kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Bokhandeln Oktober

Bokhandeln Oktober var handelsnamn för en kedja av svenska boklådor under delar av 1970- och 1980-talen.

Under 1970-talet öppnades ett stort antal bokaffärer med anknytning till en av de olika partierna och fraktionerna på vänsterkanten, vilka sålde främst samhällskritisk litteratur och musik. En sådan bokhandel fungerade också som lokalt centrum för vänsterradikal politisk verksamhet.  

Oktoberbokhandlarna hade anknytning till det maoistiska Sveriges Kommunistiska Parti och till Oktoberförlaget. Som mest fanns ett 50-tal bokhandlar som verkade under handelsnamnet Bokhandeln Oktober. Den största Oktoberbokhandeln fanns på Holländargatan i Stockholm.   

Under 1980-talet lades så gott som alla Oktoberboklådor ned.  Oktoberbokhandeln i Örnsköldsvik övertogs dock 1982 av en grupp kulturintresserade personer och drevs som en vanlig bokhandel under namnet Bokhandeln Örnen av en ekonomisk förening i 28 år. Den gick i konkurs i juli 2010, men har rekonstruerats som Bokhandeln Örnen Bokia.

Annette Fahlsten gjorde på 1970-talet en reklamaffisch i screentryck för Oktoberbokhandlarna, Låt hundra blommor blomma, som blev ett av epokens mest kända textiltryck.

Källor
Lennart Nylund: Tema ...men vad hände med alla vänsterpolitiska boklådor? 23 februari 2001 på www.svb.se, läst 2012-02-18

Noter

Se även
:no:Oktoberbokhandlene (om motsvarande grupp bokhandlar i Norge)

Externa länkar
Screentryckaffishen Låt hundra blommor blomma för bokhandelskedjan Oktober, 1970-tal] 

Svenska bokhandelsföretag
WP:Projekt Kina
Maoism
Kommunism i Sverige
Natriumbromid

Natriumbromid är ett läkemedel samt den mest användbara oorganiska bromiden inom industrin.

Egenskaper
Natriumbromid är ett vitt, kristallinskt pulver lösligt i vatten och alkohol.

Framställning
Natriumbromid erhålls genom en reaktion mellan lösningar av järnbromid och natriumkarbonat. Därvid erhålls en fällning av järnkarbonat medan natriumbromiden stannar i lösningen som indunstas och utkristalliseras.

Användning
Natriumbromid används allmänt för framställning av andra bromider inom organisk syntes och andra områden. Den används även för framställning av förtätande vätskor som används vid oljekällor.

Källor
Meyers varulexikon, Forum, 1952

Natriumföreningar
Bromföreningar
Danske Kvinders konservative Forening

Danske Kvinders konservative Forening (DKKF) var ett danskt kvinnoförbund, bildat 17 juni 1914, som var knutet till Det Konservative Folkeparti (DKF). Förbundet var Danmarks första partipolitiska kvinnoorganisation och bildades som ett led i en strävan att få DKF att framstå som ett modernt parti, till skillnad från föregångaren Højre. Det var från början menat att DKKF skulle vara ett rikstäckande kvinnoförbund, men blev redan 1915 en avdelning av det Köpenhamnsbaserade Den konservative Vælgerforening for Kbh. Bland förbundets kärnfrågor var den kvinnliga rösträtten, som genomfördes i sin helhet 1918, samt försvars- och demokratifrågor. En omfattande studiekrets- och föredragsverksamhet bedrevs för att skola medlemmarna i politiskt deltagande. Många av förbundets medlemmar var också knutna till Danske Kvinders Forsvarsforening, Danske Kvinders Beredskab och Kvindelig Læseforening. Förbundet var även knutet till tidskriften Dansk Kvindeblad.

I samband med att DKF upprättade ett internt kvinnoutskott 1936 minskade DKKF:s betydelse som samlingspunkt för konservativa kvinnor. Under en tid rådde det en viss rivalitet mellan de båda kvinnoförbunden. Bland DKKF:s mer framträdande medlemmar fanns folketingsledamöterna Karen Ankersted och Mathilde Malling Hauschultz.

Se även 
 Folkeligt Oplysningsforbund

Referenser 

Organisationer bildade 1914
Kvinnoorganisationer i Danmark
Ej längre existerande organisationer i Danmark
Dansk kvinnohistoria
Politiska organisationer i Danmark
Konservatism i Danmark
Safe House

Safe House är en amerikansk film från 2012 i regi av Daniel Espinosa. I Sverige hade filmen premiär den 15 februari 2012.

Handling 
Tobin Frost har undvikit att åka fast i nästan ett decennium. Tidigare var han en av de bästa agenterna som CIA haft, nu överför han istället tillgångar och säljer underrättelseinformation till vem som helst med pengar. 

Så snart Frost tagits in för förhör attackerar legosoldater det skyddade hus som CIA-nykomlingen Matt Weston är satt att bevaka.

Rollista (i urval) 
 Denzel Washington – Tobin Frost
 Ryan Reynolds – Matt Weston
 Vera Farmiga – Catherine Linklater
 Brendan Gleeson – David Barlow
 Sam Shepard – Harlan Whitford
 Rubén Blades – Carlos Villar
 Nora Arnezeder – Ana Moreau
 Robert Patrick – Daniel Kiefer
 Liam Cunningham – Alec Wade
 Joel Kinnaman – Keller
 Fares Fares – Vargas
 Sebastian Roché – Heissler
 Hassan Elbatal - Peter

Referenser

Externa länkar 

Amerikanska actionthrillerfilmer
Amerikanska filmer 2012
Filmer i regi av Daniel Espinosa
Filmer från Universal Studios
Engelskspråkiga filmer
Tofsalka

Tofsalka (Aethia cristatella) är en vadarfågel i familjen alkor. Den förekommer i norra Stilla havet och Berings hav. Fågeln är känd för sin färgglada fjäderdräkt och unika citronliknande doft. Arten minskar i antal, men beståndet anses ändå livskraftigt.

Kännetecken 

Tofsalkan är en liten till medelstor alka med en kroppslängd på 18-27 centimeter. Kropp, vingar och stjärt är huvudsakligen svartaktiga, medan ben och fötter är grå. I ansiktet är den desto mera färgglad, med rödorange gulspetsad näbb, gulvit iris och vita plymer från ögonen bakåt mot öronen. 

Under häckningen har den en tydlig svart framåtriktad tofs i pannan, bestående av mellan två och 23 fjädrar, i genomsnitt tolv. I näbbens mungipa har den även orangefärgade plattor som gör att det ser ut som om fågeln ler. Dessutom avger den under häckningstid en citronliknande doft. Utanför häckningstid är näbbarna mindre och mer mättat gula, medan både munplattan och tofsen är tillbakabildad.

I häckningskolonierna hörs olika sorters låga, hoande och skällande läten. Vintertid är den generellt tystlåten.

Levnadssätt 
Arten häckar  från mitten av maj till mitten av augusti  i enormt individrika kolonier med upp till en miljon individer, ofta tillsammans med dvärgalka, i lavafält, på havsklippor och sluttningar. Bona ligger väldigt tätt, ibland endast tre decimeter från varandra. Trots detta är arten mycket territoriell.  Båda könen engagerar sig i att både ruva och ta hand om sin enda unge.

Föda 
Tofsalkan födosöker oftast på djupt vatten, ibland närmare land, men alltid i stora flockar. Den lever huvudsakligen av krill, men även hoppkräftor, snäckor av släktet Limacina, märlkräftor och fisklarver, som den fångar genom att dyka.

Utbredning och systematik 
Fågeln häckar i västra Alaska och östra Sibirien, och flyger på vintrarna söderut till Japan. Vid ett tillfälle har tofsalkan observerats i Europa när en individ sågs och sköts 12 augusti 1912 utanför Langanesta på Island. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal till följd av predation av invasiva arter, störningar från människan samt miljöförstöring. Den minskar dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattades 1996 till fler än 8,2 miljoner individer.

Namn 
På svenska har arten även kallats större tofsalka. Det vetenskapliga artnamnet cristatella''' är diminutiv av latinets cristatus'' som betyder "försedd med tofs", alltså "den lilla med tofs".

Referenser

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Alkor
Fåglar i palearktiska regionen
Dvärgalka

Dvärgalka (Aethia pusilla) är en vadarfågel inom familjen alkor, den minsta i familjen och Nordamerikas vanligaste sjöfågel. Den minskar dock i antal. Fågeln häckar i östra Sibirien och västra Alaska.

Utseende och läte 
Dvärgalkan är en mycket liten och kompakt sjöfågel, endast knappt 16 centimeter lång. I alla dräkter är den tecknad i svart och vitt, med liten näbb och karakteristiska bleka strimmor på dels skapularerna, dels undervingens täckare. I häckningsdräkt har den fläckig buk och vit strupe, medan hela buken är vit utanför häckningstid. Från det vita ögat går ett vitt streck bakåt på det mörka huvudet. Arten är tystlåten utom vid häckningskolonin där den yttrar ett gällt tjatter eller raspande drill.

Utbredning och systematik 
Fågeln lever och häckar i östra Sibirien och västra Alaska, samt övervintrar i södra och norra Japan. De största kolonierna finns i Aleuterna samt på St. Lawrence Island och Little Diomede Island. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt

Föda 
Dvärgalkor lever huvudsakligen av hoppkräftor, framför allt de av släktet Neocalanus, men kan också inta exempelvis krill. Liksom alla alkor dyker de efter födan och använder vingarna för att "flyga" genom vattnet. Fågeln intar så mycket som 86% av sin egen kroppsvikt dagligen.

Häckning
Dvärgalkan häckar i klippskrevor i stora kolonier om upp till en miljon individer, ofta tillsammans med andra alkarter. Den stora kolonin skyddar fåglarna från predatorer, men dvärgalkan kan lätt konkurreras ut av den större papegojalkan (Aethia psittacula) vad gäller boplats. Den lägger ett enda ägg som ruvas en månad av båda föräldrarna, som också hjälps åt att mata ungen, till skillnad från andra alkor med plankton och inte med fisk. Så fort ungen är flygg kan den rå för sig själv och födosöka på egen hand.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en mycket stor världspopulation på 20 miljoner vuxna individer. Den tros dock minska i antal, till följd av predation från invasiva arter, störningar från människan samt miljöförstöring. Den minskar inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC).

Namn 
Dvärgalkans vetenskapliga artnamn pusilla är latin och betyder "mycket liten".

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Alkor
Fåglar i palearktiska regionen
Fåglar i nearktiska regionen
Plymalka

Plymalka (Aethia pygmaea) är en liten fågel i familjen alkor inom ordningen vadarfåglar. Arten förekommer i nordöstra Asien och västra Alaska. Den minskar i antal, men beståndet anses ändå vara livskraftigt.

Kännetecken

Utseende 
Plymalkan är en liten (17–22 cm), mörkgrå alka, lik tofsalkan men mindre. Den adulta fågeln är praktfull, med sju plymer i ansiktet, varav två sträcker sig bakåt från näbben som ett vitt V. Ögat är vitt och näbben är liten och orangefärgad. Vintertid tappas den övre vita plymen och de övriga är mindre framträdande. Näbben är också mer gulaktig. På vattenytan flyter den rätt högt med den korta stjärten ofta rest. I den snabba flykten tätt ovan vattenytan syns helsvarta vingar och ljusare undergump än hos tofsalkan.

Läten 
Plymalkan är vanligen tyst vintertid, men hörs yttra ett kattungelikt jamande samt ett snabbt tvåstavigt läte i häckningskolonin.

Utbredning 
Fågeln häckar i östra Sibirien och på Aleuterna i Alaska. I Asien hittas den i nordöstra Ochotska havet och Kommendörsöarna söderut till åtminstone centrala Kurilerna, i Aleuterna österut till Four Mountains Island och Krenitzen Island. Vintertid håller den sig mestadels nära häckningsomtådena, men har setts så långt söderut som Hokkaido i Japan och är tillfällig även i norra Berings hav vid exempelvis St. Lawrence Island. ¨

Systematik 
Plymalkan är trots storleksskillnaden närmast släkt med papegojalkan (A. psittacula) och dessa två systergrupp till tofsalkan. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Plymalkan hittas på öppet hav där starka tidvattensströmmar flyter mellan öar, ofta i stora flockar. Födan består av plankton och småfisk.

Häckning 
Plymalkan häckar i kolonier i skrevor på klippöar. Häckningsbiologin är dåligt känd, men den lägger troligen sitt enda ägg mellan slutet av maj och början av juni. Studier visar att fågelns plymer hjälper den liksom kattens morrhår att ta sig in och ut ur boet nattetid.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal till följd av predation från invasiva arter samt habitatförstörelse. Dock minskar den inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattas till fler än 100.000 individer, varav det i Ryssland häcker färre än 100 par.

Namn 
På svenska har fågeln även kallats mindre tofsalka. Det vetenskapliga namnet pygmaea betyder "dvärg".

Referenser

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Alkor
Fåglar i palearktiska regionen
Fåglar i nearktiska regionen
Marmoralka

För släktet Brachyramphus, se marmoralkor

Marmoralka (Brachyramphus marmoratus'') är en hotad nordamerikansk fågel i familjen alkor inom ordningen vadarfåglar. Unikt för familjen häckar den långt från kusten i träd.

Utseende 
Marmoralkan är en satt alka med en kroppslängd på 25 cm. I häckningsdräkt är den mörkbrun ovan, undertill kraftigt fläckad. Vinterdräkten är istället svartvit, där ovansidan är grå med vita skapularer och undersidan vit med mörka teckningar på bröstsidan. På huvudet syns mörka örontäckare och en vitaktig ögonring. Ungfågeln liknar den adulta i vinterdräkt, men har mörkare skapularer och är mörkfläckad under. 

Liknande brunalkan är ljusare och har vita yttre stjärtpennor och kortare näbb. I vinterdräkt är ansiktet vitare. Vidare syns vita spetsar på armpennorna och ett nästan fullständigt bröstband.

Mycket lika långnäbbad marmoralka, tidigare behandlad som en underart, har just längre näbb, men också vit ögonring samt är större och 20 % tyngre. I häckningsdräkt är strupen blek och fjällmönstret är svagare. I vinterdräkt saknar den det vita halsbandet som marmoralkan har.

Utbredning och systematik 
Marmoralkan förekommer från västra Aleuterna och Alaska till centrala Kalifornien. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter. Tidigare behandlades dock långnäbbad marmoralka som underart till marmoralka, men genetiska studier har visat att den står närmare brunalka.

Levnadssätt 
Marmoralkan häckar unikt i träd i gammal skog upp till 60 km inåt land, men i norra delen av utbredningsområdet också på marken. Häckningssäsongen sträcker sig från mars till september i Kalifornien, april–september i British Columbia och maj–september i Alaska.

Födan består av sill, tobisfiskar och andra små stimfiskar, vintertid även ryggradslösa djur. Den födosöker nära kusten i skyddade vatten, laguner och ibland i insjöar. Den rör sig normalt korta sträckor upp till 30 km för att hitta föda,, i undatagsfall upp till 250 km. Den ses oftast fördosöka i par. Individer i norra delen av utbredningsområdet kan röra sig söderut vintertid, troligen orsakat av födotillgång.

Status 
Marmoralkan är fortfarande en vanlig art med ett bestånd på mellan 240 000 och 280 000 vuxna individer, men tros minska mycket kraftigt i antal, framför allt i södra delen av utbredningsområdet. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som starkt hotad. Marmoralkan är utsatt för en lång rad hot aom förlust av boplatser genom skogsavverkning, oljeutsläpp och störningar från människan. Den fastnar också i fiskenät och tillgången på föda minskar till följd av utfiskning och klimatförändringar.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Alkor
Fåglar i palearktiska regionen
Långnäbbad marmoralka

Långnäbbad marmoralka (Brachyramphus perdix) är en fågel i familjen alkor inom ordningen vadarfåglar. Fågeln har en benägenhet att sprida sig långt utanför sitt normala utbredningsområde och har påträffats vid flera tillfällen i både Europa och Nordamerika. Den behandlades tidigare som underart till marmoralkan.

Utseende 
Långnäbbad marmoralka är en 25 cm lång rätt satt alka med smal svart näbb och spetsiga vingar. I vinterdräkt är den vit undertill med svart hätta, nacke, vingar och rygg. I häckningsdräkt är den huvudsakligen brun med blekare fjäderspetsar, vilket skapar ett fjällikt mönster. Undersidan, vanligen under vattenlinjen på en simmande fågel, är vit.

Långnäbbad marmoralka är mycket lik marmoralka. Jämfört med marmoralka har den längre näbb, vit ögonring samt är större och 20% tyngre. I häckningsdräkt är strupen blek och fjällmönstret är svagare. I vinterdräkt saknar den det vita halsbandet som marmoralkan har.

Utbredning
Långnäbbad marmoralka förekommer i nordöstra Asien från Kamtjatkahalvön och Ochotska havet till Hokkaido. De flesta fåglar övervintrar i havet kring norra Japan, några till Sydkorea och södra Japan. 

Fågeln är känd för att sprida sig både långt och till platser man normalt inte associerar med alkor. Från Nordamerika finns ett 40-tal fynd, hälften av dem från Stillahavskusten där den förväntas, medan resten har setts österut till Florida, Pennsylvania, New Jersey, New York, Massachusetts, North Carolina, South Carolina och Newfoundland, liksom på sjöar och i floder flera hundra kilometer från havet i Colorado, Indiana, Montana, Ohio, Kentucky, Tennessee, Arkansas, Wyoming och Kansas.

I Europa gjordes det första fyndet på ett högst oväntat ställe. Den hittades död i ett fiskenät vid Zürichsjön i Schweiz i december 1997. Den har sedermera setts i Devon i England 2006 och i ett vattenreservoar i Rumänien senare samma år.

Systematik 
Långnäbbad marmoralka och marmoralka betraktades som samma art fram till 1998 när studier visade att den genetiskt stod närmare brunalka. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt
Arten lever huvudsakligen av småfisk, både till havs och närmare land i skyddade vikar. Den tenderar att flytta längre sträckor än marmoralkan. Liksom marmoralkan har den för alkor ett ovanligt häckningsbeteende. Den häckar nämligen inte i kolonier eller ens nära havet, utan istället i gamla barrskogar långt inåt land. Den lägger ett ägg på en tjock lav- eller mossbeklädd gren eller i en bohåla. Ägget värps i en månad, varefter ungen matas i 40 dagar. Den flygga ungen tar sig ensam till havet. Häckningsframgången är relativt sett låg och dödligheten bland ungarna hög.

Status och hot
Internationella naturvårdsunionen kategoriserar arten som nära hotad efter att den har minskat i antal de senaste decennierna. De största hoten mot arten är förstörelsen av gammelskog, fiskenät och utsatthet för oljeutsläpp.

Referenser
Artikeln bygger delvis på en översättning från engelskspråkiga wikipedias artikel Long-billed murrelet, läst 2016-11-03

Noter

Externa länkar

Alkor
Fåglar i palearktiska regionen
Glasögontejst

Glasögontejst (Cepphus carbo) är en östasiatisk fågel i familjen alkor inom ordningen vadarfåglar.

Kännetecken

Utseende 
Glasögontejsten liknar sina nära släktingar beringtejsten och tobisgrisslan och har liksom dem en lång och tunn, svart näbb samt lysande röda fötter. Den är dock med en kroppslängd på 38 cm större, överlag sotfärgat svartbrun, förutom vitt runt ögat och i en kil bakom samt runt näbbasen. I flykten är vingarna helsvarta, liksom den korta stjärten, varunder fötterna sticker ut. 

Utanför häckningstid är ovansidan svartbrun, undersidan vit. Ansiktet är svartaktigt, gradvis övergående i den vita strupen. Det vita runt ögat är reducerat och huvudsidan är sotgrå, inte svart som pannan och hjässan.

Läten 
Glasögontejsten är en ljudlig art som nära kolonierna avger ljusa och rätt darrande visslingar: "pii pii".

Utbredning och systematik 
Glasögontejsten häckar utmed kuster och kring öar i östra Asien från Kamtjatka och Ochotska havet söderut till nordöstra Korea, Kurilerna och norra Japan (Hokkaido, norra Honshu). Vintertid är den havslevande och ses nära häckningskolonierna samt något söderut. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Glasögontejsten är uteslutande havslevande och förekommer utmed klippiga kuster. Den häckar i stenhögar precis ovanför vattenlinjen. Vintertid ses den i isfria områden, ibland i större vikar och hamnar.

Häckning 
Jämfört med andra alkor är dess häckningsbiologi relativt okänd. Den häckar antingen i ensataka par, i grupper om tio till 20 par eller mer sällsynt i kolonier med 200-300 par. De flesta anländer förmodligen till häckningskolonin i april-maj och äggläggning inleds troligen i mitten av maj. Ungarna matas huvudsakligen med fisk.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, till följd av dels födobrist, dels predation från invasiva arter. Den minskar dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattas till 140.000-148.000 individer.

Referenser

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Alkor
Fåglar i palearktiska regionen
Beringtejst

Beringtejst (Cepphus columba) är en fågel i familjen alkor inom ordningen vadarfåglar som förekommer i norra Stilla havet.

Kännetecken

Utseende 
Beringtejsten är en medelstor (30-37 cm), i häckningsdräkt huvudsakligen svart alka med lång och smal näbb, röda ben och vita vingtäckare. Den är mycket lik nära släktingen tobisgrisslan men är något större och har ett svart band i det vita på vingarna i häckningsdräkt. Vidare har den i alla dräkter grå istället för vita vingundersidor. Vinterdräkten är mörkare än motsvarande dräkt hos tobisgrisslan. Populationen i Kurilerna (snowi, se nedan) har endast något vitt i vingen, ibland inget alls, och har ofta en ljusare fläck kring ögat.

Läten 
På häckningsplats är beringtejsten en ljudlig fågel som yttrar olika sorters mycket ljusa, gnissliga eller pipiga visslingar kring boet.

Utbredning och systematik 
Beringtejst påträffas på både den asiatiska och amerikanska sidan av norra Stilla havet. Den delas in i fem underarter i två grupper med följande utbredning:
 Cepphus columba snowi – Kurilerna
 columba-gruppen
 Cepphus columba columba – nordöstra Sibirien till Berings hav och västra Alaska
 Cepphus columba kaiurka – Kommendörsöarna till västcentrala Aleuterna
 Cepphus columba adiantus – längs Nordamerikas västkust från Washington till Alaska och Aleuterna
 Cepphus columba eureka – Oregon och Kalifornien

Underarten snowi behandlas av vissa som en egen art.

Levnadssätt 
Beringtejsten återfinns utmed klippiga kuster runt norra Stilla havet där den sällan ses långt från land. Den lever av olika sorters bottenlevande fisk och ryggradslösa djur. Ungarna matas oftast med fisk som jagas inom en kilometer från häckningskolonin. Den häckar oftast i små kolonier med under 50 fåglar på klippor och sluttningar, ofta nära grunt vatten mindre än 50 meter djupt. Arten är monogam och platstrogen. Den stannar nära kolonin även utanför häckningstid, även om fåglar i Alaska och Kalifornien flyttar söderut respektive norrut.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling. Utifrån dessa kriterier kategoriserar IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattades 1993 till 235.000 individer.

Namn 
Fågeln har på svenska även kallats beringstejst.

Referenser

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Alkor
Fåglar i palearktiska regionen