Skelleftemål

Skelleftemål eller skelleftebondska ("sjeletmaLe", "sjeletbonnska" även "sjellet-" på dialekt) är en norrländsk dialekt som talas främst i norra Västerbotten. Skelleftemålet talas i bygderna längs Skellefteälven (Skellefteå, Norsjö, Malå och Arvidsjaurs kommuner). Dialekterna som talas i kustbygderna nära gränsen till Piteå kommun tenderar att gradvis gå över till pitemål. I bruksorterna uppstod det vanligen blandspråk på grund av inflyttning från andra orter. I dessa blandspråk har rikssvenskan haft en tydlig påverkan på satsbildningen, grammatiken och ordförrådet och det förekom stundom enstaka låneord från diverse dialekter.

Dialekten är nära släkt med de omgivande dialekterna utmed den västerbottniska och norrbottniska kusten, och påtagliga likheter finns även med österbottniska, jämtska och sydligare norrländska mål.

Under 1900-talet satsade myndigheterna på att försvenska språket i skelleftebygden, vilket ledde till att många föräldrar valde att inte prata bondska med sina barn. Dialekten började därefter hastigt försvinna, och numera är det främst äldre människor och folk som vuxit upp på landsbygden som talar skelleftebondska. Numera talar de yngre och boende i centralorten Skellefteå rikssvenska med dialektinslag i uttal, språkmelodi och ordförråd. Några författare från skelleftebygden har skrivit litteratur på skelleftebondska, bland annat Sara Lidman, Torgny Lindgren, P.O. Enquist och Nikanor Teratologen.

Karakteristika

Vokalbalans 
Såsom de flesta övriga norrländska dialekter kännetecknas skelleftemålet av vokalbalans. Den fornnordiska kortstavigheten har skelleftemålet till skillnad från pitemålet inte bevarat, dock har tvåstaviga ord som i fornnordiskan var långstaviga i skelleftemålet ofta tappat sista stavelsen helt, medan de som var kortstaviga har bevarat eller förstärkt andra stavelsen. Trots att långstaviga flerstaviga ord således har blivit enstaviga, har tvåstavighetsaccenten behållits i ordet, vilket då kallas cirkumflexaccent eller tvåtoppsaccent. Cirkumflexaccent brukar i svenskan förekomma i ordet "fan" (fa-an).

Vokaler 
Skelleftemålet har likt gutamål bevarat diftonger från fornnordiskan. Dessa diftonger förekommer som /ai/ från både /ei/ och /øy/ och /au/ från /ǫu/. Orden "sten", "öra" och "gök" har historiskt haft diftonger och heter således staiN, aair och gauk (jfr. fornnordiska steinn, øyra, gǫukr). I ord där diftongerna hamnar före ett m, exempelvis i "hem" (f.no. heim), "gömma" (f.no. gøyma) och "ström" (f.no. strǫumr) monoftongeras de två förstnämnda till /â/ medan den sistnämnda monoftongeras till /ö/, och orden heter därmed hââmm, djââmm och strömm. I vissa fall så monoftongeras /ǫu/ till /â/, som i âmm (f.no. ǫumr). I Kågedalen brukar /ai/ monoftongeras till /â/ i alla positioner förutom utljud, så "ben" heter bâ:N (f.no. bein), men hö heter hai (f.no. høy). Skelleftemålet har också sekundära diftonger från gammalt ī, ȳ och ū, i form av /ei/, /öy/ och /öu/, varav dessa endast förekommer i utljud. Exempel på sådana ord är trei, möy och döu (jfr. f.no. þrīr, mȳ, þū). Annars uttalas både ī och ȳ som /i/ och ū som /u/, exempelvis i ord som i:s, miir och hu:s (f.no. īss, mȳrr och hūs). Kort i och y har diftongerats till /ei/ respektive /öy/, exempelvis i orden eint och möyttje. Diftongerna kan variera mellan olika byar, exempelvis så saknar nysätramålet i söder både primära och sekundära diftonger till skillnad från skelleftemålet och Burträsk saknar den systematiska monoftongeringen av de fornnordiska nedärvda diftongerna före m. Fornnordiskt långt ē har i skelleftemålet brutits till /je/, till exempel så heter "lätt" (f.no. lēttr) jett på dialekt. Vokalljudet i ord som 'komma' och 'sova', uttalas i skelleftemålet med å-ljud liksom i riksspråket, medan vokalen har ett ö-aktigt uttal i södra Västerbotten.

Konsonanter 
Likt många andra dialekter så har både fornspråkligt /l/ och /rð/ utvecklats till tjockt-l. Ord som "hård" och "hål" uttalas därför som haL respektive håL (f.no. harðr och hol). De i fornnordiskan hårda k:en och g:en övergår till /tɕ/ respektive /dʒ/ framför en främre vokal, såsom i tjöörk (kyrka) och djära (göra). De blir också till skillnad från rikssvenskan också förmjukade i mitten av ord, som möyttje (mycket) och vaiddjen (väggen). Notera dock vaigg (vägg) med hårt g i obestämd form. Denna förmjukning har numera blivit ovanligare och följs inte regelbundet av alla talare i dag. Det gäller i synnerhet i fall där konsonanten skiftat i olika böjningsformer, som i nyss nämnda vaigg/vaiddjen eller paik/paitjen 'pojke'/'pojken'.

Grammatik

Substantiv 
Substantiven i skelleftemålet tillhör ett av tre genus: maskulinum, femininum eller neutrum. De kan i likhet med riksspråket stå i bestämd och obestämd form, samt i singular och plural. Vad gäller kasus kan de förutom nominativ och genitiv också stå i dativ och vokativ. (Ackusativ har samma form som nominativ.) Maskuliner får i regel ändelsen -(e)n i bestämd form, medan femininer får -a eller, för femininer som slutar på 'u', -n. Neutrer får -e i bestämd form.

Ursprungligen långstaviga maskulina pluraler fallit samman med kortstaviga maskulina pluraler, exempelvis långstaviga hesta 'hästar' i stället för det förväntade *heest, detta i analogi med kortstaviga maskuliner som daga 'dagar'.

I plural obestämd form övergår maskuliner och femininer till grav accent samtidigt som maskulinerna får ändelsen -a. Neutrer står oförändrade i plural obestämd form. I bestämd form plural får maskuliner -a eller -aN, medan femininer vanligen får -eN, båda i grav accent. Neutrer får -a, med oförändrad accent. Detta är de vanligaste böjningsmönstren, åtskilliga undantag finns.

Pronomen 
Något utmärkande för skelleftemålet är att det personliga pronomenet "jag" heter i på dialekt, däremot när det står i betonad ställning så heter det jig. Något som är vanligt förekommande i de norrländska dialekterna som också återfinns i skelleftemålet är att ordet "det" uttalas som he (kort e). Uttalet av pronomen ändras en del beroende på om det är i betonad eller obetonad ställning. I tabellen nedan har de betonade formerna skrivits inom parentes och lång vokal har markerats med ett kolon för tydlighetens skull. Märk att uttal kan skilja dialektalt från by till by.

Likt norskan och danskan så brukar man sätta possesiven efter det som ägs, alltså så säger man exempelvis huse mett (mitt hus) och bilen hennars (hennes bil). 

Ren genitiv är sällsynt, men när den förekommer, har den samma ändelse som dativen. Det normala är omskrivning med possessivpronomen (bo:ka hɑNNsj Helge = Helges bok, tjaingskoN hennars Eivor = Eivors näbbkängor) eller sammanskrivning (hestrompa = hästens svans). Dativ, vilket endast markeras i bestämd form, bildas i singular med -åm för maskuliner, -(e)n för femininer, och -en med grav accent för neutrer. I plural bildas dativen med -åm och grav accent i alla genus. Flera adjektiv och verb styr dativ. Ackusativen är alltid lika med nominativen. Vokativ (med ändelsen -e) används vid tilltal av levande varelser (mamma > mamme!)

Många geografiska namn (inkl. byars namn) står i bestämd form eller dativ beroende på sammanhang (dära kLutmârrken = i Klutmark). Partitiv artikel används vid ämnesnamn och i pluralis (hoNN dreikk mjaLka = hon dricker mjölk; jfr Torgny Lindgrens böcker).

Personnamn förses med artiklar (som också kasusböjs), i nom. och ack. – "(e)n" för män och "a" för kvinnor: 

"I treffe 'n Sture" (Jag träffade (han) Sture.) "I gav 'åm Sture n'kLaakk" (Jag gav (honom) Sture en klocka.)
"Wårs jer 'a Sara?" (Var är (hon) Sara?)

Possessivpronomina står efter sitt substantiv och böjs i genus, numerus och kasus.

"NestdjäLa miiN" (min matsäck), "Einni skapåm miNåm" (i mitt skåp).

Verb 
Verben kan delas in i svaga, starka och oregelbundna verb. Samtliga verb, med undantag för 'gå' och 'stå', saknar -(e)r i presens. En stor grupp verb, svaga och ursprungligen kortstaviga, ser likadana ut i infinitiv, presens, preteritum och perfekt.  

Å baka 'att baka', I baka 'jag bakar', I baka 'jag bakade', I hâ baka 'jag har bakat'.  

Övriga svaga verb får -e i preteritum och perfekt.  

Å heemt 'att hämta', I heemt 'jag hämtar', I hemte 'jag hämtade', I hâ hemte 'jag har hämtat'.  

Starka verb har som i riksspråket vokalväxling i stammen. Å fara 'att fara', I fâr 'jag far', I for 'jag for', I hâ före 'jag har farit'; plur. ve foor  'vi for(o)'. 

Pluralböjning av verben förekommer i indikativ och imperativ. Pluralformen är i presens identisk med infinitivformen medan den i preteritum för svaga verb är identisk med singularformen. Starka verb har särskild pluralform i preteritum. Nö kåmma steinteN 'nu kommer flickorna', Dem djeeing först 'de gick först'.
Plural imperativ ändas på -eN, med grav accent: KåmmeN a etteN! 'kom och ät!'.

I skelleftemål kan man negera perfektformen av verb med o-. Betydelsen av verbet ändras då till 'inte ... än':
Bussn hâ okåmme 'bussen har inte kommit än', I hâ ovöre a hannle 'jag har inte varit och handlat än'.

Kända fraser 
 "HaTa boTTi haTn jer brâNo, å haTa boTTi he jer nallta." (Hälften av hälften är en hel del, men hälften av det är något (litet).)
 "I seg eint åmm'e" (jag är inte oenig med dig)
 "VäLise he" (Så bra)
 "Du vaL havaNe" (Ha det så bra)
 "I mått da raint eint vetta" (Jag vet faktiskt inte)
 "He djäll eint anne" (Det är inte så mycket att göra åt det)

Ord och tal 
Stavning och uttal: Stort /L/ betecknar tjockt l /ɽ/, stort /N/ betecknar retroflext n /ɳ/, stort /T/ betecknar retroflext t /ʈ/, /â/ markerar ett främre a-ljud /æ/, dubbelvokal markerar cirkumflexaccent.

Tal 1-1000 
1: aitt, aiN/ain
2: tjwå
3: trei
4: fiir
5: femm
6: saiks
7: sju
8: ɑɑtt
9: neei
10: teei
11: elva
12: tåLv
13: trettaN
14: fjoTaN
15: femtaN
16: saikstaN
17: sjuttaN
18: âTaN
19: nittaN
20: tjugu
30: tretti
40: föTTi
50: femti
60: saiksti
70: sjutti
80: atti, ateti (äldre)
90: nitti
100: hunnre
1000: tusn

Ord 
A
 Aldrig: aller
 Alfabet: âbbesdé
Allting: ɑlldaila
 Annanstans: âderst
 Arbete, arbeta: ârrbait
 Auktion: âvesjóN
B
 Baklänges, bakåt, på rygg: atabâk
Bara: bâra, bära (äldre)
Barr: darinaL
 Ben: baiN
 Bestick, verktyg: deillfang
Björk: bjerk
Björn: bjäN, bjenn (äldre)
 Bli, må: vɑɑL
 Bord: boL
 Bra: brâ
Bredvid: atve
Broms (insekt): brems
 Brödspade: bröfjöL, bâkufjöL
By: böy
D
 Det: he (kort e), i vissa positioner e och ne
 Detta: heNNa, hâNNa
 Dessa: demjeNNa
 Dåligt: daLit / obrâ
 Där: deNNa/dâNNa
 Du: dö / du (Obetonat) döu (Betonat)
E
 Egga, retas: aiddjes
Enkom, speciell: aiNkåmm
 Envis: tjurut
F
 Flicka, tjej: steeint, fLeeikk
Fotogen: foTTosjeN
Ful: jut
Fy, usch: houwa, höuwa, huwwa
G
 Ganska: brâNo
 Girig: djeru
Gästabud, fest: djesstbå
Gök: gauk
 Göra: djära
H
 Halkigt: skreNut
 Harkrank: möyskrank, langbaiNemöy
 Hem: hââmm
Hemifrån: hâmma
 Hjortron(en): snåtter, snåttren
 Hos: nest
 Hur: höre/hure, hyri (Burträsk)
 Huruvida, ifall: hoTT
 Här: jeNNa/jâNNa
I
 Ihjäl: ihäL
Ingefära: einnfjer
Inte: eint
J
 Ja: jâ, jå, jo (det är vanligt att jo uttalas på inandning)
 Jag: i (obetonat), "i vait eint", jig (betonat)"jig a döu", je(g) och jä(g) (Burträsk och Lövånger)
K
 Kal: snau
Kaffe: kâffi
 Kika: kååkks
 Koffert, baklucka: skuff
Kotte: tjägeL
Kuvert: kuvér, kåverk (äldre)
L
 Ladugård(en): fuus, fuse
 Lavskrika: rauåll, raufågeL, kåkksik
 Lägga, Ställa, Sätta: he / hev
 Lätt: jett
M
 Marknad: mâTTne
Matsäcken: nestdjäLa
 Mycket: möyttje
 Mygga: möy
 Myra: maur / mauwer
 Mustasch: munntâsj
 Måste, vara tvungen: djetta
Människa: mennisj
N
 Nej: nââ, naai, nai
Ni: je, ji (Burträsk)
Norrsken: latersjeN / latasjeN
 Några: nâger
 Någonstans: nâgerst
Någonsin: naNNsjtin, nannsin
 Någonting, väldigt: nânnteing, "he snjöödd nânnteing" (det snöade väldigt mycket)
 Något (lite): nallta
O
Ont: illt, "he tâg se illt a aann" (det gör så ont att andas)
 Ord: oL
 Orka: wåårrk, iis
 Orrhöna: öörr
 Orrtupp: wåårr
P
 Pank: bLâkk
 Pojke(n): paik, paitjen
 Potatis: potât, päreN
 På: oppa
R
 Ripa: ruup
Rätt åt (någon): tjeNNlit, "he vâr tjeNNlit at de" (det var rätt åt dig)
Rök: rauk
 Röksvamp: fjauksapp
 Rörigt, Ostädat: ostökut
S
 Se efter: sei aat
 Skata: sjir
Skida: annar (höger skida), sji (vänster skida)
 Skidspår: anndöri
Skorsten: murpip
 Snigel: surdjilt
Snö: snjö
Spindel: kangerövel, kangerovel (Bureå, Lövånger)
 Strunt: tjåller
Stuga: stöuwu
 Svamp: sapp
Svans: roomp
Så där: seddeNNa
 Så här: seNNa/sâNNa
 Säl: sjäL
T
 Tidning: tinning
Till: deill
 Tills: deillers/deillars
 Toalett: kLo
 Tokig: gaudut
 Tänka: taaintj
U
 Ugn: ommeN
Upp: opp, åpp (yngre, vanligare i bruksorter och staden med omnejd)
Ur, från: båTTi
V
 Vad: wå, vå (yngre)
Vagel: aiterong
 Var: wårs
 Varannan: annwår, annvâr (yngre)
Vem: wemm/wåmm, ho (endast i uttrycket "ho vait?")
 Vi: ve
Y
 Ylletröja, gensare: gens
Å
 Åka skidor: reenn
Ä
 Ämbar, hink: emmer
 Är: jer
Ö
 Öga: öög, auwe (äldre)
 Öra: aair
Öst: aust

Toponymer 
Skellefteå kommun

 Skellefteå: sje´:let, sje´llet, sjele´fft(e) (det senare uttalet var vanligt förekommande i staden)
 Ursviken: u´ssjvi:ka, o´ssjvi:ka
Skelleftehamn: kâll`håLmen
Morön: mo´:ra, mo´:N (dativ)
 Bureå: bu`:ur
 Kåge: kɑ`:ɑg
 Byske: bö`öystj, bö`öysk, bi`isk, bi`ske
 Boliden: bo`:li:a, bo`:li:da, bo`:li:n (dativ)
 Ersmark: â`:rsmârrk, e`:rsmârrk, ai`rsmârrk
 Lövånger: le`:vɑnger
 Jörn: jö´:N, jö`:råm (dativ)
 Medle: me`:el, me`:leN (dativ)
Stackgrönnan: stâ`kkgrönna
Bergsbyn: bä´rsböyn

Norsjö kommun

 Norsjö: no´ssjö, no´ssji
 Mensträsk: me´NNsjträsk
Svansele: sjwâ`Nsje:le

Malå kommun

 Malå: ma`:Lå:
 Mörttjärn: må`TTjenn
 Rökå: rö´:ka
 Adak: â´:dâk

Umeå kommun

 Umeå: u`umm

Arvidsjaurs kommun

 Arvidsjaur: ârrvisjaur

Piteå kommun

 Piteå: pi`:it, pö`:öyt (Byske), pa`:ait (Arvidsjaur)

Luleå kommun

 Luleå: lu`:uL
Gällivare kommun

 Gällivare: ji`llevâ:re

Referenser

Noter

Allmänna källor

Externa länkar 
  (Lista över norrländska ord)
 Texter på skelleftebondska
 Blogg på skelleftebondska
 Dialektprov från Burträsk i Skellefteå kommun
Dialektprov från Degerbyn i Skellefteå kommun
Ordbok över Burträskmålet
Dialektlexikon

Svenska dialekter
Skellefteå kommun