kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Max Mölder

Max Mölder, född 14 november 1984, är en svensk före detta fotbollsspelare som är tränare för Landskrona BoIS.

Biografi 
Mölder föddes i Stockholm och fostrades i Hammarbys mycket framgångsrika P84-lag tillsammans med spelare som Björn Runström, Fredrik Stoor, Erkan Zengin och Haris Laitinen, men lämnade klubben i junioråldern. Efter spel i lägre divisioner med Tyresö FF, IF Leikin och Laholms FK blev Mölder säsongen 2007 värvad till Ängelholms FF, med vilka han gick upp i Superettan. Efter en halv säsong med Ängelholm i Superettan värvades Max Mölder till Landskrona BoIS.  I BoIS spelade han sex säsonger och gjorde över hundra matcher för klubben i Superettan, men efter säsongen 2013 fick han inget förnyat kontrakt. 

I februari 2014 skrev han på för danska Akademisk Boldklub. Efter ett år i AB bestämde sig Mölder för att sluta med fotbollen och i stället påbörja en tränarkarriär i Hittarps IK i division 3.

Sedan år 2019 är Max Mölder åter tillbaka i Landskrona BoIS, nu i rollen som assisterande tränare.

Källor

Externa länkar

Födda 1984
Svenska fotbollsspelare
Spelare i Akademisk Boldklub
Fotbollsspelare i Landskrona BoIS
Fotbollsspelare i Laholms FK
Fotbollsspelare i Ängelholms FF
Män
Levande personer
Idrottare från Stockholm
Inger Ashing

Inger Ashing, född 26 februari 1974 i Alton, Hampshire i England, är en svensk statsvetare som är verkställande direktör för Save the Children International sedan september 2019.

Biografi 
Inger Ashing är uppvuxen i Malmö och bosatt i Stockholm. Hon var redan som 12-åring med och startade Non Fighting Generation i Malmö och under 1990-talet initierade hon en lokalförening av Rädda Barnen i stadsdelen Rosengård. Inger Ashing blev styrelseledamot i svenska Rädda Barnens riksförbund 1999. Hon var sedan ordförande i svenska Rädda Barnens riksförbund mellan 2008 och 2016. Hon var dessutom styrelseledamot i Save the Children International 2010–2019.

Inger Ashing är utbildad vid Lunds universitet och har en pol. mag. i statsvetenskap.

Ashing var tidigare chef för nationell och kommunal ungdomspolitik vid den statliga myndigheten Ungdomsstyrelsen (numera Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor), tillika dess ställföreträdande generaldirektör. 2013 blev Ashing VD för stiftelsen Global Child Forum (en). I november 2015 meddelade regeringen att Ashing utsetts till nationell samordnare för arbetet med unga som varken arbetar eller studerar. Hon utsågs till direktör för Delegationen mot segregation 1 januari 2018, ett uppdrag hon innehade fram till det att hon blev CEO för Save the Children International.

2021 blev Inger Ashing vald till ordförande i Folkbildningsrådet.

Referenser

Noter och källor

Personer inom svenskt föreningsliv
Personer från Hampshire
Alumner från Lunds universitet
Födda 1974
Levande personer
Kvinnor
Trusten Polk

Trusten Polk, född 29 maj 1811 i Sussex County, Delaware, död 16 april 1876 i Saint Louis, Missouri, var en amerikansk demokratisk politiker och jurist. Han var guvernör i delstaten Missouri från 5 januari till 27 februari 1857. Han representerade Missouri i USA:s senat 1857–1862.

Polk utexaminerades 1831 från Yale College. Han studerade sedan juridik och inledde 1835 sin karriär som advokat i Saint Louis. Han var elektor för Lewis Cass i presidentvalet i USA 1848.

Polk vann guvernörsvalet i Missouri 1856. Snart efter att ha tillträtt som guvernör avgick Polk för att tillträda som ledamot av USA:s senat. Båda senatorerna för Missouri, Polk och Waldo P. Johnson, uteslöts 1862 ur senaten för att ha stött Amerikas konfedererade stater i amerikanska inbördeskriget.

Polk tjänstgjorde som överste i Amerikas konfedererade staters armé efter att ha blivit utesluten ur senaten. Han tjänstgjorde som domare i militärdomstolar mot slutet av inbördeskriget och blev sedan tillfångatagen av nordstaternas armé. Efter kriget arbetade han på nytt som advokat i Saint Louis.

Polks grav finns på Bellefontaine Cemetery i Saint Louis.

Referenser

Externa länkar

Guvernörer i Missouri
Ledamöter av USA:s senat från Missouri
Amerikanska jurister
Amerikanska demokrater
Amerikanska politiker under 1800-talet
Personer från Sussex County, Delaware
Födda 1811
Avlidna 1876
Män
Clements Markham

Sir Clements Robert Markham, född 20 juli 1830, död 30 januari 1916 i London, var en brittisk upptäcktsresande och geograf.

Markham blev 1844 kadett i brittiska marinen, men lämnade denna 1852 som löjtnant och anställdes 1855 i Board of Control (det ämbetsverk, under vilket brittiska Ostindiska Kompaniet lydde), senare (1867-77) i statsdepartementet för Brittiska Indien. Åren 1858-87 var han sekreterare hos Hakluyt Society och 1863-88 hos Royal Geographical Society samt var 1890 det förras och 1893-1904 det senares ordförande. 

Han deltog 1850-51 i en expedition för söka efter John Franklin, undersökte 1852-54 Andernas östra sida, överförde 1860-61 odlingen av kinaträd från Sydamerika till Indien, gjorde 1865-66 en resa till Ceylon och Indien samt var 1868 anställd som geograf vid den brittiska expeditionen till Abessinien. Åren 1872-78 utgav han "Geographical Magazine".

Han författade åtskilliga skrifter, däribland Missions to Tibet (1877; andra upplagan 1879), Peru (1880), The War Between Chile and Peru 1879-82 (1882; tredje upplagan 1883), History of Peru (1892), biografier över John Davis (1889), Christofer Columbus (1892), Rikard III av England (1906) samt 20 arbeten med inledningar för Hakluyt Society.

Källor

Noter

Brittiska geografer
Brittiska upptäcktsresande
Födda 1830
Avlidna 1916
Män
Ugglan
Ledamöter av Royal Society
Skårbystenen 1

Skårbystenen 1, även kallad Gussnavastenen, med signum DR 280, är en runsten av granit som stått i Skårby socken i Skåne. Idag är runstenen placerad utanför Kulturen i Lund.

Inskriften  
En translitterering av inskriften lyder:

Se även
Skårbystenen 2
Hunnestadsmonumentet
Alfabetisk lista över runinskrifter
Lista över Skånes runinskrifter

Källor 

Plakat vid runstenen, Kulturen i Lund.
Arild Hauges Runer
Fornminnesregistret: , tidigare 

Runinskrifter i Ystads kommun
Skånes runinskrifter
Kulturen
Runinskrifter i Lunds kommun
Robert Wilson (senator)

Robert Wilson, född i november 1803 nära Staunton, Virginia, död 10 maj 1870 i Marshall, Missouri, var en amerikansk politiker. Han representerade delstaten Missouri i USA:s senat 1862-1863.

Wilson flyttade 1825 till Howard County, Missouri. Han deltog 1838 i det så kallade Mormonkriget i nordvästra Missouri. Wilson studerade juridik och inledde 1840 sin karriär som advokat. Han flyttade sedan till Huntsville och var 1844 ledamot av Missouri House of Representatives, underhuset i delstatens lagstiftande församling. Han flyttade 1852 vidare till Andrew County och var 1854 ledamot av delstatens senat.

Senator Waldo P. Johnson uteslöts 1862 ur senaten. Wilson utnämndes som unionist till senaten fram till valet av en efterträdare följande år. Han efterträddes som senator av B. Gratz Brown.

Wilsons grav finns på Mount Mora Cemetery i Saint Joseph.

Källor

Externa länkar
Biographical Directory of the United States Congress
Political Graveyard

Ledamöter av USA:s senat från Missouri
Amerikanska politiker under 1800-talet
Personer från Staunton, Virginia
Födda 1803
Avlidna 1870
Män
Amamikanin

Amamikanin, amamihare eller riukiukanin (Pentalagus furnessi) är en art i familjen harar och den enda arten i släktet Pentalagus. Arten förekommer bara på två öar som tillhör de japanska Ryukyuöarna.

Kännetecken 

Djuret har en ullig mörkbrun till svart päls. Öronen är med en längd på 4 till 5 centimeter jämförelsevis korta. Även extremiteterna är korta och vid fötterna finns påfallande klor. Amamikanin når en kroppslängd mellan 40 och 53 centimeter och därtill kommer en 2 till 3,5 centimeter lång svans. Vikten ligger mellan två och tre kilogram.

Habitat 

Öarna Amami-Ōshima och Tokunoshima har subtropiskt klimat. Haren lever i höjder upp till cirka 700 meter över havet. Vanligast är arten i klippiga zoner med kottepalmer samt i ekskogar. Efter en storartad skogsröjning under 1970- och 1980-talet anpassade sig arten till gräsmark med arter av miskantussläktet.

Levnadssätt 

Amamikanin är aktiv på natten vanligen mellan klockan 17 och klockan 6 på morgonen. De gräver 30 till 200 centimeter långa tunnlar och vid slutet ligger bon som har en diameter på 20 centimeter och som används för att vila. Honan har förmåga att para sig flera gånger per år och per kull föds två eller tre ungdjur.

Vid en analys angående harens föda upptäcktes 29 olika växter i djurets magsäck. Vanligast var arter från mikantussläktet, starrsläktet och släktet Peucedanum. Dessutom hittades frukter från trädsläktena Castanopsis och Styrax.

Systematik 

Artens närmaste släktingar förmodas i det utdöda släktet Pliopentalagus som under miocen och pliocen var vis spridd över Eurasien.

Hot 

Tidigare var arter av ormsläktet Trimeresurus amamikaninens enda naturliga fiender. Senare infördes av människan manguster av släktet Herpestes samt hundar som jagar hardjuret.

Dessutom jagades arten fram till 1921 av människan för köttets skull och på grund av de läkande egenskaperna som tillskrivits amamikaninens kroppsdelar. Efter beslut av den japanska regeringen blev arten fullständig skyddad men förstörelsen av levnadsområdet och de nämnda fienderna hotar fortfarande arten. Hela populationen uppskattades 2003 med 2000 till 4800 individer. IUCN listar arten som starkt hotad (endangered). För att skydda arten beslöts att utrota alla manguster på ön.

Vanligtvis undviker amamikaninen kontakt med människor. Trots allt finns den på ön i några inhängningar samt i djurparken i Kagoshima.

Referenser 

 Ronald M. Nowak: Walker's Mammals of the World. Johns Hopkins University Press, Baltimore 1999, 
 Fumio Yamada, Fernando A. Cervantes: Pentalagus furnessi. In: Mammalian Species. Nr. 782, 2005.

Harar och kaniner
Däggdjur i palearktiska regionen
Albert Hastings Markham

Sir Albert Hastings Markham, född 11 november 1841 i Bagnères-de-Bigorre, Frankrike, 28 oktober 1918 i London, var en brittisk sjöofficer och polarfarare.

Markham var under åtta år fäst vid brittiska eskadern vid Kina och tog aktiv del i operationerna, som ledde till Pekings fall och Taipingupprorets undertryckande, följde 1873 kapten Adams på valfångaren "Arctic" genom Baffinbukten in i Boothiaviken och deltog 1875-76, som befälhavare på "Alert", i George Nares nordpolsexpedition, varunder han 12 maj 1876 med släde framträngde till 83° 20' 26" n. br., den nordligaste punkt, som dittills uppnåtts. Över dessa färder utgav han beskrivningar. År 1879 hade han för avsikt att undersöka möjligheten av att nå nordpolen från Frans Josefs land, men hindrades redan vid Novaja Zemlja av ismassor och återvände snart, men undersökte sedermera delar av det amerikanska polarhavet. Han avancerade till konteramiral och var 1901-04 högst kommenderande vid flottan vid Nore samt avgick 1906.

Källor

Brittiska amiraler
Brittiska polarforskare (Arktis)
Födda 1841
Avlidna 1918
Män
James S. Green

James Stephen Green, född 28 februari 1817 i Fauquier County, Virginia, död 19 januari 1870 i Saint Louis, Missouri, var en amerikansk demokratisk politiker och diplomat. Han representerade delstaten Missouri i båda kamrarna av USA:s kongress, först i representanthuset 1847-1851 och sedan i senaten 1857-1861.

Green studerade juridik och inledde 1840 sin karriär som advokat i Monticello, Missouri. Han efterträdde 1847 James Hugh Relfe som kongressledamot. Han omvaldes 1848 men kandiderade inte till omval i kongressvalet 1850. Han var USA:s chargé d'affaires i Nya Granada 1853-1854.

Senator David Rice Atchisons mandatperiod löpte ut i mars 1855 men delstatens lagstiftande församling kunde inte enas om en efterträdare. Till sist valdes Green i januari 1857. Han efterträddes 1861 som senator av Waldo P. Johnson.

Greens grav finns på Forest Grove Cemetery i Canton. Hans bror Martin E. Green var brigadgeneral i Amerikas konfedererade staters armé under amerikanska inbördeskriget.

Externa länkar
Biographical Directory of the United States Congress
Political Graveyard

Ledamöter av USA:s representanthus från Missouri
Ledamöter av USA:s senat från Missouri
Amerikanska diplomater
Amerikanska demokrater
Amerikanska politiker under 1800-talet
Personer från Fauquier County
Födda 1817
Avlidna 1870
Män
George Nares

Sir George Strong Nares, född 24 april 1831 i Llansenseld, nära Abergavenny, Monmouthshire, Wales, död 15 januari 1915 i Surbiton, var en brittisk sjömilitär och polarfarare.

Nares deltog 1852-54 på "Resolute" i Edward Belchers arktiska expedition, ledde 1866–1867 mätningar vid Australiens nordöstra kust och i Medelhavet samt fick 1872 ledningen för Challengerexpeditionen. Från Hongkong hemkallades han 1874 och fick befälet på en nordpolsexpedition, som med "Discovery" och "Alert" avgick i maj 1875 direkt till Smiths sund och med det sistnämnda fartyget framträngde till 82° 27' nordlig bredd, den nordligaste punkt, som något skepp dittills uppnått. Från mars 1876 företogs därifrån slädfärder åt olika håll. Sommaren 1876 återvände expeditionen. År 1878 företog han med "Alert" en tvåårig expedition för mätningar i Magellans sund och södra delen av Stilla havet. Åren 1879–1896 var han verksam vid hamndepartementet i Board of Trade, avgick ur aktiv tjänst 1886 och blev viceamiral 1892. Han utgav bland annat en beskrivning över sin polarexpedition, Narrative of a Voyage to the Polar Sea During 1875–1876 (två band, 1878).

Se även 
 Nares sund

Källor

Brittiska amiraler
Brittiska polarforskare (Arktis)
Brittiska upptäcktsresande
Brittiska militärer under 1800-talet
Personer från Monmouthshire
Födda 1831
Avlidna 1915
Män
Ugglan
Magnus Stackelberg

Göran Berndt Magnus Stackelberg, född 10 maj 1788 i Ratula, död 17 november 1833 i Malmö, var en svensk friherre, ämbetsman, landshövding och överpostdirektör.

Biografi
Stackelberg var överpostdirektör 1830–1831 samt landshövding i Malmöhus län under åren 1831–1833.

Magnus Stackelberg är begravd på Gamla kyrkogården i Malmö. Han var far till Oscar Stackelberg.

Referenser

Noter 

Landshövdingar i Malmöhus län
Svenska överdirektörer
Svenska friherrar
Gravsatta på Malmö Gamla kyrkogård
Födda 1788
Avlidna 1833
Män
Överpostdirektörer
Magnus
James E. Broome

James Emilius Broome, född 15 december 1808 i South Carolina, död 23 november 1883 i DeLand, Florida, var en amerikansk demokratisk politiker. Han var den tredje guvernören i delstaten Florida 1853-1857.

Broome flyttade 1837 till Floridaterritoriet. Han var en betydande plantageägare. Han var gift fem gånger.

Broome efterträdde 1853 Thomas Brown som guvernör i Florida. Whigpartiet kontrollerade delstatens lagstiftande församling och demokraten Broome använde sin vetorätt så många gånger att han blev känd som "The Veto Governor". Han efterträddes 1857 av Madison S. Perry. Broome stödde starkt Amerikas konfedererade stater i amerikanska inbördeskriget.

Referenser

Externa länkar
Biografi på National Governors Associations hemsidor
Florida Governors' Portraits
Political Graveyard

Guvernörer i Florida
Amerikanska demokrater
Amerikanska politiker under 1800-talet
Personer från Aiken County
Födda 1808
Avlidna 1883
Män
Värmeböljan i Australien 2009

Värmeböljan i Australien 2009 var en period med extrema temperaturer som drabbade framförallt sydöstra Australien och ön Tasmanien i slutet av januari och början februari 2009. Hårdast drabbat var delstaterna Victoria och Western Australia. I slutet av värmeböljan drabbades framförallt Victoria också av förödande skogsbränder som dödade 173 människor (se Skogsbränderna i Australien 2009).

Värmeböljan är enligt den Australiensiska vädertjänsten den intensivaste som drabbat regionen sedan kontinuerliga observationer började göras under 1800-talets andra hälft. Upphovet till värmeböljan var ett mäktigt högtryck som nästan låg stilla över Tasmanska havet i nästan 2 veckor. Därmed skapades mycket gynnsamma förutsättningar för den heta ökenluften i centrala Australien att stömma ner över landets sydöstra del. Mängder med nya temperaturrekord noterades vad gäller maxtemperatur på dagarna, högsta nattemperaturer och antalet raka dagar med temperaturer över 40 grader C. Australiens näst största stad Melbourne noterade 28-30 januari för första gången 3 dagar i rad med maxtemperaturer över 43 grader C. Efter några dagar med lite svalare väder (30-34 grader C) noterade Melbourne den 7 februari en maxtemperatur på 46,4 grader C, högsta någonsin. I den andra storstaden vid sydkusten Adelaide noterade 28 januari en temperatur på 45,7 grader C, tredje högsta någonsin. Adelaide noterade också en rekordnotering för staden på 6 dagar i rad med maxtemperatur över 40 grader C.

Längre in i landet noterades ännu högre temperaturer, allra högst hela 48,2 grader C i Kyancutta South Australia. Några platser, till exempel Mildura i Victoria hade hela 12 dagar i rad med maxtemperatur över 40 grader C även det rekord, max 46,7 grader C 7 februari. Ön Tasmanien som ligger söder om Australien har ett betydligt svalare klimat än fastlandet men även här uppmättes rekord tempereraturer upp till 42,8 grader C.

Antalet dödsoffer för själva värmeböljan, exklusive bränderna var, enligt australiensiska vårdmyndigheter 374 personer. Dessutom fick över 2000 personer sjukhusvård på grund av värmeslag med mera.

Referenser 

 Dagens Nyheter

2009 i Australien
Meteorologiåret 2009
Naturkatastrofer i Australien
Australiens klimat
Tasmanien under 2000-talet
Victoria, Australien under 2000-talet
South Australia under 2000-talet
Sommar
Carl Gustaf Hårdh (1674–1744)

Carl Gustaf Hård (skrev sig själv Hårdh), född 11 juni 1674, död 10 januari 1744, var en svensk greve, militär och riksråd.

Biografi
Carl-Gustaf Hårdh var son till överkommendanten Johan Hård af Segerstad och friherrinnan Carin Stake.

Hårdh var en tid i fransk tjänst, blev 1700 korpral vid livdrabanterna, följde Karl XII i fält samt vann hans ynnest genom oförvägen tapperhet och blind lydnad. Han utnämndes 1703 till generaladjutant samt 1706 till överste för Västgöta ståndsdragoner och löjtnant vid livdrabanterna. Han sårades i slaget vid Poltava, följde konungen till Turkiet, utnämndes 1710 till generalmajor och kaptenlöjtnant vid livdrabanterna, deltog i kalabaliken i Bender 1713, där han ånyo blev sårad, samt utnämndes samma år till generallöjtnant. Han anförde en avdelning ("indelning") av den från Turkiet till Stralsund 1714–1715 återtågande truppen och förordnades efter hemkomsten till generalguvernör i Skåne och blev 1717 general.

Han deltog vid riksdagarna 1719–1726.

När skånska guvernementet delades, blev Hårdh 1719 landshövding över Malmöhus län. 1727 utnämndes han till riksråd. I rådet tillhörde Hårdh Arvid Horns anhängare och blev därför vid riksdagen 1738–1739 "licentierad", det vill säga avsatt. Hårdh fick 1710 friherrlig och 1731 grevlig värdighet.

Han var gift med friherrinnan Anna Charlotta Lovisa Fahlström och far till Johan Ludvig Hård.

Se även 
 Släkten Hård af Segerstad

Källor
 
 Adelsvapen

Karoliner
Svenska riksråd under 1700-talet
Landshövdingar i Malmöhus län
Män
Födda 1674
Avlidna 1744
Personer under stormaktstiden
Personer under frihetstiden
Ugglan
Ridderskapet och adelns riksdagsledamöter
Svenska militärer under 1600-talet
Svenska militärer under 1700-talet
Svenska generaler
Deltagare i slaget vid Poltava
Carl Gustaf
Deltagare i kalabaliken i Bender
'Phags-pa

'Phags-pa-skriften (mongoliska: дөрвөлжин үсэг, dörvöljin üseg, "fyrkantsskrift"; tibetanska: ཧོར་ཡིག་གསར་པ་, hor yig gsar pa, "ny mongolisk skrift"; kinesiska: 蒙古新字, měnggǔ xīnzì, "ny mongolisk skrift") var en abugida skapad av den tibetanska laman Drogön Chögyal Phagpa för kejsare Kublai Khan under Yuandynastin i Kina som en förenad skrift för alla språk inom Yuandynastin. Försök att främja skriften misslyckades dock. Den föll ur bruk då dynastin störtades av Mingdynastin. Den utförliga dokumentationen om dess användning ger moderna lingvister många ledtrådar till hur kinesiskan och andra asiatiska språk förändrades under perioden.

Historia 

Det traditionella uiguriskbaserade alfabetet var illa lämpat för det mongoliska språket och det vore opraktiskt att utöka det för språk med en annorlunda fonologi som kinesiska. Under Yuandynastin bad Kublai Khan därför Phagpa att utforma en ny skrift att användas av hela riket. Phagpa utökade sin egen tibetanska skrift (tillhörande brahmifamiljen) så att den även täckte mongoliska och kinesiska. De resulterande 38 bokstäverna har varit kända under flera namn, såsom "fyrkantsskrift" baserat på deras form, men idag är de främst kända som 'phags-pa.

Trots sitt ursprung skrevs skriften vertikalt (uppifrån och ner) i likhet med den mongoliska skriften. Den mötte aldrig någon bred acceptans och föll ur bruk då Yuandynastin föll år 1368. Därefter användes den främst av mongoler som ett hjälpmedel för att lära sig kinesiska tecken. En del vetenskapsmän, som Gari Ledyard, anser att 'Phags-pa var en av källorna till den koreanska hangeulskriften.

Beskrivning 

Till skillnad från den tibetanska skriften skrivs alla bokstäver i linjär följd (/CV/ skrivs CV för alla vokaler) – också vokaler, som därmed ej skrivs med diakritiska tecken. Däremot har vokaler fortfarande distinkta initialformer, vilket antyder att vokaler inte är fullgoda bokstäver och att 'phags-pa därför bör klassificeras som en abugida. Liksom i tibetanska skrivs kort /a/ endast ut initialt. Bokstäverna i en stavelse länkas samman till stavelseblock.

'Phags-pa skrevs i en rad utseendemässigt varierande former. Standardformen var tämligen kantig men det fanns en än mer kantig tibetansk form. Denna var helt och hållet uppbyggd av ortogonala streck och räta vinklar. En speciell "sigillskrift" (kinesiska: 蒙古篆字, měnggǔ zhuānzì, "mongolisk sigillskrift"), som användes för kejserliga sigill, var mer intrikat, med krökta linjer och spiraler. Koreanska nerteckningar förklarar att hangeul baserades på "gammal sigillskrift". Interna bevis antyder att det skulle röra sig om 'phags-pa.

Konsonanter

Vokaler

Unicode 
'Phags-pa ingår sedan version 5.0 i Unicode-standarden med kodpunkter U+A840 till U+A877.

Gråa rutor indikerar kodpunkter som inte används i block U+A87x .

Se även 

 Mongoliska alfabetet
 Uigurisk skrift
 Tibetansk skrift

Källor

Externa länkar 

 Omniglots sida om 'phags-pa (engelska)
 Bablestones sida om 'phags-pa med gratis typsnitt (engelska)

Skriftspråk i Brahmifamiljen
Konstruerade skriftspråk
WP:Projekt Kina