kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Kalmar tingsrätt

Kalmar tingsrätt är en tingsrätt i Sverige med säte i Kalmar. Domkretsen omfattar samtliga kommuner i Kalmar län, det vill säga Borgholm, Emmaboda, Hultsfred, Högsby, Kalmar, Mönsterås, Mörbylånga, Nybro, Oskarshamn, Torsås, Vimmerby och Västervik. Tingsrätten med dess domkrets ingår i domkretsen för Göta hovrätt. Utöver i kansliorten Kalmar finns tingsställe i Västervik. Från Hultsfreds, Vimmerby och Västerviks kommuner kan man söka till tingsstället i Västervik, övriga kommuner hänvisas till Kalmar.

Administrativ historik
Vid tingsrättsreformen 1971 bildades denna tingsrätt i Kalmar av Kalmar rådhusrätt med Kalmar rådhus som tingslokal (till 1987). Domsagan utgjordes av de områden som 1971 bildat Kalmar kommun. 1982 uppgick Möre och Ölands tingsrätt i denna tingsrätt och domsagan utökades med Borgholms kommun, Mörbylånga kommun, Torsås kommun, Nybro kommun och Emmaboda kommun. Tingsrätten har därefter använt denna tingsrätts lokaler. Borgholm var även tingsplats till 1983.

Den 17 januari 2005 uppgick Västerviks tingsrätt och Oskarshamns tingsrätt i denna tingsrätt och domsagan utökades med Hultsfreds kommun, Högsby kommun, Mönsterås kommun, Oskarshamns kommun, Vimmerby kommun och Västerviks kommun. Fram till 2003 fanns under Västerviks tingsrätt även ett tingsställe i Vimmerby. År 2015 lades även tingsstället i Oskarshamn ned.

Lagmän
1971–1976: Sune Hellroth
1976–1983: Sten von der Osten-Sacken
1983–1997: Gunnar Gyllenram
1998–2006: Lars Annerén
2006–2016: Conny Jörneklint
2016–: Laila Kirppu

Referenser

Noter

Tryckta källor
Elsa Trolle Önnerfors: Domsagohistorik - Kalmar tingsrätt (del av Riksantikvarieämbetets Tings- och rådhusinventeringen 1996-2007)

Tingsrätter i Sverige
Kalmar län
Halva

Halva kan referera till flera begrepp:

 Halva – det irreducibla bråk som ges genom att dela en av två, se halv
 -halva – ett efterled i en yrkesbeteckning inom skråyrkena, se Halva (lärling)
 Halvah – en sorts konfektyr
José Shaffer

José Shaffer, född 16 december 1985 i Córdoba, är en argentinsk före detta fotbollsspelare. 

Shaffer var utlånad till IFK Göteborg från Racing Club under säsongen 2006 och 2007. Han spelade tre matcher i Allsvenskan och sju vänskapsmatcher för IFK Göteborg.

Källor

José Shaffer på transfermarkt.com

Noter

Externa länkar 
 

Argentinska fotbollsspelare
Spelare i Racing Club de Avellaneda
Fotbollsspelare i IFK Göteborg
Fotbollsspelare i SL Benfica
Spelare i Club Atlético Banfield
Spelare i CA Rosario Central
Spelare i UD Leiria
Spelare i Talleres de Córdoba
Spelare i Unión La Calera
Spelare i Primera División de Argentina
Spelare i Fotbollsallsvenskan
Spelare i Primeira Liga
Spelare i Primera División de Chile
Födda 1985
Levande personer
Män
Personer från Córdoba (provins)
Andrés Vasquez

Andrés Javier Vasquez Rueda Pinto, mest känd som endart Andrés Vasquez, född 16 juli 1987 i Lima, Peru är en peruansk fotbollsspelare (mittfältare).

Efter några års spel i lokala klubbar med IF Stendy som moderklubb började han 1997 spela för IFK Göteborg. Han gjorde allsvensk debut den 7 juli 2005 med IFK Göteborg i en bortamatch mot Gefle med ett inhopp.

Debuterade i Sveriges U21-landslag 2006.

7 maj 2007 sköt Vasquez in sitt första allsvenska mål som även blev uppmärksammat internationellt då han gjorde det med en rabona-spark.

Vasquez blev den 3 december 2007 officiellt klar för FC Zürich och spelar där med nummer 9.

I november 2009 berättade Vasquez att han ville lämna det schweiziska laget och öppnade även för en återvändo till allsvenskan. Han hade vid tiden för intervjun bara fått spela 25 minuter för A-laget under den då pågående säsongen.

Under 2010 lånades Vasquez ut till Grasshopper Club Zürich.

Den 30 juni 2011 skrev Vasquez på ett tvåårskontrakt för BK Häcken.

Meriter 
 Vinnare av allsvenskan 2007 med IFK Göteborg
 Årets mål i allsvenskan 2007
 Nominerad i Fotbollskanalens hederspris 2007
 Nominerad i fotbollskanalen till bästa nykomling 2006

Referenser

Externa länkar

 Profil hos FC Zürich
 Antal U21-landskamper
 "Drömmålet" hos Youtube
 

Svenska fotbollsspelare
Fotbollsspelare i IFK Göteborg
Spelare i FC Zürich
Spelare i Grasshopper-Club Zürich
Spelare i BK Häcken
Spelare i FC Wil 1900
Spelare i Fotbollsallsvenskan
Spelare i Schweiziska superligan
Födda 1987
Levande personer
Män
Personer från Lima
Tarmo (isbrytare, 1907)

Tarmo var en isbrytare som användes av den finska flottan under det andra världskriget. Tarmo byggdes år 1907 i Newcastle upon Tyne och kom i januari 1908 till Finland. Under sin tjänstgöringstid, som kom att vara ända tills år 1970, assisterade hon årligen 350 till 450 fartyg genom ismassorna.

Historik

1907 - 1918 
 Den 27 februari 1908: Tarmo hjälper sitt första fartyg S/S Virgo.
 1910: På uppdrag av fiskerimyndigheterna går Tarmo ut på våren för att delta i sälfångsten. Under en vecka har man fångat över 200 sälar.
 1914: Fartyget rekvireras av den ryska östersjöflottan.
 3 mars 1918: Tarmo kapas av en vit styrka i Helsingfors och för samma dag senatens talman Pehr Evind Svinhufvud och senatorn Jalmar Castrén i säkerhet från röda styrkor till Tallinn som är ockuperat av tyska trupper. Under de följande veckorna transporterar fartyget tyska trupper och material till Finland. Däribland den tyska Freikorps Brigade z.b.V. 6 (även kallad Brandensteinsbrigaden) under generalmajor Otto Freiherr von Brandis till Lovisa.
 31 mars 1918: Under ett trupptransportuppdrag sätter den ryska isbrytaren Jermak full fart mot Tarmo för att ramma denna. Tarmo beskjuter den ryska isbrytaren med ungefär 20 skott från sina småkalibriga kanoner. Inga träffar noteras, men denna händelse räknas som den finländska flottans första stridskänning.

1919 - 1945 
 Den 18 januari 1940 blir Tarmo utsatt för att flyganfall av 22 sovjetiska bombplan när hon ligger i Kotka hamn. 39 man dödas och 13 överlever. Den svårt skrov- och brandskadade Tarmo tar sig till Helsingfors för egen maskin (från hjälpmotorerna), där den iståndsätts på nytt.

1946 - 1970
 1970: den stränga vintern kom att bli den sista arbetssäsongen för fartyget.

Från och med 1971
 1990–1992: Fartyget renoveras i Kotka.
 20 maj 1992: Tarmo ställs ut som museifartyg i Kotka hamn.

Namnet
Tarmo är finska för "styrka" eller "energi". De finländska isbrytarna har oftast namn som anspelar på styrka.

Källor
Tiina Mertanen: Ice Breaking Steamer Tarmo, Publication of the Provincial Museum of Kymenlaakso no 21, Painokotka Oy, Kotka 1994,  - om Tarmos historia
 Krönika för sjökriget 1939-1945 - Källa för 18.1.1940

Externa länkar 
  www.publiscan.fi - "Den äldsta isbrytaren i världen"
 Kotka stads hemsida om fartyget

Finländska isbrytare
Fartyg i den finländska marinen
Fartyg sjösatta 1907
Museifartyg i Finland
Finländska fartyg under andra världskriget
Fartyg byggda i England
Kotka
Suur Tõll

Suur Tõll (tidigare Tsar Mihail Feodorovitj, senare Wäinämöinen i finländsk tjänst och Volynets i rådrysk och sovjetisk tjänst) är en estnisk isbrytare som bland annat användes av den finska flottan mellan 1918 och 1922 samt under det finska inbördeskriget.

Historia

Fartyget byggdes år 1914 vid Vulcan-Werke A.G. i Stettin åt Ryssland och namngavs Tsar Mihail Fjodorovitj efter den första tsaren ur Romanovsläktet. Inledningsvis hade fartyget Tallinn som hemmahamn varifrån den assisterade vinterbåttrafiken i den Finska viken. Under den ryska revolutionen 1917 togs fartyget i användning av de röda och döptes om till Volynets, d.v.s. en som tjänstgjorde i Volyn-regementet. Detta regemente var ett av de första som stödde bolsjevikerna under den ryska revolutionen och på detta sätt ville man hedra dem.

Under vintern 1918 var det tänkt att fartyget skulle assistera den rådsryska flottans tillbakadragning från Helsingfors och Tallinn. 57 finländare uppvisade en falsk kommenderingsorder som sade att fartyget skulle gå till Torra Mjölö. Under resans gång kapade finländarna fartyget. Varken befälet eller besättningen gjorde motstånd. Fartyget kom att döpas om till Wäinämöinen i finländsk tjänst (även stavningen Väinämöinen kan förekomma). Under tiden hade tyskarna startat sin offensiv mot Petrograd (den inleddes den 10 februari 1918) och Tallinn erövrades den 25 februari 1918. I Finland pågick inbördeskriget. I slutet av mars 1918 fördes fartyget till Tallinn, bort från de röda, som behärskade södra Finland.

Tillsammans med isbrytaren Tarmo deltog fartyget i överföringen av den tyska avdelningen Brandenstein från Tallinn till Finland den 5 april 1918. Fartyget understödde även andra tyska operationer i Finland. 1919 transporterade fartyget finländska frivilliga till Estland som då kämpade för sin frihet och på vägen hem förde hon med sig stupade. Efter att Estland uppnått självständighet var finländarna beredda att återbörda fartyget till Estland och överlämningen skedde den 20 november 1922. Wäinämöinen döptes då om till Suur Tõll.

När Estland återigen kom under sovjetisk kontroll döptes fartyget återigen om till Volynets. Estlands vice premiärminister anskaffade fartyget till det Estniska sjöfartsmuseet den 13 oktober 1988 för att förhindra att fartyget skrotades och hon fick igen namnet Suur Tõll. Idag är fartyget utställt i Tallinns sjöflyghamn.

Namnbyten
 Tsar Mihail Fjodorovitj (1914–1917)
 Volynets (1917–1918)
 Wäinämöinen (1918–1922)
 Suur Tõll (1922–1941)
 Volynets (1941–1988)
 Suur Tõll (1988–)

Externa länkar 

Finländska isbrytare
Fartyg i den finländska marinen
Museifartyg i Estland
Fartyg byggda i Stettin
Fartyg sjösatta 1913
Museer i Tallinn
Kalamaja
Põhja-Tallinn
Voima (isbrytare, 1916)

Voima (tidigare Shtorm under byggnadsskedet, slutligen Malygin) var en isbrytare som användes av den finska flottan under andra världskriget. Fartyget byggdes ursprungligen i Tallinn för rysk räkning. Fartyget färdigställdes inte ordentligt förrän den finländska regeringen köpte fartyget 1923. Fartyget döptes om till Voima.

Under det andra världskriget kom hon att användas som hjälpkanonbåt. Efter kriget gavs fartyget till Sovjetunionen där hon tjänade fram tills år 1971 under namnet Malygin.

Namnet
Voima är finska för "styrka" eller "kraft". De finländska isbrytarna har oftast ett namn som anspelar på styrka.

Finländska isbrytare
Fartyg i den finländska marinen
Fartyg sjösatta 1916
Fartyg byggda i Estland
Finländska fartyg under andra världskriget
Sexuell frustration

Sexuell frustration är ett tillstånd som uppstår när en individ vill ha sexuell aktivitet (med någon, några eller sig själv) men inte kan få det, eller få önskad effekt eller resultat. Symtomen är överdriven sexuell upphetsning och frustration. 

Beteendesymtom
Sexualitet
Wirsén (adelsätt)

Wirsén var en, numera utgången, svensk adelsätt.

Historia 
Ätten stammade från en bondesläkt från Virserum i Småland. Bondsonen Johan Wirsén (1738-1809), vilken tagit sitt efternamn efter hemsocknen, arbetade sig efter att ha tagit studentexamen i Åbo upp till regementsskrivare och revisor vid flottan på Sveaborg. Hans båda söner, Carl Johan (1777-1825) och Gustaf Fredrik (1779-1827) adlades båda den 19 mars 1812, dock under varsitt namn och nummer: Carl Johan som af Wirsén (nummer 2221) och Gustaf Fredrik under oförändrat namn med nummer 2222. Båda upphöjelserna var i enlighet med § 37 i 1809 års regeringsform, innebärande att endast ättens huvudman innehar adlig värdighet.

Gustaf Fredrik Wirsén, vilken med tiden blev statsråd och ledamot av Svenska Akademien, upphöjdes den 7 januari 1815 till friherre (introducerad som sådan under nummer 347) och den 11 maj 1826 till greve (nummer 139), allt i enlighet med § 37.

Ätten utgick på svärdssidan 1913 med Gustaf Fredriks sonson, ryttmästaren Carl Gustaf Fredrik Wirsén (1850-1913), och på spinnsidan 1953 med dennes dotter Maud, gift Gyllenstierna af Lundholm (1891-1953).

Källor
 Gabriel Anrep: Svenska adelns ättar-taflor, band 4 (Stockholm 1864)
 Sveriges Ridderskap och Adels kalender, (spridda årgångar)

Externa länkar 

Svenska adelsätter
Svenska friherrliga ätter
Svenska grevliga ätter
Wirsén
Trotsålder

Trotsålder (mest i bestämd form) är en period i barndomen där barnet visar ökad förmåga att hävda sin egen vilja, vilken vanligen infaller i treårsåldern. Ibland syftar trotsålder även på liknande perioder senare i barndomen. Ordet är belagt i svenska språket åtminstone sedan 1938.

Syftet är att lära känna omgivningens sociala normer, att hitta balansen och lära sig se skillnaden mellan sina egna och andras behov, att experimentera fram vad viljan kan göra, att lära sig hur man uttrycker sig och hur man beter sig.

Metoden för detta är empirisk och kräver många och långa strider. Detta kan vara tålamodsprövande för de personer som lever och umgås med barnet.

Om en vuxen skulle bete sig så skulle man tala om social inkompetens eller kanske envishet, tjurighet, negativism, egocentrism, bristande självkännedom, dumhet, skrikighet, våldsamhet eller just trots.

Termen viljeålder utgår mer från barnets perspektiv och lyfter fram det positiva i barnets utveckling.

Referenser 

Föräldraskap och fostran
Plastrong

Plastrong eller plastron kan syfta på 

 Plastrong (kravatt) – ett plagg besläktat med slipsen
 Plastrong (skyddsplagg) – ett skyddsplagg inom t.ex. fäktning
 Plastron – bukskölden på sköldpaddor
Små och medelstora företag

Små och medelstora företag (SMF, på engelska small and medium-sized businesses, SMB, eller small and medium-sized enterprises, SME) är ett begrepp som ofta förekommer i Europeiska unionens näringslivspolitik. Trots trenden mot globalisering och allt större multinationella koncerner, framhålls betydelsen av de mindre företagen. Ett problem har varit att definiera riktigt hur stort ett medelstort företag är. Det tyska begreppet "Mittelstand" har traditionellt definierats som alla företag med färre än 500 anställda, men i de flesta europeiska länder anses detta vara ett för stort mått. Europeiska kommissionen rekommenderar att tillämpa följande definition:
 Medelstora företag är de som har mellan 50 och 249 anställda och har en årsomsättning om högst 50 miljoner euro eller en årlig balansomslutning om högst 43 miljoner euro.
 Små företag är de som har mellan 10 och 49 anställda och vars omsättning eller balansomslutning inte överstiger 10 miljoner euro per år.
 Mikroföretag är de som har färre än 10 anställda och högst 2 miljoner euro i årsomsättning eller balansomslutning.
Dessutom finns det:
 Soloföretag är de som bara har 1 anställd, ägaren .
 Egenanställda är de som arbetar som egenföretagare men genom någon annans företag, sk. Egenanställningsföretag .

Se även
Esbri - Institutet för entreprenörskaps- och småföretagsforskning

Källor

Externa länkar

Företagstyper
Life Racing Engines

Life Racing Engines var ett formel 1-stall som grundades av den italienske affärsmannen Ernesto Vita 1989. Stallets bas var i Reggio nell'Emilia i Italien. Life skrev ett tvåårskontrakt med Gary Brabham men efter att han inte lyckats förkvala till två lopp, slutade han. Ersättare blev Bruno Giacomelli, som för övrigt inte hade kört Formel 1 sedan . Giacomelli gjorde tolv försök att förkvala, men alla misslyckades. Life körde med en Life V12:a, men de två sista loppen bytte man till en Judd V8:a. Efter sitt misslyckande försvann Life Racing Engines i slutet av säsongen .

Källor 
 

Formelbiltillverkare
Italienska racingstall
Formel 1-stall
Sol Invictus (musikgrupp)

Sol Invictus är ett neofolkband från England, med Tony Wakeford (före detta medlem i neofolkbandet Death in June samt punkbandet Crisis) i fronten.

Diskografi

Referenser

Externa länkar
 
Tursa Records
Sol Invictus North American distributor

Brittiska musikgrupper
Neofolkgrupper
Sol invictus

Sol invictus kan avse

Sol invictus – en romersk solgud, ett annat namn för Sol Indiges
Elagabalus Sol invictus  – en romersk solgud ej att förväxla med Sol Indiges
Sol Invictus (musikgrupp) – ett neofolkband från England
Sol invictus (AIK) – en supporterförening till AIK
Sol invictus (låt av Blue Sky Black Death) – en låt av musikgruppen Blue Sky Black Death
Bo Stenhammar

Bo "Bosse" Stenhammar, född 5 juni 1939 i Stockholm, är en svensk entreprenör inom musik- och konsertbranschen. Sedan början av 1960-talet har han varit en drivande kraft bakom flera verksamheter och arrangemang med koppling till främst jazz och visor. 

Han var en av ägarna av Vispråmen Storken, som mellan 1962 och 1969 var en betydelsefull scen för svenska vissångare där bland andra Fred Åkerström och Cornelis Vreeswijk etablerade sig som artister. 

Stenhammar startade därefter, tillsammans med Git Magnusson, Mosebacke etablissement som de drev i närmare 30 år, från 1970. Även där hade visan en viktig plats. Många världsartister inom jazz och blues har också uppträtt där.

Bo Stenhammar drev under några år på 1970-talet Restaurang Atlantic på Teatergatan på Blasieholmen i Stockholm, som också lockade artister från hela världen. Han var även initiativtagare till Stockholm Jazz Festival och drev den under 17 år. 

Bland ett flertal priser och utmärkelser han fått för sitt arbete finns Magnoliapriset (2000), Evert Taube-stipendiet (1999),  S:t Eriksmedaljen (2006),  Basisten (2009) och Juryns specialpris av SR P2 (2018)

Referenser

Svenska musikpersonligheter
Män
S:t Eriksmedaljörer
Födda 1939
Levande personer
Personer från Stockholm
Bernard Law

Bernard Francis Law, född 4 november 1931 i Torreón, Mexiko, död 20 december 2017 i Rom, var en amerikansk kardinal inom Romersk-katolska kyrkan. Han var ärkebiskop emeritus av Boston.

Biografi
Hans far var överste vid en amerikansk flygbas i Mexiko.

Law prästvigdes 1961. 1973 utnämnde påve Paulus IV honom till biskop av Springfield-Cape Girardeau, Missouri. Som biskop kämpade han för mänskliga rättigheter i Missouri. Han var även en ivrig anti-abortförespråkare. 

Påve Johannes Paulus II utnämnde i januari 1984 Law till ärkebiskop av Boston. Ett drygt år senare, den 25 maj 1985, utsågs Law till kardinalpräst med Santa Susanna som titelkyrka. I mitten av 1980-talet ledde Law en kommitté som kom fram till att medlemskap i Frimurarorden strider mot Romersk-katolska kyrkans tro och lära.

Under Laws tid som ärkebiskop i Boston förekom det anklagelser mot präster om sexuellt utnyttjande av barn. Det framkom att Law hade flyttat prästerna till nya församlingar där övergreppen fortsatte, trots att han kände till anklagelserna mot dem. Efter att Laws roll blivit känd krävde aktivistgrupper som Voice of the Faithful såväl som ett stort antal präster Laws avgång. Law avsade sig ärkebiskopsstolen i Boston den 13 december 2002, och kort därefter fick han flera betydelsefulla kyrkliga uppdrag i Rom och Vatikanen. 2004 utsågs han till ärkepräst av patriarkalbasilikan Santa Maria Maggiore.

Kardinal Law deltog vid konklaven 2005 som valde Benedictus XVI till ny påve.

Law porträtterades av Christopher Plummer i TV-filmen Our Fathers (2005) och av Len Cariou i filmen Spotlight (2015).

Se även
Sexuella övergrepp i Romersk-katolska kyrkan

Referenser

Noter

Webbkällor

Externa länkar

Födda 1931
Amerikanska kardinaler
Män
Avlidna 2017
Romersk-katolska ärkebiskopar
Ärkepräster av Santa Maria Maggiore
Bashir Gemayel

Bashir Gemayel (utt. Djemmaiel), född 10 november 1947 i Beirut, död 14 september 1982 i Beirut, var en libanesisk politiker. Gemayel var ledare för den politiska grenen Falangistpartiet (Kataeb) i Libanon, samt milisen Forces Libanaises (FL) under kriget i landet. 1982 valdes han till president i ett kontroversiellt val som delvis bojkottades, men dog i ett attentat innan han hann tillträda posten.

Biografi 
Bashir Gemayel var son till Pierre Gemayel, falangistpartiets grundare. Efter juridikstudier i Beirut och Texas gjorde Bashir Gemayel snabbt karriär i faderns parti. 1975 blev han ledare för partiets väpnade gren som var en av de största miliserna under inbördeskriget i Libanon, det s.k Forces Libanaises (FL).

Bashir Gemayel var populär hos Israel och pro-sionister eftersom han samarbetade med dem och sågs som en motvikt till PLO. Denna inställning sågs av många motståndare (t.ex hos progressiva sekulära pan-arabiska rörelsen i området) som förrädiskt mot Libanon och de allierade palestinierna. Detta då Israel länge haft fientliga konflikter med landet och var en av den progressiva pan-arabismens motståndare. Efter att den israeliska ambassadören i London utsatts för mordförsök 1982, anklagade de PLO för dådet, trots att det snart stod klart att den PLO-fientliga Abu Nidal-organisationen låg bakom. Israel invaderade Libanon den 6 juni, varpå strider utbröt mot palestinierna i området. Gemayel accepterade Israels attack, eftersom han ville få bort det inflytande som Syrien och PLO utövade över Libanon på grund av det pågående libanesiska inbördeskriget där (1975-1990).

Han valdes till Libanons president av Nationalförsamlingen den 23 augusti samma år efter starka påtryckningar från den israeliska ockupationsmakten. De flesta muslimska ledamöter bojkottade valet. Nio dagar innan han skulle tillträda som president, dödades han tillsammans med 25 andra människor i ett bombattentat mot partihögkvarteret. Palestinska och muslimska ledare förnekade all inblandning. Nästa dag, den 15 september, ockuperade Israel västra Beirut och den 16-17 september utförde falangister en massaker i de palestinska flyktinglägren Sabra och Shatila som vedergällning för mordet på Gemayel. Habib Shartouni, medlem i det prosyriska sekulära Syriska socialnationalistiska partiet, erkände sig skyldig till mordet på Gemayel.

Bashir Gemayels bror, Amine Gemayel, valdes till president av Nationalförsamlingen den 21 september 1982.

Han var gift med Solange Gemayel, och de fick två döttrar och en son. Den förstfödda dottern Maya dödades 1980, 18 månader gammal, av en bilbomb ämnad för fadern.

Källor 
 Engelska Wikipedias artikel Sabra and Shatila massacre, 21 november 2006.
 Engelska Wikipedias artikel Bachir Gemayel, 21 november 2006.
 Anno 82, Stockholm 1982, s. 177 f, 189 f, 205

Noter

Externa länkar

Libanons presidenter
Alumner från Université Saint-Joseph
Födda 1947
Avlidna 1982
Män
Personer från Beirut
Elie Hobeika

Elie Hobeika, född 1956, död 24 januari 2002, var en libanesisk maronitisk milisledare.

Hobeika var ledare för de falangisttrupper som 1982 anställde en massaker på uppskattningsvis 700 människor i de palestinska flyktinglägren Sabra och Shatila.

Han dödades av en bilbomb i Hazmieh i östra Beirut den 24 januari 2002. Även hans chaufför och livvakter dödades av bomben. 10 kg trotyl användes i explosionen. Strax före mordet hade Hobeika uttalat sig om att han var beredd att vittna mot Ariel Sharon i en rättegång i Belgien.

Fotnoter

Libanesiska militärer
Personer som blivit mördade
Födda 1956
Avlidna 2002
Män
Ärkepräst

Ärkepräst är en kyrklig titel som betecknar en biskops ställföreträdare vid en biskopskyrka.

Titeln ärkepräst, vars inflytande var större under medeltiden, finns fortfarande inom ortodoxa kyrkan och Romersk-katolska kyrkan.

Ärkepräster vid Roms fyra patriarkalbasilikor
 San Giovanni in Laterano – Angelo De Donatis (sedan 2017)
 Santa Maria Maggiore – Stanisław Ryłko (sedan 2016)
 San Paolo fuori le Mura – James Michael Harvey (sedan 2012)
 San Pietro in Vaticano – Angelo Comastri (sedan 2006)

Romersk-katolska kyrkans organisation
Kanonisk rätt
Romersk-katolska kyrkans titlar