kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Staffans kyrka

Staffans kyrka är en kyrkobyggnad i stadsdelen Brynäs i Gävle. Den är församlingskyrka i Gävle församling i Uppsala stift. Namnet Staffan kommer från munken Stenfinn som levde på 1060-talet och led, enligt en sägen, martyrdöden i Själstuga i Hälsingland.

Kyrkobyggnaden
Kyrkans grundsten lades hösten 1930 av ärkebiskop Nathan Söderblom. Tacksägelsedagen 1932 invigdes kyrkan av ärkebiskop Erling Eidem. Kyrkans arkitekt var Knut Nordenskjöld som arbetade mycket med kyrkorestaureringar och därigenom fick kunskaper om äldre kyrkoarkitektur. Dessa använde han sig av när han ritade Staffans kyrka. Kyrkobyggnaden uppvisar inspiration från såväl medeltid som barock i sin utformning.

Inventarier
Många av kyrkans inventarier är skapade av Carl Fagerberg och är samtida med kyrkan, till exempel triumfkrucifixet, predikstolen och dopfunten i marmor. Altartavlan är skapad av Jerk Werkmäster och dess mittbild föreställer Kristi förklaring. Tavlan är utformad som ett altarskåp och på sidostyckena finns bilder av evangelisterna med deras attribut. I sidokapellet, Johanneskapellet, finns en glasmålning av Yngve Lundström. 

På 1950-talet tillkom en stor Kristusbild i trä skapad av Asmund Arle. Den bär titeln: "Kommen till mig". 2011 tillkom en mindre skulptur av Maggie Wibom föreställande S:t Staffan, Hälsinglands apostel och 2012 en mariaskulptur av Per Nilsson-Öst. Båda dessa nytillkomna skulpturer var donationer till kyrkan. Staffans kyrka finns beskriven dels av Bengt-Ingemar Kilström i en traditionell kyrkobeskrivning från 1980-talet, dels i en rikt illustrerad andlig reflektionsbok skriven av församlingens dåvarande kyrkoherde Peter Stjerndorff: Staffans kyrka — mötesplats mellan Gud och människor i 80 år (2012).

Orgel och musikliv
I Staffans kyrka finns ett rikt kör- och musikliv. Den stora läktarorgeln med 43 stämmor är samtida med kyrkan, från 1932, och tillverkades av orgelbyggarfirman E. A. Setterquist & Son. Den tillverkades som en romantisk orgel, men förändrades kraftigt under slutet av 1950-talet för att bättre harmoniera med den s.k. orgelrörelsens ideal. Ett arbete med att återställa orgeln till sin ursprungliga tonbild har skett under 2013 och den återinvigdes den 11 oktober. Restaureringen utfördes av Åkerman & Lund Orgelbyggeri. Orgeln har huvudverk, två svällverk och pedalverk. Spelbordet har tre manualer och pedal.

I kyrkorummet finns också en mindre kororgel tillverkad på 1970-talet av orgelbyggarfirman Grönlunds Orgelbyggeri. Denna orgel stod tidigare i Andreaskyrkan i Gävle och flyttades till Staffans kyrka 2005.

Bilder

Referenser

Vidare läsning

Externa länkar

 Staffans församling informerar
 

Kyrkobyggnader i Uppsala stift
Kyrkobyggnader i Gävle kommun
Kyrkobyggnader invigda 1932
1932 i Sverige
Piura

Piura är en stad i nordvästra Peru. Den är huvudort i Piuraregionen och Piuraprovinsen. Folkmängden uppgick till 436 440 invånare 2015.

Det var här den spanske conquistadoren Francisco Pizarro grundade den första spanska staden i Sydamerika, San Miguel de Piura, år 1532. Piura utropade sin självständighet den 4 januari 1821.

Källor

Referenser 

Orter i Peru
Amfibieskytte

Amfibieskytte är en huvudtjänst i Amfibiekåren. Amfibieskyttekompanier ingår i amfibiebataljonen som förbandets huvudsakliga resurs för markstrid i kust- och skärgårdsmiljö. Uppgifterna för amfibieskyttekompanierna är motanfall, begränsade anfallsuppgifter för att ta ett brohuvud, att försvara taget terrängavsnitt och att skydda amfibiebataljonens bekämpningsförband (robot - och minplutoner). Amfibieskytte har sina rötter i Kustjägarsystem 90 (KJ-komp m/90) där man tagit efter de gamla kustjägarkompaniernas organisation och markstridsuppgifter. Den andra delen av arvet var amfibiekompanierna, många av befälen från de gamla amfibiekompanierna omskolades i början av 2000-talet till att bli amfibieskytteofficerare. Arvet från strid i kompani och det autonoma agerandet från amfibieplutonerna har gjort att amfibieskytte idag kan lösa en stor mängd uppgifter. 

Utbildningen till amfibieskyttesoldat är psykiskt och fysiskt mycket krävande. Under tiden då värnplikten fortfarande var aktuell hade amfibieskyttekompaniet ett avhopp på motsvarande en pluton av kompaniets fyra plutoner. De flesta avhoppen berodde på skador till följd av den tunga huvudtjänsten. Utbildningstempot är högt, fältdygnen är många och det ställs höga krav på att varje enskild individ tar ansvar för sig själv, sin utrustning och sina kamrater. Idag genomförs ett stort arbete i att kartlägga de anställda soldaternas fysiska behov och att förebygga skador med avancerade träningsprogram. 

Ett amfibieskyttekompani ser idag ut som följer: (detta ändras dock lite från år till år) tre amfibieskytteplutoner, i varje pluton finns fyra grupper, varav en understödsgrupp med kulspruta 58 och granatgevär. En understödspluton, en granatkastartropp samt två robotgrupper, vars uppgift är att skydda och understödja övriga kompaniet.

I den nya organisationen IO14 finns det tre amfibieskyttekompanier. Ett utgörs av det ursprungliga, ett utgörs av det som för närvarande är Amfibieinsatskompaniet och ett tredje som kommer startas upp från grunden. 

Amfibiesoldaterna kännetecknas av en grön basker med ett bronsfärgat emblem föreställande ett vikingahuvud (Thorleif). Baskern erhålls tillsammans med skölden med vikingen Thorleif (fästs på vänster axel) efter genomförd och godkänd grundläggande soldatutbildning som avslutas med utbildningskontrollen Övning Thorleif. Senare under utbildningen genomförs även utbildningskontrollen Övning Amfibie där godkända soldater erhåller tygmärket "Amfibie" (förutsatt godkänd stridshinderbana och snabbmarsch), vilket fästs på höger axel.

Se även
Amfibiesoldater
Kustjägare
Amfibiedykare
1.Amfibiekompaniet
Amfibiebataljon

Befattningar inom Försvarsmakten (Sverige)
Johnny Höglin

Hans Johnny Höglin, född 26 februari 1943 i Nykroppa är en svensk före detta skridskoåkare. 

Höglin segrade överraskande på 10 000 meter vid OS i Grenoble 1968 före favoriten Fred Anton Maier. Han kom femma på både 5000 meter och 1500 meter i dessa spel. Höglin deltog även i OS 1972.

Källor
 
 http://www.sskating.com/profile.php?sname=H%C3%96GLIN&name=Johnny&nat=SWE&lm=m , läst 2012-04-28
 Kristinehamnsaktuellt maj 2004, sid 11

Svenska skridskoåkare
Svenska olympiska guldmedaljörer
Olympiska guldmedaljörer 1968
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1968 från Sverige
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1972 från Sverige
Tävlande i hastighetsåkning på skridskor vid olympiska vinterspelen 1968
Tävlande i hastighetsåkning på skridskor vid olympiska vinterspelen 1972
Män
Födda 1943
Levande personer
Personer från Filipstad
Borgne

Borgne kan avse:

 Borgne (musikgrupp) –en schweizisk black metal-grupp

Geografi

Haiti 

 Arrondissement du Borgne, arrondissement, Nord, 
 Borgne (kommun), Nord, 
 Le Borgne, ort, Nord,

Schweiz 

 Borgne (vattendrag),

USA 

 Lake Borgne – saltvattensjö i Louisiana,
Oceanic Airlines

Oceanic Airlines är ett fiktivt flygbolag som förekommit i flera amerikanska filmer, tv-serier och skönlitterära verk, däribland tv-serien Lost.

Bolaget nämndes först i filmen Beslut utan återvändo (Executive Decision) från 1996, till vilken det filmades ett omfattande antal filmklipp på en Boeing 747 i luften, med bolagets logo på sidan. Delar av scener har senare kommit att återanvändas i flera filmer och tv-serier - ofta i nödsituationer där flygplan havererar, kapas eller sprängs.

2004 hade Touchstone Television premiär på sin tv-serie Lost, i vilken haveriet av ett av Oceanic Airlines-flygplan utgjorde startpunkten. Sedan dess har bolaget och dess flygplan fortsatt att utgöra ett stående inslag i serien. Man använder sig dock inte av klippen från Beslut utan återvändo, och bolagets logotyp är inte heller densamma.

I samband med premiären av Lost skapade seriens upphovsmän även en "officiell webbplats" för bolaget.

Förekomster av Oceanic Airlines
 Magnum P.I. (1984) - Oceanic Airlines syns på en reklamskylt i avsnittet "Murder 101", S05E08.
 Beslut utan återvändo (Executive Decision, 1996) - Oceanic Airlines Flight 343 mellan Aten och Washington DC kapas av terrorister
 Code 11-14 (2003): Oceanic Airlines Flight 816 mellan Los Angeles och Sydney utgör platsen för en FBI-agents jakt på en mördare.
 Alias (2001-2006): En flight med Oceanic Airlines på sträckan Los Angeles och Sydney nämns i högtalarna på Los Angeles International Airport
 Lost (2004-): Oceanic Airlines Flight 815 mellan Sydney och Los Angeles havererar på en mystisk ö i Stilla Havet.
 LAX (2004-2005): Namnet "Oceanic Airlines" syns på datorer och flygterminaler i avsnittet Senator's Daughter från april 2005.
 Chuck (2007): Namnet "Oceanic flight 815" nämns när Chuck blir undersökt av en läkare som ska ta reda på vad han vet för hemligheter i avsnitt 2 säsong 1.

Återanvända filmklipp
Filmklipp med Oceanic Airlines flygplan ur Beslut utan återvändo har även använts i:
 Diagnos: Mord (Diagnosis Murder, 1993-2001), avsnittet "Murder in The Air", april 1997. Oceanic Airlines Flight 456 mellan Los Angeles och Schweiz.
 På heder och samvete (JAG, 1995-2005) avsnitten "Vanished", oktober 1997, och "The Bridge at Kang So Ri", februari 2000. Oceanic Airlines Flight 343.
 I höjd med helvetet (Nowhere To Land, 2000). Oceanic Airlines Flight 762 mellan Sydney och Los Angeles.
 After the Sunset (2004)
 Category 6: Day of Destruction (2004)
 The War at Home (2005-), avsnittet "The West Palm Beach Story", april 2006.

Externa länkar
 Oceanic-Air.com - "Officiell" webbplats skapad av ABC för Lost.
 Oceanic Flight 815 - Officiell Lost-sajt.

Lost
Fiktiva företag
Nederländernas Grand Prix 1970

Nederländernas Grand Prix 1970 var det femte av 13 lopp ingående i formel 1-VM 1970.

Rapport
Efter 22 varv låg britten Piers Courage på sjunde plats då han kraschade med sin De Tomaso. Bilen åkte av banan, kolliderade med en stolpe, slog runt och började brinna. Courage kunde inte ta sig ur bilen och omkom i lågorna. Loppet, som trots den svåra olyckan fortsatte, vanns av Jochen Rindt före Jackie Stewart och Jacky Ickx, som kämpat sig tillbaka efter en punktering.

Resultat
 Jochen Rindt, Lotus-Ford, 9 poäng
 Jackie Stewart, Tyrrell (March-Ford), 6 
 Jacky Ickx, Ferrari, 4
 Clay Regazzoni, Ferrari, 3
 Jean-Pierre Beltoise, Matra, 2
 John Surtees, McLaren-Ford, 1
 John Miles, Lotus-Ford
 Henri Pescarolo, Matra 
 Ronnie Peterson, Antique Automobiles/Colin Crabbe Racing (March-Ford) 
 Pedro Rodríguez, BRM
 Jack Brabham, Brabham-Ford

Förare som bröt loppet
 Graham Hill, R R C Walker (Lotus-Ford) (varv 71, för få varv)
 François Cévert, Tyrrell (March-Ford) (31, motor)
 George Eaton, BRM (26, oljeläcka)
 Jackie Oliver, BRM (23, motor)
 Piers Courage, Williams (De Tomaso-Ford) (22, fatal olycka) 
 Jo Siffert, March-Ford (22, motor)
 Peter Gethin, McLaren-Ford (18, olycka) 
 Dan Gurney, McLaren-Ford (2, motor)
 Chris Amon, March-Ford (1, koppling)

Förare som ej kvalificerade sig
 Andrea de Adamich, McLaren-Alfa Romeo
 Rolf Stommelen, Auto Motor und Sport (Brabham-Ford) 
 Pete Lovely, Pete Lovely Volkswagen (Lotus-Ford)
 Silvio Moser, Bellasi-Ford

Noteringar
 Bellasi gjorde F1-debut.
 François Cévert, Peter Gethin och Clay Regazzoni gjorde F1-debut.
 Starten var framflyttad så att loppet skulle hinna köras före VM-finalen i fotboll.

Bildgalleri

VM-ställning

1970 i Nederländerna
Nederländernas Grand Prix
Bränder 1970
Bränder i Nederländerna
Mikojan-Gurevitj MiG-25

Mikojan-Gurevitj MiG-25 (NATO-rapporteringsnamn: Foxbat) är ett sovjetiskt/ryskt jaktflygplan som byggdes för det sovjetiska flygvapnet under 1960-talet för att kunna hinna med och genskjuta de amerikanska bombflygplan som höll på utvecklas. MiG-25 utvecklades för att ha kapacitet att flyga på hög höjd och i högre hastighet än andra jaktflygplan

Flygplanet blev närmare känt för Västmakterna när Viktor Belenko 1976 hoppade av sin tjänst vid det sovjetiska flygvapnet och flög sin MiG-25 till Hakodate i Japan.

Historia 
Under början av 1950-talet hade USA och Sovjetunionen beställt en ny generation snabba jetflygplan för en ny typ av krigföring. En ny generation jetdrivna långdistansbombplan (B-47 och senare B-52) och högflygande spaningsplan (Lockheed U-2, senare SR-71). För att kunna möta dessa nya hot påbörjade Sovjetunionen utvecklingen ett nytt jaktplan som med förmågan att snabbt kunna ta sig upp till höga höjder för att bekämpa de amerikanska flygplanen.

Utveckling 
Efter ha gått igenom flera utvecklingsfaser testflögs MiG-25 för första gången 6 mars 1964. År 1967 satte planet nytt hastighetsrekord för ett jetdrivet flygplan när den sovjetiska provflygföraren Mikhail M. Komarov nådde en hastighet på 2 981,5 km/h. Samme flygförare satte även samma år ett nytt höjdrekord med 29 977 meter. USA trodde först, på grund av planets stora stjärtroder, att planet var ett nytt jaktflygplan med mycket god manöverförmåga. MiG-25 var dock inte avsedd för en högre belastning än 4,5 G och var med andra ord inte lämpad för närstrid.

Produktion/Leverans 
År 1970 togs planet officiellt i tjänst i det sovjetiska flygvapnet. Produktionen av planet fortsatte fram till 1984 med totalt 1186 plan. Planet exporterades även utanför Warszawapakten till länder som Irak, Syrien och Indien. År 2010 hade Ryssland 42 MiG-25RB i tjänst, främst för spaning. Ukraina använde sina MiG-25PDS och MiG-25RBT fram till år 1996, medan Ryssland slopade sina sista MiG-25RB(T) i november 2013. Syrien hade några enstaka MiG-25 i tjänst för spaning år 2018 , men i brist på reservdelar och piloter infördes flygförbud våren 2020. I augusti 2022 slopade Algeriet sina sista MiG-25.

Varianter 
Ye-155R
Ye-155P
Ye-266
MiG-25PD
MiG-25PDS
MiG-25PDSL
MiG-25PDZ
MiG-25M
Ye-266M
Izdelye 99
MiG-25R
MiG-25RB
MiG-25RBV
MiG-25RBT
MiG-25RBN
MiG-25RR
MiG-25RBK
MiG-25RBF
MiG-25RBS
MiG-25RBSh
MiG-25BM
MiG-25PU
MiG-25RU
Ye-133

Bilder

Referenser

Externa länkar 

Sovjetiska jaktflygplan
Sovjetiska militärflygplan under kalla kriget
Överljudsflygplan
Flygplan tillverkade av Mikojan-Gurevitj
Didrichsens konstmuseum

Didrichsens konstmuseum är ett finländskt museum för modern konst, som ägs av Marie-Louise och Gunnar Didrichsens konststiftelse, grundad 1963. Det ligger på Granö i Helsingfors i en byggnad som ritats av Viljo Revell och byggdes 1958-59, som bostad till makarna Didrichsen. År 1965 invigdes en museiflygel, som också ritats av Viljo Revell.

Museet är uppbyggt på paret Gunnar (1903-92) och Marie-Louise Didrichsens (1913-88) konstsamling, vilken började byggas upp från 1939 med Pekka Halonens målning Måltiden som första verk. I museet, som öppnade 1993, finns bland annat en samling verk av Henry Moore samt prekolumbiansk och österländsk konst.

Utanför museet finns en skulpturpark med permanent och tillfälligt utställda verk. Bland de permanent utställda finns verk av Henry Moore, Eila Hiltunen, Laila Pullinen,  Bernard Meadows och Eero Hiironen.

Pro Arte-priset
Marie-Louise och Gunnar Didrichsens ville stödja unga konstnärer, en tradition som fortsätter genom Pro Arte-konstpriset I samband med priset arrangerar Didrichsens konst- och kulturmuseum en utställning med den vinnande konstnärens verk. Priset tilldelades för första gången år 2003, och erhölls då av konstgrafikern Sari Bremer. År 2009 gick priset till skulptören Kim Simonsson.

Bildgalleri

Källor
Didrichsens konstmuseum på Uppslagsverket Finlands webbplats
Museets historia på Didrichsens konstmuseums webbplats

Noter

Externa länkar
 Didrichsens konstmuseums webbplats

Konstmuseer och konsthallar i Helsingfors
Museer invigda 1965
Munksnäs
Kōtoku-in

Kōtoku-in (高徳院) är ett rena land-buddhistiskt tempel i Kamakura, Japan. Templet är framför allt känt för sin väldiga, 13,35 meter höga och runt 93 ton tunga, staty av Amitabha skapad på 1200-talet, som är en av Japans mest kända.

Buddhastatyn
Kamakuras stora Buddha är en monumental bronsstaty, stående utomhus, troligen påbörjad 1252, eftersom det från detta år finns anteckningar i templets arkiv om byggandet av en staty i brons på initiativ av prästen Joko, som även samlade in de medel som behövdes för byggandet. One-Goroemon och Tanji-Hisatomo anlitades som skulptörer. Det är dock oklart om denna staty är den som står där i dag. Statyn byggdes i ett tempel av trä som spolades bort i en tsunami under Muromachiperioden i slutet av 1400-talet, och sedan dess står den i det fria. Den reparerades 1960-1961, då nacken sträcktes och man vidtog åtgärder för att skydda den från jordbävningar.

Statyn är ihålig, och besökare tillåts gå in den.

I flera av verserna som föregår de första kapitlen i romanen Kim av Rudyard Kipling omskrivs statyn som "Buddhan i Kamakura".

Detaljer
Vikt: 93 ton
Höjd: 13,35 m
Ansiktets längd: 2,35 m
Ögats längd: 1,0 m
Munnens längd: 0,82 m
Örats längd: 1,90 m
Avstånd mellan knäna: 9,10 m
Tummens omkrets: 0,85 m

Se även
Jättebuddhan i Leshan

Källor

Rena land-buddhism
Tempel i Japan
WP:Projekt Japan
Buddhistiska tempel
Buddhastatyer
Byggnader och anläggningar i Kanagawa prefektur
Life Science Sweden

Life Science Sweden (tidigare Biotech Sweden) är en nyhetstjänst inom bioteknik, medicinteknik och läkemedel som bevakar forskning, affärer och personer inom svensk life science. Chefredaktör är Samuel Lagercrantz, tidigare chefredaktörer är bland andra Ingrid Helander och Lisa von Garrelts.  

Tidningen kommer ut fyra gånger per år, har daglig uppdatering på webben om branschnyheter från life science-sektorn och skickar ut fyra nyhetsbrev i veckan.  

Tidningen startades av IDG, men såldes 2013 till Mentor Communications. Idag ägs tidningen av Nordiske Medier.   

Varje år publicerar Life Science Sweden en företagsförteckning med detaljerad information om samtliga life science-relaterade företag verksamma i Sverige, The Swedish Life Science Industry Guide.

Referenser

Externa länkar 
 http://www.lifesciencesweden.se
https://www.lifesciencesweden.se/page/view.html?id=18030

Svenska tidskrifter
Bioteknik
Sandy Ground

Sandy Ground är ett samhälle där Anguillas huvudsakliga hamn är belägen. I hamnen finns fiskebåtar och fritidsbåtar. Längs bukten finns en lång sandstrand och en stor saltbassäng, allt inramat av höga klippor.

Antalet invånare i Sandy Ground är 274 personer (2001).

Referenser

Anguilla Guide - Beaches

Externa länkar
 Karta över Sandy Ground 

Orter i Anguilla
Ludvig Filip Robert, hertig av Orléans

Ludvig Filip Robert av Orléans, Louis Philippe Robert greve av Paris, född 6 februari 1869, död 28 mars 1926. Hertigen av Orléans föddes i Twickenham, en förort till London, där hans familj varit i exil sedan hans farfars far kung Ludvig Filip I abdikerade 1848. Han var son till Ludvig Filip, greve av Paris och Marie Isabelle av Orléans.

Familjen återvände till Frankrike efter Napoleon III:s fall 1871 men utvisades ur landet 1886. Filip återvände 1891 men fängslades och satt fängslad i fyra månader innan han på nytt utvisades.

När hans fader dog 1894, blev han Orléanisternas tronpretendent och var känd bland monarkister som Filip VIII. 1896 gifte han sig med ärkehertiginnan Maria Dorotea av Österrike (1867-1932), men paret separerade redan efter några år.

Hertigen försökte vid flera tillfällen göra sina "rättigheter" gällande i Frankrike dock utan någon större framgång. Särskilt under Dreyfusaffärens dagar försökte han använda sig av den upprörda stämningen till sin förmån.

Under ett besök i Genève 1898 planerade den italienske anarkisten Luigi Lucheni att mörda hertigen, men hertigen ändrade sina resplaner och kom undan. Luigi Lucheni fick då se att den österrikiska kejsarinnan Elisabeth var i staden och hon blev hans offer.

Filip gjorde sig även känd som polarforskare. Han besökte 1905 Spetsbergen och östra Grönland, samt 1909 Jan Mayen och östra Grönland, där han landsteg vid Kap Philippe. Filip har författat À travers la banquiste (1907), Crosière océanographique (1907) och Chasse et chasseurs arctiques (3:e upplagan 1911).

Han dog i Palermo 1926.

Noter 

Födda 1869
Avlidna 1926
Personer i Frankrike under 1800-talet
Pretendenter till Frankrikes tron
Huset Bourbon-Orléans
Män
Rune Olson

Rune John Evald Olson, född 27 november 1921 i Fässbergs församling i Göteborgs och Bohus län, död 25 september 1997 i Vasa församling i Göteborg, var en svensk operasångare (tenor) och skådespelare.

Biografi
Olson fick sin skolning huvudsakligen vid legendariska Guildhall School of Music and Drama i London och var verksam vid Stora Teatern i Göteborg från 1944 till början av 1980-talet. Han sjöng närmare 100 olika roller, bland annat Agitatorn i Aulis Sallinens opera Det röda strecket, Jack O'Brien i Kurt Weills Aufstieg und Fall der Stadt Mahagonny och kejsaren i Puccinis Turandot (bland annat i den berömda uppsättningen på Scandinavium i Göteborg 1974, där titelrollen spelades av Birgit Nilsson).

Han gjorde sig även känd som dramatiker och musikalartist. Han spelade Herr Schultz i musikalen Cabaret i fem skilda uppsättningar på olika håll i landet och blev också särskilt uppmärksammad för sin tolkning av överste Pickering i My Fair Lady i Göteborg 1992. Han var verksam fram till sin död 1997. Olson är begravd på Västra kyrkogården i Göteborg.

Vid sidan av operan och teatern hade Olson ett stort intresse för konst och antikviteter. Han drev flera konstgallerier i Göteborg, bland annat Galleri Lorensberg på Lorensbergsgatan. Olson var far till debattören och skribenten Henrik RS Olsson.

Teater

Roller

Källor 
 
 Olsson, Rune John Evald på SvenskaGravar.se

Noter 

Svenska tenorer
Svenska operasångare under 1900-talet
Svenska skådespelare under 1900-talet
Personer från Fässbergs socken
Gravsatta på Västra kyrkogården i Göteborg
Födda 1921
Avlidna 1997
Män
God Bless Anguilla

God Bless Anguilla är Anguillas nationalsång. Den betraktas som den inofficiella lokala nationalsången då den officiella fortfarande är "God Save the Queen".

Text

God bless Anguilla
Nurture and keep her
Noble and beauteous
She stands midst the sea
Oh land of the happy
A haven we’ll make thee
Our lives and love
We give unto thee

Refrain

With heart and soul
We’ll build a nation
Proud, strong and free
We’ll love her hold her
Dear to our hearts for eternity
Let truth and right
our banner be
We’ll march ever on

Mighty we’ll make
Long may she prosper
God grant her leaders
wisdom and grace
May glory and honour
Ever attend her
Firm shall she stand
Throughout every age

God Bless Anguilla
Anguilla
Rune Olsson

Rune Olsson, född 1932 i Hellvi Gotland, är en svensk målare.

Olsson studerade vid Konstfackskolan i Stockholm 1953-1958. Han debuterade i en separatutställning i Boden 1960 därefter har det blivit ett flertal separatutställningar bland annat på Galleri Heden i Göteborg, Konsttjällaren i Arvika, Kibo Art Gallery i Tanzania, United Nations på Cypern, Konstfrämjandet i Halmstad och Linköping, Meson Emiliano Almunecar Spanien, Galleri Bremer i Berlin och Föreningen Gotlandskonstnärer i Visby. Han har medverkat i samlingsutställningar med Värmlands konstförening på Värmlands museum, Arvika konstförenings årliga salong, Liljevalchs vårsalong och Konst från Västmanland på Eskilstuna Konstmuseum.

Olsson var under tio års tid anställd vid Förenta nationerna som konsthantverksexpert i Afrika och Asien.

Olsson är representerad vid Värmlands läns landsting, Arvika kommun, Gotlands kommun, Visby stad och i Frankrike, Tyskland, England, Nya Zeeland, Australien, Spanien och USA.

Källor
Värmlands Konstförening presenterar Konstnärsförbundet, 1988

 
Svenska målare under 1900-talet
Födda 1932
Levande personer
Män
Personer från Hellvi socken
Christopher Dresser

Christopher Dresser, född 4 juli 1834 i Glasgow, död 24 november 1904 i Mulhouse, var en brittisk designer. Han tillhörde den estetiska rörelsen.

Galleri 

Födda 1834
Avlidna 1904
Män
Brittiska formgivare
Personer från Glasgow