Runsvensk grammatik

Huvudartikel: Runsvenska

Denna artikel beskriver grammatiken och fonologin i runsvenska.

Språket i Sverige under runsvensk tid (omkring 800–1225 e. Kr.) är huvudsakligen känt genom runinskrifter. Beteckningen runsvenska är en konventionell beteckning på språket i Sverige, innan böcker började skrivas i Sverige med latinska alfabetet. (När vi skriver ”Sverige” i denna artikel, menar vi området för det medeltida riket Sverige; under tidig runsvensk tid var Sverige troligen inte ett enat rike.)

Under runsvensk tid fanns inga större skillnader mellan språket i Sverige och språket i övriga Norden. Detta gemensamma språk kallas fornnordiska. De rikaste källorna till fornnordiska är fornvästnordiska handskrifter från Island och Norge. Även om tungomålen i Norden var dialekter av samma språk, talar man om ”runsvenska” för att betona de små särskiljande drag, som ändå fanns i runsvenska jämfört med fornvästnordiska, och för att betona, att man syftar på just det svenska runinskriftsmaterialet.

Eftersom runinskriftsmaterialet är begränsat, är det inte möjligt att skriva en grammatik baserad på runinskrifterna i Sverige. Runsvenskans grammatik måste till stor del rekonstrueras med hjälp av fornvästnordiska. En runsvensk grammatik är i grunden en fornvästnordisk grammatik, som man har modifierat på de punkter, där man kan visa, att språket i Sverige skiljde sig från fornvästnordiska.

En runsvensk grammatik är därför snarast ett praktiskt hjälpmedel för dem, som vill läsa om hur språket torde ha varit, när runinskrifter gjordes i Sverige. I en runsvensk grammatik samlas alla välgrundade slutsatser om den tidens språk i Sverige inom ramen för en allmän fornnordisk grammatik.

Denna artikel beskriver främst, hur runsvenskan kan antas ha talats under äldre runsvensk tid, vikingatiden.

Runor

Fonologi
Framställningen grundas på Ragnvald Iversen och Elias Wessén. De runsvenska texterna är skrivna med runor, som inte återgav språket noggrant. De runsvenska orden och ljuden i denna artikel är alltså rekonstruktioner. I rekonstruktionen av runsvenska använder man i de flesta fall symboler som ligger nära det Internationella fonetiska alfabetet (IPA). Men i några fall används specialtecken för att beteckna runsvenska fonem. Inom vinkelparentes ⟨ ⟩ har i några fall angivits skrivtecken som används i transkribering av runsvenska (eller fornvästnordiska, när den dialekten omnämns), men inte nödvändigtvis är de gängse symbolerna från Internationella fonetiska alfabetet (IPA).

Vokaler

Det fanns nio vokaler, som kunde vara långa eller korta. Långa och korta vokaler var skilda fonem. Dessutom fanns i äldsta tid nio långa nasalerade vokalfonem; alltså fanns 27 vokalfonem. Oftast använder man i det vanliga skrivsättet för runsvenska symboler som är helt lika IPA‐symboler. Men när vi skriver runsvenska använder vi två skrivtecknen för vokaler som inte motsvarar IPA. De tecknen är ⟨æ⟩ och ⟨ǫ⟩, som används för ljuden som skrivs /ɛ/ och /ɔ/ i IPA.

De nio vokalerna i tabellen nedan fanns alltså som långa onasalerade vokaler, korta onasalerade vokaler, och långa nasalerade vokaler. Korta nasalerade vokaler var inte fonem, utan var allofoner av de korta onasalerade vokalerna.

Dessutom fanns tre diftonger, som brukar skrivas ⟨æi⟩, ⟨au⟩ och ⟨øy⟩ Dessa tre diftonger motsvarar de fornvästnordiska diftonger, som oftast skrivs ⟨ei⟩, ⟨au⟩ och ⟨ey⟩. De två första av dessa tre diftonger motsvarar de urnordiska diftongerna /ai/ och /au/. Den tredje diftongen ⟨øy⟩/⟨ey⟩ har uppstått genom i-omljud av /au/.

Utöver de tre diftongerna ovan brukar man skriva produkterna av brytning som ⟨ia⟩ och ⟨io⟩, alltså med vokaltecknet ⟨i⟩ som första komponent. Man kan räkna ⟨ia⟩ och ⟨io⟩ som stigande diftonger.. I utgåvor av fornvästnordisk litteratur brukar man skriva den första komponenten med konsonanttecknet ⟨j⟩: ⟨ja⟩ och ⟨jǫ⟩. I beskrivningar av fornvästnordiska omnämns därför inte brytningsprodukterna som stigande diftonger.

Konsonanter
Konsonantfonemen /ɸ/ (ofta skrivet /f/), /þ/, /g/ och /n/ hade allofoner i vissa positioner.

Bilabial frikativa (/ɸ/ med allofonen [β]) utvecklades senare till /f/ (allofon [v]). Tecknet /f/ används oftare än /ɸ/ för detta fonem i litteratur, även om äldre tid, när realisationen av fonemet troligen varit bilabial snarare än labiodental. I denna artikel använder vi fortsättningsvis inte symbolerna /ɸ/ och [β] för de möjliga tidiga bilabiala uttalen, utan vi skriver /f/ och [v].

Fonemen /f/ och /v/ är annorlunda jämfört med nutida svenska. Fonemet /f/ fanns i början av ord (fiskR – ”fisk”), då det uttalades [f], eller mellan vokaler (hafa – ”hava”), då det uttalades [v]. Fonemet som betecknas /v/ som i vinna och svanR (”svan”) uttalades ursprungligen [w]. I nutida standardsvenska har det gamla fonemet /v/ och allofonen [v] av fonemet /f/ smultit samman till det moderna fonemet /v/.

I translitterering och normalisering (transkribering) av runinskrifter används symbolen R för ett fonem, som utvecklats ur urnordiskans /z/. Uttalet av detta slags r‑ljud är svårt att rekonstruera med säkerhet, och IPA‐symbolen i tabellen är en gissning.

Morfologi

Översikt över morfologi

Morfologi är ordböjningslära. De grundläggande begreppen i morfologi är ordklass och grammatisk kategori. Varje ordklass i runsvenska böjs enligt vissa grammatiska kategorier. Till exempel böjs substantiv i kasus, numerus och bestämdhet (species).

Morfologin indelas i
deklination, som är böjningen av nominala ordklasser, och
konjugation, som är verbböjning.

Deklination

Substantiv 
Substantiven i runsvenska böjs efter genus och kasus.

a- stammar

Maskulinum 

Fler ord som böjs som víkingr:
 víkingr - viking, sjökrigare
 konungr - konung
 stafr - stav
 karl - karl (rlr > rl)
 stæinn - sten (nr > nn)
 svæinn - sven, ung man (nR > nn)
 gárðr - inhägnad (gård)
 haugr - hög
 ulfr - ulv, Ulf
 íss - is (sR > ss)
 dagr - dag
 Gunnarr - Gunnar
 Svæinn - Svenn
 Þórrstæinn - Torsten (nR > nn)
 Oláfr - Olof
 Ingvarr - Ingvar
 Þórr - Tor (gudanamn)

Fler ord som böjs som vikingR
 himil - himmel
 hamarr - hammare
 kætill - kittel
 Óðinn - Oden (gudanamn)

Neutrum 

De flesta neutrala ord som inte slutar på -i böjs så här. Bland annat:
 land - land
 skíp - skepp
 gull - guld
 giald - gäld
 kuml - kummel, röse
 ví - vi, helig plats
 haf - hav
 bó - bo, hem
 fæ - boskap, lös egendom (-aR i genitiv singularis)
 líf - liv
 oðal - odal, fast egendom

ia- stammar

Maskulinum 
Denna klass innehåller bland annat egennamn och agentnomen.

Neutrum 
Så här böjs neutrer som slutar på -i (nusv. -e)

ja- stammar

Maskulinum 
Förutom de former som omnämns nedan finns vid några ord enstaka belägg för former på -ir i nominativ plural.

Som drængr böjs ett flertal maskuliner på g, gh och k, såsom bækkr "bäck", drykkr "dryck", læggr "ben", lænkr "kedja", ryggr "rygg", sækkr "säck", strængr "sträng", særkr "särk, skjorta" och ælghr "älg".

Som býr böjs byrr "medvind", hærr "här" och þyn "tunna". Det senare böjs dock i nominativ plural þynir och i ackusativ plural þyni (eller ibland, efter räkneord, þyn).

Som væfr böjs några få ord, såsom gudanamnet Frør (endast i singular), folkgruppen Nærikjar samt þæfr "smak".

Neutrum 

Som kyn böjs många enstaviga neutrala substantiv, såsom bær "bär", myrk "mörker", næs "näs", næt "nät", ský "moln", skæg "skägg", væþ/vaþ "vad" och æg "ägg".

ô- stammar

Femininum 

Andra ord som böjs likadant:
 orost - strid
 sal - själ
 ǫnd - ande
 braut - väg
 rún - runa
 bró - bro
 sól - sol
 borg - borg
 giof - gåva
 víking - viking, sjökrigståg
 Oluf - Olof (ett kvinnonamn, alltså inte det samma som OlafR!)

io- stammar

Femininum

Få ord i den här gruppen, mest personnamn.
 Hildr - Hildur
 Holmfriðr - Holmfrid
 Þórrgærðr - Torgerd
 Sigríðr - Sigrid
 Gerðrúþr - Gertrud
 Gúðlaugr - Gudlög

jô- och vô- stammar

Femininum
Jô-stammarna skiljer sig från ô-stammarna enbart i det att de har ett /j/ mellan stammen och ändelsen om ändelsen börjar på /a/ eller /u/. Vô-stammarna utskiljer sig på samma sätt genom att ha ett /v/ före ändelser som börjar på /a/ eller /i/. 

vô-stam: 
 ǫr - pil

i- stammar

Maskulinum 

 vinr - vän
 gæstr - gäst
 staðr - ställe
 ælgr - älg
 Hakonn - Håkan
 ǫnundr - Anund
 Frøyr - Frej (gudanamn)

Femininum 

 færð - färd
 iorð - jord
 nauð - nöd ; kan ha -r i nom.sing.

u- stammar

Maskulinum 

Det finns ett fåtal substantiv som böjs såhär.
 vǫrðr - vakt, väktare
 ǫss - asagud; ǫss, ásar, æsi, ǫs, æsir, ása, ásum, ásu
 mǫgr - son; mǫgr, magar, mægi, mǫg, mægir, maga, magum, magu
 ǫrn - örn; ǫrn, arnar, ærni, ǫrn, ærnir, arna, arnum, arnu
 knǫrr - knarr, handelsfartyg; knǫrr, knarrr, knærri, knǫrr, knærrir, knarra, knarrum, knarru
 sunr - son; sunr, sunar, syni, sun, synir, suna, sunum, sunu
 biorn - björn, Björn; biorn, biarnar, birni, biorn, birnir, biarna, biarnum, biarnu
 tigr - tiotal; tigr, tigar, tigi, tig, tigir, tiga, tiugum, tiugu

n- stammar

Maskulinum (an-stamm) 
Många maskulina substantiv böjs såhär.

Alla maskuliner som slutar på i (utom jan-stammarna nedan och nd-stammarna) räknas hit.
 landbói - "arrendator"
 Fasti - Faste

Neutrum (an-stamm)

jan- stammar

Maskulinum 
Dessa ord böjs exakt som an-stammarna, men har ett /j/ mellan stammen och de ändelser som börjar på /a/ och /u/. 

Några få ord på -i.
 bryti - förman
 hǫfþingi - hövding

ôn-stammar

Femininum 

Bara kona har den underliga formen kvenna i genitiv pluralis! De andra har bara ändelsen -na. 
kona; kvinna, maka 
 Inga - Inga
 Ása - Åsa

jon- stammar

Femininum 
Dessa ord böjs exakt som an-stammarna, men har ett /j/ mellan stammen och de ändelser som börjar på /a/ och /u/.
 
Femininer på -ja.
 kyrkia - kyrka

in- stammar

Femininum 
Dessa ord har ingen pluralform, p.g.a. sina abstrakta betydelser.
 

(Oftast abstrakta) femininer på -i (nusv. -e). Till exempel: 
 ælli - ålderdom

Rotnomen

Maskulinum 

Inga ord böjs som maðr.
 maðr - människa, man

Som fótr böjs några få ovanliga verb.
 fótr - fot

Femininum

r- stammar 
Bara fem ord ingår i klassen. Vanligtvis släktskapsord.

Bara dessa fem ord böjs så här: 
 faðir - fader
 móðir - moder
 bróðir - broder
 dóttir - dotter
 systir - syster

nd- stammar 
Böjs som an-stammar i singular.

Maskulinum 

Som bondi böjs bara ett ord till:
 bóndi - bofast besutten man, make
 frændi - frände, släkting

Som fiandi böjs alla presensparticip som används som substantiv, till exempel:
 fíandi - fiende

Adjektiv

Stark böjning 

Som langr böjs enstaviga adjektiv som:
 langr - lång
 miorr - smal
 halfr - halv
 sniallr - duglig
 stórr - stor
 glaðr - glad
 rikr - rik, mäktig
 vitr - klok

Som hæiþinn böjs tvåstaviga adjektiv och perfektparticip av starka verb:
 fæghinn - glad; nom.sing.: nR > nn
 hæiðinn - hednisk; nom.sing.: nR > nn

Prepositioner

som styr ackusativ 
gønum  genom 
um  om

som styr dativ 
af  av
át  åt
frá  från
gen  mot
mót  mot
mæþ  med
úr  ur

som styr genitiv 
bland  bland, i bland  (+ styr ibland dativ)
innan  inom ( + styr ibland dativ)
mællum  mellan, emellan
til  till
útan  utom  (+ styr ibland dativ)

som styr ackusativ eller dativ 
 
í  i  (+ när frasen betecknar rörelse in i objektet  + när frasen beskriver befintlighet inne i objektet)
á  på  (+ när frasen betecknar rörelse upp på objektet  + när frasen beskriver befintlighet uppe på objektet)
fýri  för
undir  under
við  vid
yfir  över
æftir, aft, át  efter

Se även 
 Runsvenska ord

Anmärkningar

Referenser

Grammatik efter språk
Svensk språkhistoria