Fotboll vid olympiska sommarspelen 1928

Fotboll vid olympiska sommarspelen 1928 i Amsterdam, Nederländerna vanns av Uruguay före Argentina, de lag som sedan kom att spela final vid VM 1930 i Uruguay.

Medaljörer

Bakgrund
1928 års olympiska fotbollsturnering var en av de viktigare för fotbollsutvecklingen. Fram till 1928 hade den olympiska fotbollsturneringen representerat fotbollens världsmästerskap och alla hade: 1920 (14 lag), 1924 (22 lag) och 1928 (17 lag) ett högre antal deltagande lag än VM 1930. Även om Fifa var med och organiserade turneringarna hade man problem på grund av etiska frågor om den olympiska rörelsen.

Att alla olympiska deltagare skulle ha amatörstatus hade länge varit en bestämmelse som fotbollen hade svårt att hålla. Fifa försökte diskutera.  Fifa krävde att man accepterade att nationsförbunden tilläts betala spelare.

Den 17 februari möttes de brittiska förbunden i Sheffield och beslutade sig alla för att lämna Fifa i protest mot det sätt som Fifa försökte besluta i frågorna, och för att själva fritt kunna sköta sådana affärer.

Henri Delaunay, ordförande för det franska fotbollsförbundet förklarade under Fifa-konferensen 1926: 'Dagens internationella fotboll kan inte längre hållas inom ramarna för de olympiska spelen, och många länder där professionalism nu erkänts och organiseras kan inte längre skicka sina bästa spelare. (Glanville. Brian, p. 15, The Story of the World Cup, Faber and Faber, London. 2005).  Dagen fore turneringen sparkade igång, 26 maj 1928 (Portugal mötte Chile och Belgium mötte Luxemburg i inledningsmatcherna) beslutade Fifa-kongressen i Amsterdam, ledd av Jules Rimet, att från 1930 sparka igång VM, en turnering öppen för alla medlemmar.  Italien, Sverige, Nederländerna, Spanien och Uruguay ansökte alla om att få anordna turneringen.

Deltagare

I Rom hölls ett möte. Tre år hade gått sedan de brittiska förbunden bett FIFA att godkänna deras definition av vad en amatörspelare var; Fifa vägrade. Mötet i Rom hölls för att förena britterna och danskarna, men skapade bara större avstånd mellan dem.

Schweiz, som föredrog att betala för förlorad arbetsinkomst, föreslog: Det är inte tillåtet att betala kompensation för förlorad inkomst, förutom vissa väl avgränsade fall, beslutade av varje nationsförbund . Denna utmaning för Fifa motsattes av engelska FA. 1927 bad Fifa IOK att acceptera konceptet med betalning för förlorad tid som ett övergripande villkor för medlemmar. De brittiska fotbollsförbunden drog sig ur olympiska spelen, och lämnade några månader senare även Fifa (Association Football (1960))

Det stod nu klart att inte bara professionalismen hade blivit allt vanligare runtom i världen, utan även att man betalade spelare, som också deltog i olympiska spel. Detta gillade inte britterna.

Uruguay var förhandsfavoriter och räknades tillsammans med Argentina till de starkare lagen. Då man återvände hem efter 1924 års guld avfyrade argentinska fans raketer mot Uruguays spelare José Leandro Andrade.  Argentina vann hånflinande den gången. .

Uruguay skickade ett lag som främst bestod av spelare från klubbarna Peñarol och Nacional.

Européerna
10 av 17 europeiska lag hade rest till Nederländerna. Italien hade bara förlorat två matcher på tre år. Tränare var Augusto Rangone och 1923 hade Italien beslutat att betala för förlorad arbetsinkomst. I två år hade den italienska anfallslinjen sett likadan ut: Adolfo Baloncieri, Virgilio Levratto; eftersom man tappat Julio Libonatti före turneringen ersattes han av Angelo Schiavio.  Semifinalen mellan Italien och Uruguay räknas ofta som en av de stora matcerna i fotbollshistorien.

Spaniens lag var fruktat, då man bara förlorat en match sedan föregående års spel. Att man stod utan lagkaptenen Pedro Vallana efter första matchen stod dem dyrt.

Turneringen

Uruguay inledde med att vinna med 2–0 mot Nederländerna inför 40 000 åskådare. Domare var Jean Langenus från Belgien.  Samtidigt vann Argentina mot USA med utklassningssiffrorna 11–2.

Uruguay slog sedan ut Tyskland med 4–1. I en annan kvartsfinal drabbade Spanien och Italien samman. Det blev 1–1 då Spanien kämpade för att hålla ut. I omspelsmatchen tre dagar senare körde Italien över Spanien med 7–1 efter fyra mål före halvtidsvilan. Virgilio Levratto gjorde de två sista målen, och Rangones lag var så gott som oförändrat. Spanien däremot hade gjort fem förändringar, Italien två.

Portugal inledde efter vinster över Chile (4–2) och Jugoslavien (2–1)  innan man förlorade med 1–2 mot Egypten, vilka gick vidare till semifinal där man förlorade mot Argentina med 0–6.  Egyptens fotbollsframgångar fortsatte under 1930-talet med spel i VM 1934.

Översikt

Preliminär omgång

Första omgången

Kvartsfinaler

Semifinaler
Italien ställdes mot Uruguay. Italienarna valde Giampiero Combi som målvakt, Angelo Schiavio, som anfallsspelare. Båda kom senare att vinna VM 1934.  I matchens början attackerade Uruguays spelare kraftigt och tog ledningen med 3–1 i halvtid. Levrattos mål i andra halvleken väckte falska förhoppningar hos italienarna men Uruguay kom undan genom att vinna med 3–2. José Pedro Cea och Hector Scarone gjorde båda mål för Uruguay.

Match om tredjepris

Final

I finalen möttes Uruguay och Argentina. Argentina hade utklassat Egypten med 6–0, sedan egyptierna fallit ihop som ett korthus. Egypten förlorade sedan även med 3–11 mot Italien i bronsmatchen.

Båda finallagen hade gått obesegrade i tävlingsmatcher mot andra lag, men förlorat mot varandra sedan 1924 års spel. Intresset för finalen var stort. Nederländerna hade fått 250 000 ansökningar om biljetter från hela Europa.

Finalen slutade 1–1 och gick till omspel. Uruguays Scarone gjorde segermålet omspelsmatchens andra halvlek, och Uruguay vann med 2–1. Den 18 maj 1929 beslutades på kongressen i Barcelona att VM 1930 skulle spelas i Uruguay.

Tröstturneringen

Första omgången

Final

Källor

 RSSSF Archive
 FIFA Archive
 Football Tournament Amsterdam 1928

Externa länkar

Olympiska sommarspelen 1928
1928
Fotbollsåret 1928
Sporter vid olympiska sommarspelen 1928