kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Fäderneslandsförsvararens dag

Fäderneslandsförsvararens dag (ryska: День защи́тника Оте́чества) firas den 23 februari och är en helgdag i främst Ryssland, Belarus och många andra före detta sovjetrepubliker.

Historia 
Dagen härstammar från 1918 då första massrekrytering ägde rum till Röda armén. Ursprungligen hette dagen Röda arméns dag (ryska: День Красной Армии, Den' Krasnoj Armii). 1949 så bytte dagen namn till Sovjetiska armé- och flotta-dagen (ryska: День Советской Армии и Военно-Морского флота, Den' Sovjetskoj Armii i Vojenno-Morskovo flota). Efter Sovjetunionens fall bytte dagen till nuvarande namn.

Firande 
Det officiella firandet riktar sig till personer som tjänstgör eller har tjänstgjort i den sovjetiska/ryska militären, alltså såväl män som kvinnor. På senare tid har det inofficiellt utvecklats till en dag för enbart männen. Den har blivit en pendang till den internationella kvinnodagen.

Dagen firas med parader och en hel del andra tillställningar för att hylla soldater och veteraner. Kvinnor ger ofta gåvor till sina män, pojkvänner, fäder och söner. Kvinnor ger också ofta gåvor till manliga arbetskamrater. Dagen brukar också kallas "Mansdagen" (ryska: День Мужчин, Den' Muzshin).

Samtidigt som den nya helgdagen Ukrainas försvarsdag vidtogs i Ukrainas parlament 5 mars 2014 avskaffades helgdagen ”Fäderneslandsförsvararens dag” som officiell helgdag. Inofficiellt firas dock "Mansdagen" fotfarande i stor utsträckning.

Se även 
 Helgdagar i Ryssland

Referenser

Externa länkar 

 

Allmänna helgdagar i Ryssland
Allmänna helgdagar i Belarus
Temadagar i februari
Juliska alperna

Juliska alperna (även Julianska alperna) (slovenska: Julijske Alpe, italienska: Alpi Giulie)  är en bergskedja i Östalperna, en del av Alperna som även bland annat inkluderar Dolomiterna. Juliska alperna sträcker sig från nordöstra Italien till Slovenien, där de höjer sig till 2 864 meters höjd vid berget Triglav i Slovenien. En stor del av de juliska alperna ingår i Triglavs nationalpark.

Juliska alperna är huvudsakligen av kalksten.

Bergskedjan har fått sitt namn från Julius Caesar, som grundade municipiet Forum Iulii, nuvarande Cividale del Friuli, vid alpernas fot. Bergskedjan har i sin tur givit namn till området Juliska Venedig (Venezia Giulia).

Toppar

Några av bergskedjans toppar är:

Triglav, 2 864 m
Jôf di Montasio/Montaž; 2 754 m
Škrlatica 2 740 m
Mangart 2 679 m
Jôf Fuart/Viš 2 666 m
Visoki Rokav 2 646 m
Jalovec 2 645 m
Veliki Oltar 2 621 m
Razor 2 601 m 
Kanin 2 587 m
Kanjavec 2 568 m
Prisojnik (även kallad Prisank) 2 546 m
Prestreljenik 2 500 m
Špik 2 472 m
Tošc 2 275 m
Krn 2 244 m

Galleri

Källor

Referenser

Externa länkar

Juliska alperna
Juliska alperna på SummitPost

Juliska alperna
Michail Katkov

Michail Nikiforovitj Katkov (ryska: Михаил Никифорович Катков), född 13 februari (gamla stilen: 1 februari) 1818 i Moskva, död 1 augusti (gamla stilen: 20 juli) 1887, var en rysk publicist.

Katkov studerade i Moskva och tillhörde, tillsammans med Konstantin Aksakov, Vissarion Belinskij, Michail Bakunin och Aleksandr Herzen, den krets av framstående unga män, som på slutet av 1830-talet möttes hos hegelianen Nikolaj Stankevitj. Några tidskriftsuppsatser från studenttiden uppvisar utpräglade nationella intressen och en viss mystisk läggning. Efter fortsatta studier i Königsberg och Berlin blev han professor i filosofi i Moskva. Hans disputation för magistergraden Ob elementach i formach slavjano-russkago jazyka (1845) är ej utan förtjänst. Hans professur indrogs under den allmänna reaktionen 1850.

Katkov är mest känd som utgivare av tidningen "Moskovskija vjedomosti" (Moskva-underrättelser, från 1851) och tidskriften "Russkij vjestnik" (Ryske budbäraren, från 1856). När han lämnade universitetet och grundlade sistnämnda tidskrift, var han ännu liberal, svärmade för Storbritanniens konstitutionella statsskick och bekämpade censuren. Ett avgörande inflytande på hans politiska ståndpunkt övade det andra polska upproret (1863). Senare framträder han som huvudman för det gammalryska, konservativa partiet, som bland annat ansåg att autokratin var ett dyrbart rysk-nationellt arv och avvisade alla "främmande" nyheter.

Katkov ansågs stå Alexander III mycket nära. Säkert är, att hans tidning stundom var i tillfälle att meddela underrättelser om regeringens åtgärder, förrän dessa var officiellt kända, samt någon gång även tog sig friheten att granska dessa åtgärder och ge goda råd – något, som ej skulle ha tålts från annat håll. I det hela företer Katkovs publicistiska bana en mängd nyckfulla vändningar. En del av hans uppsatser i "Moskovskija vjädomosti" är samlade i tryck (1887 ff.).

Källor

Noter

Ryska filosofer
Ryska professorer
Ryska journalister
Födda 1818
Avlidna 1887
Män
Ugglan
Personer från Moskva
Nikolaj Stankevitj

Nikolaj Vladimirovitj Stankevitj (ryska: Николай Владимирович Станкевич), född den 27 september 1813, död den 25 juni 1840 i Novi (Italien), var en rysk skald.

Stankevitj spelade en stor roll i universitetslivet i Moskva på 1830-talet jämte Herzen och studerade flitigt filosofi, estetik och litteratur. Utan att vara produktiv - hans skrifter, som utgavs 1857 och 1890, inryms i ett litet band - fick han stort inflytande genom sin personlighet och blev en av ledarna för den västerländska kulturströmningen (Zapadnitjestvo).

Källor 
  

Ryska poeter
Ryskspråkiga poeter
Poeter under 1800-talet
Ryska författare under 1800-talet
Födda 1813
Avlidna 1840
Män
Ugglan
Alumner från Moskvauniversitetet
Herzen

Herzen kan syfta på:

 3052 Herzen – en asteroid i huvudbältet
 Universitetet Herzen – ett iniversitet i Sankt Petersburg
 Aleksandr Herzen (1812–1870), en rysk författare
Strimmig trägnagare

Strimmig trägnagare (Anobium punctatum) är en art i familjen trägnagare. Den är en 3–4 millimeter lång svartbrun skalbagge. Den strimmiga trägnagaren är ett skadedjur, då dess larver angriper virke av både barr- och lövträd, men även papper. Larverna trivs endast i fuktigt klimat och dör om den relativa luftfuktigheten är mindre än 50–60 procent.

Referenser 
Strimmig trägnagare, Nationalencyklopedin, läst 7 augusti 2010.
Skadeinsekter, Stockholms läns museum, läst 6 juni 2020.

Externa länkar 

Skalbaggar
Skadeinsekter
Insekter i palearktiska regionen
Lindbergs kyrka

Lindbergs kyrka är en kyrkobyggnad i Lindberg i Varbergs kommun. Den tillhör Lindberga församling (vilken före 2010 hade namnet Lindbergs församling) i Göteborgs stift.

Kyrkobyggnaden 
Lindbergs kyrka uppfördes åren 1851–1853 i nyklassicistisk stil av byggmästare från Sandhults socken. Den ersatte då en kyrka från 1803, som revs efter bara omkring 40 års användande, och som i sin tur ersatt en medeltida kyrka. Troligtvis ingår material från kyrkan från 1803 i den dagens. 

Byggnaden är uppförd i vitputsad sten. Västtornet har lanternin med spetsig spira och är dekorerat med hörnlisener och tandsnittsornamentik. Långhuset långt och brett med ett tresidigt avslutat kor. Taket är klätt med tegel, men tornet har plåttak. Kyrkan har fyra entréer, en i varje väderstreck.

Åren 1904–1906 genomfördes omfattande målningsarbeten interiört, varvid altaruppsatsen fick en rik dekormålning. Kyrkan restaurerades 1936 då centralvärme installerades och man bytte ut golvet och klädde taket invändigt med masonit. Kyrkan fick även ny färgsättning. Ytterligare restaureringar utfördes 1961, 1967 då nya ytterdörrar tillkom och 1979-1980. Sanering av skadedjur, däribland strimmig trägnagare, skedde 1982. År 2000 renoverades kyrkan och 2001 restaurerades altaruppsatsen, predikstolen, dopfunten, nummertavlorna och altarringen. Man eftersträvade då en enhetlig färgsättning åt inventarierna i koret.

Inventarier 

 Sex bevarade fragment av en medeltida dopfunt i kalksten importerad från Gotland, bland annat en fotskiva och ett något koniskt skaft.
 Predikstol från kyrkans byggnadstid.
 Altaruppsats i klassicistisk stil från kyrkans byggnadstid.
 Triumfkrucifix från senare delen av 1300-talet. Korset hänger på korets södervägg..

Klockor
Storklockan är gjuten 1808. Diameter: 107,5 cm. Vikt: 750 kg.
Lillklockan göts 1703 och är 90,5 cm i diameter och vikten är 450 kg.

Orgel
Den första orgeln byggdes 1856 av Johan Nikolaus Söderling och fasaden står kvar. Det gamla verket byggdes först om 1913, men byttes 1969 ut mot ett nytt mekaniskt från Tostareds Kyrkorgelfabrik. Äldre pipmaterial ingår dock i det nya verket. Instrumentet har 22 stämmor fördelade på två manualer och pedal.

Referenser

Externa länkar

Kyrkobyggnader i Göteborgs stift
Kyrkobyggnader i Varbergs kommun
Kyrkobyggnader invigda 1853
1853 i Sverige
Relativistisk jetstråle

För den icke relativistiska versionen med lägre energi av detta fenomen, se Polär jetstråle.

En relativistisk jet är en extremt kraftfull jetstråle av plasma som alstras av massiva objekt i centrum av vissa aktiva galaxer, i synnerhet radiogalaxer och kvasarer. Strålens längd kan uppgå till tusentals eller till och med hundratusentals ljusår. 

Det antas att samspel mellan magnetfält i ackretionsskivan kollimerar utflödet längs det centrala objektets rotationsaxel, så att en jet av materia avges i en hastighet nära ljusets, från båda sidorna av ackretionsskivan. Om en jetstråle är riktad mot jorden, så kommer relativistisk strålning att ändra dess skenbara ljusstyrka. Relativistiska jetstrålar tros bestå av en elektriskt neutral blandning av elektroner, positroner och protoner.

Liknande jetstrålar, fast i betydligt mindre skala, kan bildas i ackretionsskivorna hos neutronstjärnor och mindre svarta hål.

Se även 
 Polär jetstråle
 Bipolärt utflöde

Referenser 
 

Astrofysik 
Svarta hål
Lista över countyn i Idaho

Detta är en lista över de 44 countyn som finns i delstaten Idaho i USA.

Referenser 

 
Idahos countyn
Idahos countyn
From Paris with Love

From Paris with Love är en fransk film från 2010 med John Travolta och Jonathan Rhys Meyers i huvudrollerna, filmen regisserades av Pierre Morel och producerades av Luc Besson och India Osborne. Filmen gick upp på biograferna i USA 5 februari 2010.

Rollista (i urval) 
 John Travolta som Charlie Wax
 Jonathan Rhys Meyers som James Reese
 Kasia Smutniak som Caroline
 David Gasman som German Tourist/The Voice
 Richard Durden	som	Ambassadör Bennington
 Yin Bing	som	M. Wong
 Amber Rose Revah	som  Nichole
 Eric Godon	 som	Utrikesminister
 Sami Darr	som	Hallick
 Julien Hagnery	som 	Kinesisk skurk
 Mostéfa Stiti	som 	Dir Yasin
 Rebecca Dayan	 som	Utrikesministerns assistens
 Alexandra Boyd	som	Delegationschef
 Farid Elouardi	som 	Skäggig chaufför
 Melissa Mars	som 	Wax's hora

Källor

Externa länkar 
 
 Officiell webbplats 

Amerikanska filmer 2010
Amerikanska actionfilmer
Paris på film
Franska filmer 2010
Franska actionfilmer
Engelskspråkiga filmer
Oliver Allstorm

Oliver Allstorm, född 1878, död 1963, var son till Carl Magnus Allström, men ändrade sitt efternamn till Allstorm. Han gifte sig med Bessie Rice den 25 oktober 1912 i Texas.

Allstorm är mest känd i delstaten Texas i USA, som en frispråkig poet. Flera av hans dikter handlar om rasfientlighet. En av hans dikter "The Lone Eagle's Littany" finns i en FBI-mapp om Amerikas första litteratur i Franklin D. Roosevelts bibliotek i Hyde Park, New York.

Tillsammans med staden Houstons borgmästare Ben Campbell skrev han stadens officiella sång "Houston Municipal Song". Den antogs som officiell den 4 juli 1915.

Bibliografi 

 The Thinker: Immortality, That Place Called Hades And Other Poems
 Bone Dry Ballads. 1918 
 The Priest and the American Legion: The Story of the Flag Incident. 1921
 The kidnaped evangelist 1927
 Old Rocky, The World's First Billionaire: Centenary 1839-1939. 1939
 Leisure Moments of a Traveling Man, Texas 1911

Referenser

Se även  
 Allström
 Albert Groth
 Ludvig Allström
 Per Allström

Födda 1878
Män
Avlidna 1963
Svenskamerikaner
Konstantin Pobedonostsev

Konstantin Petrovitj Pobedonostsev (ryska: Константин Петрович Победоносцев), född 2 juni (gamla stilen: 21 maj) 1827 i Moskva, död 23 mars (gamla stilen: 10 mars) 1907 i Sankt Petersburg, var en rysk politiker och rättslärd.

Pobedonostsev var son till en professor i rysk litteraturhistoria vid Moskvauniversitetet. Han inträdde efter juridiska studier i Moskva i senatstjänst, var 1860-65 professor i civilrätt vid Moskvauniversitetet och blev lärare för kejserliga och storfurstliga söner, däribland den blivande tsar Alexander III, på vilken han utövade stort personligt inflytande. I denna egenskap följde han 1863 dåvarande tronföljaren Nikolaj Aleksandrovitj på dennes ryska resa, skildrad i Pisma o putesjestivii nasljednika-tsesarevitja po Rossii ot Peterburga do Kryma (1864).

Pobedonostsev blev konsultativt råd i justitieministeriet 1865, senator 1868, ledamot av riksrådet 1872 och 1880 överprokurator för den Heliga synoden, ett ämbete som han förvaltade ända till 1905. Efter mordet på Alexander II var han den, som förstörde det utkast till en konstitutionell författning, som hittades bland kejsarens papper, och hindrade Michail Loris-Melikovs kompromissande politik.

I sin politik var Pobedonostsev en orubblig försvarare av ortodoxin och autokratin och hade stort inflytande på den ryska utvecklingen under Alexander III. Som chef för den rysk-ortodoxa kyrkan (under tsaren) uppträdde han strängt mot alla frireligiösa rörelser och andra trosbekännelser, men verkade nitiskt för det ryska prästerskapets sedliga och ekonomiska höjning.

Pobedonostsev var själv välbekant med västeuropeisk konst och litteratur, men han ansåg att den västerländska kulturen var fullkomligt obrukbar i Ryssland och att endast det nedärvda tsariska enväldet lämpade sig för det ryska folkets läggning och behov. Utbredandet av europeisk bildning skulle enligt honom endast bidra till att upplösa folktron och kyrkan, i vilka han såg den fastaste grundvalen för det ryska livet. Han var av övertygelsen att ett parlament i verkligheten endast företrädde ett litet fåtals intressen och att den stora massan skulle ha det bättre ställt under enväldet.

Pobedonostsev hade en grundlig klassisk bildning. År 1896 utgav han en samling filosofiska och etiska studier med titeln Moskovskij sbornik (fjärde upplagan 1897, tysk översättning, "Streitfragen der Gegenwart", 1897), i vilken han populärt framställde sin egen världsåskådning. Grundfelet i den västerländska kulturen låg enligt hans uppfattning i rationalismen, parlamentarismen, pressfriheten, onödig folkbildning och i dogmen om människans goda natur. Sina stats- och civilrättsliga fackstudier samlade han i Kurs grazjdanskago prava. En systerdotter till Pobedonostsev var gift med den danske konsuln Thor Lange i Moskva.

Källor

Noter 

Födda 1827
Avlidna 1907
Män
Personer från Moskva
Ryska jurister
Ryska politiker
Ryska professorer
Ryska senatorer
Ugglan
Konservativa tänkare
John M. Jones

John Marshall Jones, född 20 juli 1820 i Charlottesville, Virginia, död 5 maj 1864 i Spotsylvania County, Virginia, var en amerikansk officer och brigadgeneral för de konfedererade under Amerikanska inbördeskriget. Jones stupade i strid under Slaget i vildmarken.

Biografi 
Jones föddes i Charlottesville och gich ut från United States Military Academy i West Point 1841 som nummer 39 av 51 i sin avgångsårgång. 19 av hans klasskamrater skulle bli generaler under inbördeskriget som John F. Reynolds, Nathaniel Lyon, Robert S. Garnett, Richard B. Garnett, Amiel W. Whipple, och Israel B. Richardson varav samtliga skulle dö i strid under kriget.

Källor 

Amerikanska generaler
Personer som stupat i strid under Amerikanska inbördeskriget
Personer från Charlottesville
Födda 1820
Avlidna 1864
Män
Deltagare i slaget vid Gettysburg
Amerikanska militärer under 1800-talet
Alumner från United States Military Academy
Charles Ernest Beulé

Charles Ernest Beulé, född 29 juni 1826 och död 4 april 1874, var en fransk arkeolog, konsthistoriker och politiker.

Beulé kom 1849 till Aten, där han företog givande utgrävningar på Akropolis, och blev 1854 professor i arkeologi vid Bibliothèque nationale i Paris. 1858-59 gjorde han på egen bekostnad omfattande utgrävningar kring det gamla Kartago, och kallades 1860 till medlem av bland annat L'Académie de beaux-arts, vars ständige sekreterare han blev 1862. 1871 invaldes han i nationalförsamlingen, där han anslöt sig till den mot Adolphe Thiers fientliga konservativa gruppen, och ingick 1873 som inrikesminister i Albert de Broglies ministär från maj till november 1873. Året därpå begick Beulé självmord, troligen på grund av såväl ekonomiska som politiska missräkningar. Han har utgett en mängd arkeologiska, konsthistoriska och historiska arbeten.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1939

Frankrikes inrikesministrar
Franska konsthistoriker
Franska arkeologer
Alumner från École normale supérieure
Riddare av Hederslegionen
Personer som begått självmord
Födda 1826
Avlidna 1874
Män
Jokhang

Jokhang är ett buddhistiskt tempel i Lhasa som grundades av kejsar Songtsän Gampo kring åren 639-647. Tibetanska buddhister betraktar templet som det allra heligaste templet i Tibet och det utgör det naturliga centret i Lhasas gamla tibetanska kvarter.

På tibetanska kallas templet Jokhang (tib: ཇོ་ཁང།;Wylie: Jo-khang) eller Tsulagkhang (tib: གཙུག་ལག་ཁང།; Wylie: gtsug lag khang). På kinesiska kallas templet Dàzhāo sì (大昭寺).

Historia
Templet grundades för att inrymma en Buddhabild som Songtsän Gampos nepalesiska gemål Bhrikuti Devi fört med sig som hemgift. Templet byggdes på en sjöbotten som fyllts ut för ändamålet och platsen skall ha valts av Songstän Gampos kinesiska gemål Wen Cheng, som hävdade att en demon vilade under sjön och att ett tempel måste byggas över hennes hjärta för att blidka henne.

Jokhang utsattes för omfattade förstörelse under kulturrevolutionen. I september 1966 tågade rödgardister in i templet och förstörde gudabilder, skrifter och andra kulturella föremål. Två år senare ockuperades templet av "Gyenlog-fraktionen", vilket innebar att det utsattes för attacker från rivaliserande fraktioner.

Arkitektur
Templet innehåller ett stort antal kapell som är tillägnade olika gudomligheter och andra heliga personer inom den tibetanska buddhismen. Den innersta helgedomen rymmer statyer av Guru Rinpoche och en tusenarmad Chenresig, medlidandets boddhisattva. Det finns också ett kapell tillägnat Gelug-skolans grundare Tsongkhapa och kejsar Songstän Gampo och hans två gemåler.

Jokhang omges av en gata, Barkhor, längs vilken pilgrimer vandrar runt templet medsols i en s.k. kora, innan de träder in i templet. Bakhor är centrum i den gamla tibetanska stadsdelen i Lhasa och en viktig marknadsplats.

Utanför templet finns en traditionell tibetansk stele (doring), på vilken ett fredsfördrag mellan det tibetanska imperiet och Tangdynastins Kina finns ingraverat. Det slöts år 822 för att garantera gränsen mellan de båda imperierna. Stelen kan dock inte beskådas av allmänheten då de kinesiska myndigheterna låtit bygga en mur runt stelen.

2000 tillfördes Jokhang Unescos lista över världsarvet i Lhasa, till vilket Potalapalatset förts år 1994.

Galleri

Källor

Externa länkar

Buddhistiska tempel
Tibetansk buddhism
Världsarv i Kina
WP:Projekt Kina
Pehr Beurling

Pehr Johan Beurling, född den 4 december 1800 i Stockholm, död där den 5 december 1866, var en svensk rådman och botaniker. 

Beurling blev filosofie magister i Uppsala 1821, avlade juristexamen 1822 och blev rådman i Stockholm 1847. Beurling utgav flera floristiska arbeten över Sveriges och övriga Skandinaviens växter samt flera monografier, och även ett arbete över Portobelos flora, grundat på Johan Immanuel Billbergs samlingar (1856). Sina herbariesamlingar testamenterade han till Riksmuseum.

Han var far till sjökaptenen Gustaf Beurling, farfar till godsägaren Konrad Beurling och farfarsfar till Arne Beurling.

Referenser

Noter

Tryckta källor
 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1939

Vidare läsning 
 

Svenska botaniker under 1800-talet
Svenska rådmän
Födda 1800
Avlidna 1866
Män
Svensk uppslagsbok
Ugglan
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Jurister från Stockholm
Forskare från Stockholm
Sergej Lanskoj

Se även Sergej Nikolajevitj Lanskoj.

Sergej Stepanovitj Lanskoj (ryska:Сергей Степанович Ланской), född den 23 december 1787, död den 26 januari 1862, var en rysk greve och statsman.

Lanskoj var 1817-1824 direktör i kommissionen för statsskuldens amortering, blev 1834 medlem av kejserliga senaten och 1850 av riksrådet samt utnämndes 1855 till  inrikesminister. 

Från denna post, på vilken han tack vare skickliga medhjälpare, särskilt N.A. Miljutin, befordrade den svåra frågan om livegenskapens upphävande i Ryssland, avträdde han 1861 samt erhöll då grevlig värdighet.

Källor 

 

Födda 1787
Avlidna 1862

Ryska senatorer
Rysslands ministrar
Män
Predators

Predators är en amerikansk science fiction-film som hade biopremiär i USA den 9 juli 2010.

Handling 
När Royce (Adrien Brody) vaknar från medvetslöshet finner han sig mitt i fallskärmshoppning som tar honom till en främmande djungel. Snabbt dyker det upp andra personer i samma situation. Det tar inte lång tid förrän de listar ut att de är inte hemma. Gruppen har hamnat på en planet som tillhör brutala utomjordingar. Utomjordingar som kommer att jaga dem som underhållning.

Om filmen 
 Predators är en uppföljare på Rovdjuret och Rovdjuret 2, men har ingenting med Alien vs. Predator-serien att göra.
 Robert Rodríguez skrev manuset 1994, men kunde inte göra den på grund av att budgeten var för stor. 15 år senare beslöt filmstudion att åter studera hans manus. Efter uppdateringar fick manuset klartecken.
 Det är bara nio karaktärer i hela filmen.
 Det tog 53 dagar att filma alla scener i bland annat Kolekole, Austin, Texas och på Hawaii.

Rollista

Källor

Fotnoter

Externa länkar

Amerikanska science fiction-skräckfilmer
Amerikanska filmer 2010
Predator
Amerikanska uppföljarfilmer
Filmer från Twentieth Century Fox
Pierre Riel de Beurnonville

Pierre Riel de Beurnonville, född 10 maj 1752 och död 23 april 1823, var en fransk greve och senare markis, samt militär.

Efter krigstjänst i kolonierna ankom de Beurnonville till Frankrike strax före revolutionen, till vilken han genast anslöt sig. I början av revolutionskrigen utmärkte Beurnonville sig mycket, blev 1792 generallöjtnant och 1793 krigsminister. Charles François Dumouriez invigde Beurnonville i sina planer, men Beurnonville yppade dem för konventet och sändes då att övervaka förrädaren, men utlämnades av honom till österrikarna. 1795 blev han utväxlad och spelade därefter ingen större roll som militär, men användes av Napoleon I som diplomat. Rikligt belönad övergick dock Beurnonville till Ludvig XVIII och höll fast vid honom under de hundra dagarna, blev marskalk av Frankrike 1816 och markis 1817.

Referenser

Noter

Källor
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1939

Franska militärer under 1700-talet
Franska diplomater
Födda 1752
Avlidna 1823
Män
Storkorset av Hederslegionen
Namn ingraverat på Triumfbågen
Orest Miller

Orest Fjodorovitj Miller (ryska: Орест Фёдорович Миллер), född 4 augusti 1833 i Hapsal, död 1 juni 1889, var en rysk (balttysk) litteraturhistoriker.

Miller övergick vid 15 års ålder till Rysk-ortodoxa kyrkan och utbytte dopnamnet Oskar mot Orest, blev docent efter en mycket uppseendeväckande avhandling om Det sedliga elementet i poesin på grundval av historiska fakta (1858) och Ilja Muromets och den kievska folkepiken (1870), varigenom den så kallade mytologiska riktningen drevs till sin ytterlighet. Han tvangs att ta avsked från sin lärarbefattning vid Sankt Petersburgs universitet efter en polemisk föreläsning om den kort förut avlidne Michail Katkov (1887). 

Millers Opyt istoritjeskago obozrjenija russkoj slovesnosti (Försök till en historisk översikt av den ryska litteraturen, 1865) är trots vetenskapliga brister betydelsefullt som ett uppslag till grundligare studium av den ryska folkpoesin. Sina slavofila, men mot Katkovs "russofila" tendenser skarpt avvikande åsikter sammanfattade han i den socialpolitiska essäsamlingen Slavjanstro i Evropa (1877). Dessutom skrev han en översikt av den nyare ryska vitterheten (bland andra Ivan Turgenjev, Lev Tolstoj och Fjodor Dostojevskij) under titeln Ruskie pisateli poslje Gogolja (Ryska författare efter Gogol; 1874, fjärde upplagan 1890).

Källor

Noter

Ryska litteraturvetare
Balttyskar
Födda 1833
Avlidna 1889
Män
Ugglan
Personer från Hapsal
Alumner från Sankt Petersburgs universitet
Personer verksamma vid Sankt Petersburgs universitet