sven-Erik Bäcks opera Tranfjädrarna 1958. Teaterverksamheten lades ner 1961, och den anrika byggnaden revs 1965 och ersattes 1969 i samband med Norrmalmsregleringen, då södra sidan av Hamngatan skulle breddas, av Sven Markelius Sverigehuset.

Mer långvariga teaterchefer
 1917–1926: Ernst Eklund
 1927–1955: Harry Roeck Hansen
 1955–1961: Gösta Bernhard

Uppsättningar

Referenser

Källor 
 NE.se
 
 Osign., "Ett nytt Thaliatempel", Dagens Nyheter (1879-01-31)

Litteratur

Svensk Uppslagsbok, 1949.

Externa länkar 

Ej längre existerande byggnader på Norrmalm
Blancheteatern
Ej längre existerande teatrar i Stockholm
Nedlagda biografer i Stockholm
Elin Jönsson

Elin Kristina Lovisa Jönsson, född den 31 augusti 1973 i Stockholm, är en svensk journalist och författare.

Biografi 
Jönsson har under flera år arbetat som frilansjournalist, främst i Ryssland för bland annat SVT (Aktuellt och Rapport) och Sveriges Radio (Ekot, Radio Europa och Studio Ett). Jönsson läste ryska på gymnasiet och besökte Sovjetunionen första gången genom ett utbytesår med AFS Interkulturell Utbildning 1991. Hon råkade då befinna sig i Moskva under augustikuppen mot Michail Gorbatjov, där hennes värdfamilj skickade ut henne på landsbygden för att ha henne i säkerhet. Hon kom under 1990-talet att tillbringa långa perioder i Ryssland.

Jönsson utgav 2008 en reportagebok om massakern i Andizjan 2005 i Uzbekistan, där hon varit på uppdrag för Sveriges Radio och SVT. Boken beskrivs av Maciej Zaremba som "ett imponerande stycke journalistik" som lyfter fram den blodigaste massakern sedan Himmelska fridens torg 1989, men där händelserna i Uzbekistan av olika orsaker fått oproportionerligt liten uppmärksamhet i nyhetsrapporteringen.

Hon regisserade samma år tillsammans med Magnus Gertten dokumentärfilmen Long Distance Love om en kirgizisk gästarbetare i Moskva. Hon har även ingående följt krigen i Tjetjenien och deras återverkningar på Ryssland.

Hon gifte sig 2000 med Mats Nileskär, men paret skilde sig några år senare.

Bibliografi 

 2008 –

Filmografi 
 Long Distance Love – Producent Magnus Gertten och Lennart Ström. Auto Images (2008). Foto: Jon Rudberg, musik: Magnus Jarlbo

Utmärkelser 
 2009 – Politkovskaja-priset för boken "Konsten att dölja en massaker".
 2009 – Eldh-Ekblads fredspris 2009

Se även 
 Massakern i Andizjan (2005)

Referenser 

Svenska författare under 2000-talet
Svenska journalister under 1900-talet
Födda 1973
Kvinnor
Levande personer
Journalister från Stockholm
Författare från Stockholm
Svenska journalister under 2000-talet
Mahasamghika

Mahāsāṃghika var en tidig inriktning inom buddhismen i Indien. Inriktningen tillkom efter en splittring inom den buddhistiska gemenskapen, i senare theravada-källor daterad till ett århundrade efter Buddhas död. 

Den buddhistiska gemenskapen delades mellan magasanghika och sthaviranikaya. Det är oklart varför splittringen skedde. Några theravada-källor anger en dispyt gällande levnadsregler för munkar, medan en annan anger en dispyt gällande påstådda brister hos arahanter (upplysta) i grupperingen som kom att bli sthaviranikaya. Buddhologen Andrew Skilton anser, att Mahāsāṃghika-buddhismens klosterregel ger ett mer ålderdomligt och ursprungligt intryck än andra buddhistiska klosterregler, och detta är numera det allmänt accepterade forskningsläget.

Det är oklart vilka religiösa ståndpunkter mahasanghika höll, men de tycks bland annat ha lagt tonvikt på bodhisattva-vägen, och ha haft en syn på Buddha och buddhaskap som påminner om det mahayanska synsättet: att Buddha (dharmakaya) redan var upplyst, men genomgick den process som han gjorde för att inspirera mänskligheten.

Inriktningen började i Magadha i norra Indien, men blomstrade framför allt i Andhra Pradesh och i nuvarande Afghanistan, och finns inte längre kvar.

Referenser

Tryckta källor

Buddhistiska riktningar
Blanchs café

Blanchs café var ett berömt café beläget i en numera riven byggnad på Hamngatan vid Kungsträdgården i Stockholm.

Nöjesetablissemanget var inrymt i Ateljébyggnaden vid Kungsträdgården som uppfördes 1866 efter ritningar arkitekten Albert Törnqvist av Ateljerbyggnadsaktiebolaget, var ursprungligen tänkt att rymma utställnings- och ateljélokaler och försågs därför med stora fönster i byggnadens övre etage. Här hade Konstföreningen i Stockholm lokaler från 1868.. Operakällarens tidigare chef Theodor Blanch (1835-1911) öppnade i dess bottenvåning Blanchs café i juli 1868. Interiören var elegant och luftig, med kristallkronor, mjuka mattor och bekväma stolar.

Levande musik spelades varje eftermiddag och in- och utländska tidningar var utlagda i matsalen. Blanch introducerade kypare i frack och vita dukar på alla bord.

Blanchs café blev 1 mars 1879 platsen för stockholmspremiären för det elektriska ljuset.

1879 uppförde Blanch Blancheteatern bakom sitt café. Byggnaden ersattes på 1960-talet av Sverigehuset som en del av Norrmalmsregleringen.

Referenser

Källor
 DN.se

Nöjeslokaler i Stockholm
Ej längre existerande restauranger i Stockholm
Ej längre existerande byggnader på Norrmalm
Företag bildade 1868
Portwise

PortWise var ett svenskt privatägt aktiebolag som grundades 2000 med en vision att vara ett ledande företag inom mobil IT-säkerhet. PortWise var en betydande aktör inom identifiering och säker applikationsåtkomst. Huvudkontoret låg i Kista. 

PortWise fanns representerat i drygt 100 länder. Bolaget var privatägt och de största ägarna var DFJ Esprit och SAAB Ventures.

Sedan augusti 2010 ingår PortWise som en del av Technology Nexus då Nexus förvärvade PortWise.

Externa länkar
PortWises webbplats

Svenska IT-företag
Företag bildade 2000
Dharmaguptaka

Dharmaguptaka var en buddhistisk inriktning i Indien som var en av de 18 tidiga icke-mahayanska inriktningarna i Indien. Det finns flera teorier om hur inriktningen tillkom. Enligt en sarvastivadisk var Dharmaguptaka en utbrytarinriktning från mahisasaka, en av förgreningarna inom sarvastivada. Enligt denna teori tillkom inriktningen någon gång mellan år 200 f.Kr och år 0. En annan teori kommer från tibetanska buddhistiska skrifter, som menar att dharmaguptaka kom från inriktningen vibhajyavada, en underinriktning inom sthaviranikaya som florerade i Kashmir, Gandhara och Sri Lanka.

Inriktningen fortsatte att följas ända fram tills 600-talet e.Kr.

Inriktningen har fått sitt namn efter en buddhistisk lärare vid namn Dharmagupta, som levde under 200-talet f.Kr. Inriktningen har dock rötter som går bak till Mahamaudgalyayana, en av Buddhas närmaste lärjungar.

Inriktningen hade särskilda kategorier i sin skriftkanon för bodhisattvatexter och dharanisamlingar.

Inriktningens vinaya används än idag inom de östasiatiska buddhistiska inriktningarna (mahayana).

Referenser

Tryckta källor

Buddhistiska riktningar