kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Frank Shields

Francis "Frank" Xavier Shields, Jr, född 18 november 1909, New York, New York, USA, död 19 augusti 1975 var en amerikansk högerhänt tennisspelare. Shields rankades vid flera tillfällen bland USA:s 10 bästa spelare perioden 1928–45 och nådde som bäst förstaplatsen 1933. Han var farfar till skådespelerskan Brooke Shields.

Frank Shields upptogs 1964 i International Tennis Hall of Fame.

Tenniskarriären 
Shields är bekant som den ende tennisspelaren någonsin som förlorat en singelfinal i Wimbledonmästerskapen utan att sätta sin fot på banan. Han lämnade i 1931 år turnering walk-over till sin finalmotståndare, Sidney Wood, på grund av en lindrig ankelskada som han ådrog sig i semifinalmatchen mot Jean Borotra, där han besegrade fransmannen med 7-5, 3-6, 6-4, 6-4.

Säsongen innan spelade Shields sin första singelfinal i en Grand Slam-turnering. Han nådde det året som elfte-seedad finalen i Amerikanska mästerskapen där han mötte John Doeg. Han förlorade den mycket jämna matchen med 8-10, 6-1, 4-6, 14-16. Shields spelade ytterligare 2 GS-finaler men förlorade båda (dubbel i amerikanska mästerskapen 1933 och mixed dubbel i samma mästerskap 1930).

Davis Cup-spelaren 
Frank Shields deltog i det amerikanska Davis Cup-laget 1931-32 och 1934. Han spelade totalt 25 matcher av vilka han vann 19. I en senare intervju med Sidney Wood antyds möjligheten, dock obekräftad, att Shields tvingades avstå från finalspelet i 1931 års Wimbledon genom den amerikanske Davis Cup-kaptenen Sam Hardy, eftersom Shields och Wood två veckor senare skulle spela DC-interzonfinal mot ett brittiskt lag. Amerikanerna förlorade denna med 3-2, varvid Wood besegrades i sina båda singelmatcher av Fred Perry och Henry Austin, medan Shields besegrade Perry.

Referenser 
International Tennis Hall of Fame (biografi Frank Shields)

Noter

Externa länkar
Davis Cup, spelarprofil

Amerikanska tennisspelare
Födda 1909
Avlidna 1975
Män
Armed and Dangerous

Armed and Dangerous är titeln på ett spel utvecklat av Planet Moon Studios och utgivet av LucasArts. Spelet släpptes till Windows och Xbox år 2003.

Handling
Spelet utspelar sig i landet Midden som plågas av den förbannade kungen och hans son Stig. Upprorsorganisationen i Midden heter "The Lionhearts".

Figurer

Roman
Hjälten i Spelet, och den enda figuren som kan användas. Roman är en laglös rövare som de flesta gillar, och som de flesta andra, hatar kungen. Roman bär en vadderad läderjacka och en röd näsduk som täcker hela hans ansikte förutom ögonen. Han menar att det ska ge honom det beaktansvärda rykte han vill ha, men Q menar att det främst är på grund av hans dåliga tandhygien.

Q
Ursprungligen en av kungens robotsoldater, men blev en fridfull tedrickare efter ett misslyckat experiment. Q blev vän med Roman eftersom Roman var den enda som behandlade honom som en riktig människa, och de hänger ihop i vått och torrt.

Jonesy
En skotsk mullvad från lökgruvorna i norr, var god vän med Roman ända sen barndomen. Jonesy är en gruvarbetare, detta innebär att han ofta använder sprängämnen.

Rexus
Romans uppfostrare, en gång i tiden en välkänd trollkarl, men är nu allmänt hatad efter att han tappat bort "THE BOOK OF RULE". Eftersom Rexus har flytt från civilisationen, har han sakta krympt, blivit blind, och börjat lukta förfärligt illa.

Vapen
En komisk sak i spelet är vapnen. Förutom att man kan använda automatkarbiner, gevär och kikarsiktesgevär kan man också använda bl.a. dessa:

Land shark gun
Skjuter ut en haj som gräver sig igenom jorden och äter upp fiender i närheten.

World smallest black hole
En papplåda som innehåller, som namnet antyder, världens minsta svarta hål.

The topsy turvy bomb
Borras ner i marken, sätts igång och vänder bokstavligen upp och ner på hela världen. Till följ av detta så faller fienderna uppåt, och när bomben slås av, faller de ner igen.

Källor

Externa länkar

Datorspel 2003
Windows-spel
Xbox-spel
Alltid salig, om ej alltid glad

Ack salig, om ej alltid glad är en psalmtext av Greta Lisa Danielsdotter 1847.

År 1855 bearbetades sången av psalmförfattaren och predikanten Svenning Johansson, som också var ledamot i Svenska Missionsförbundets styrelse. Texten diktade han 1855. Den har sju 4-radiga verser.

Melodin, av Lowell Mason, densamma som till Lord Jesus, Thou dost keep Thy child i Sankeys Sånger.

Publicerad i
Andeliga Sånger utgivna av Svenska Journalen 1855.
Sionstoner 1889 nr 195 (anger texten som hämtad ur Sionsharpan.
Hemlandssånger 1891 nr 279  under rubriken "Tron". Lina Sandell-Berg anges som författare.
Nya Pilgrimssånger 1892 nr 324 under rubriken "Trygghet, glädje och tröst".
Svenska Missionsförbundets sångbok 1920 nr 266 under rubriken "Trosvisshet."
Sionstoner 1935 nr 395 under rubriken "Nådens ordning: Trosliv och helgelse"
Sions Sånger 1951 nr 6.
Sions Sånger 1981 nr 171 under rubriken "Tack och Lov".
Lova Herren 1987 nr 478 under rubriken "Guds barns trygghet och frid "

Svenska psalmer
Gösta Stoltz

Gösta Leonard Stoltz, född 9 maj 1904 i Kungsholms församling i Stockholm, död 25 juli 1963 i samma församling, var en svensk stormästare i schack (1954).

Gösta Stoltz visade på ett tidigt stadium en utpräglad schackbegåvning. Ursprungligen var han bilmekaniker och han fick sitt svenska genombrott i och med en oavgjord match mot Allan Nilsson om sverigemästerskapet 1927. Han var 1928 gäst hos stormästaren Efim Bogoljubow i Tyskland och fick där nyttig träning. Den resulterade i enastående internationella framgångar.Bland annat deltog Stoltz i Sveriges lag i nio schackolympiader. Sitt internationella genombrott fick han i turneringen i Bled 1931, där han kom på delad 4-7 plats efter världsmästaren Alexander Aljechin, Efim Bogoljubow och Aaron Nimzowitsch. Sin största internationella triumf hemförde Stoltz i München 1941 då han vann det inofficiella europeiska mästerskapet i schack före bl.a. Aljechin och Bogojubow. Han vann svenska mästerskapen åren 1951, 1952 och 1953. Stoltz är begravd på Skogskyrkogården i Stockholm.

Källor

Svenska schackspelare
Sverigemästare i schack
Svenska bilmekaniker
Personer från Stockholm
Gravsatta på Skogskyrkogården i Stockholm
Födda 1904
Avlidna 1963
Män
Josh Duhamel

Joshua David "Josh" Duhamel, född 14 november 1972 i Minot, North Dakota, är en amerikansk skådespelare och tidigare fotomodell.

1997 blev Josh Duhamel vald till årets modell i en tävling där bland andra Ashton Kutcher deltog. Hans första stora roll var som Leo du Pres i TV-serien All My Children. Mellan 2003 och 2008 spelade han Danny McCoy i NBC-serien Las Vegas. 

Duhamel har även varit med i filmen Win a Date with Tad Hamilton! och i långfilmerna Transformers och When in Rome.

I september 2004 träffade Duhamel Stacy Ferguson när hennes grupp Black Eyed Peas medverkade i ett avsnitt av TV-serien Las Vegas. De bodde tillsammans i Brentwood, Kalifornien och gifte sig 2009. Paret skiljde sig 2017.

Filmografi

Datorspel
2015 - Skylanders: SuperChargers (röst)
2017 - Call of Duty: WWII (röst)

Källor

Noter

Externa länkar 

Amerikanska TV-skådespelare
Amerikanska fotomodeller
Amerikanska skådespelare under 2000-talet
Personer från Minot
Födda 1972
Levande personer
Män
Zorros märke

Zorros märke (engelska: The Mark of Zorro) är en äventyrsfilm från 1920 i regi av Fred Niblo. Detta var den första filmatiseringen av Johnston McCulleys berättelse The Curse of Capistrano från 1919, som introducerade den maskerade hjälten Zorro. Huvudrollen som Zorro spelades av Douglas Fairbanks, som också var producent för filmen. Två nyinspelningar av Zorros märke har gjorts, 1940 och 1974.

Rollista i urval  
Douglas Fairbanks - Don Diego Vega/Señor Zorro
Marguerite De La Motte - Lolita Pulido
Noah Beery, Sr. - Sergeant Pedro Gonzales
Charles Hill Mailes - Don Carlos Pulido
Claire McDowell - Doña Catalina Pulido
Robert McKim - Kapten Juan Ramon
George Periolat - Guvernör Alvarado
Walt Whitman - Fader Felipe
Sidney De Gray - Don Alejandro Vega
Tote Du Crow - Bernardo, Don Diegos betjänt
Noah Beery, Jr. - Boy
Charles Stevens - Peon
Milton Berle - barn (ej krediterad)

Källor

Externa länkar 
 
 

Filmer 1920
Amerikanska stumfilmer
Amerikanska äventyrsfilmer
Filmer om Zorro
Filmer bevarade i National Film Registry
Filmer från United Artists
Warodellska huset

Warodellska huset ligger vid Drottninggatan 82 på Norrmalm i Stockholm. Byggnaden är blåmärkt av Stadsmuseet i Stockholm vilket innebär att de representerar ”synnerligen höga kulturhistoriska värden”.

Historia

Huset ritades 1851 av Fredrik Wilhelm Scholander på uppdrag av handlanden Lars Johan Warodell (1797-1863) och stod klart 1854. Warodell drev en av Stockholms största bosättningsaffärer och det nya huset vid Drottninggatan skulle innehålla hans privata våning och hyreslägenheter av varierande storlek.

Åren 1920-24 om- och tillbyggdes huset för att hysa biografen Skandia efter ritningar av Ragnar Hjorth. Gunnar Asplund ritade den än idag bevarade biografinredningen i tidstypisk tjugotalsklassicism.

Se även
Biograf Skandia

Noter

Källor
 Stockholms stadsmuseum: Skandiateatern, byggnadshistorisk inventering (2004), s. 10

Externa länkar

Byggnader och anläggningar på Norrmalm
Byggnader ritade av Fredrik Wilhelm Scholander
Blåmärkta byggnader i Stockholm
Petrus Michaelis Fecht

Petrus Michaelis Stockholmensis, även kallad Fecht, död (drunknad) 1576 i Östersjön utanför Bornholm, var en katolsk teolog och reformator av okänd härkomst, som tjänstgjorde under kung Johan III.

Biografi 
1557 begav sig Fecht till Rostock för studier vid universitetet. Efter studier i Wittenberg blev han magister.

1561 fick Fecht tjänst hos kung Johan III. Han var lärjunge till Melanchton och delade Johan III:s uppfattning att en utjämning mellan katolicismen och lutherdomen borde ske. Fecht deltog i utarbetandet av Nova ordinatia ecclesiastica (1575, Ny kyrkoordning) och Liturgia suecanae ecclesiae (1576). Den senare kallades Röda boken och var en ny gudstjänstordning. Fecht avreste 1576 tillsammans med Pontus De la Gardie som sändebud till Rom, enligt uppgift med hemligt syfte att ordna med biskopsvigning åt Fecht. Han omkom dock vid ett skeppsbrott vid Bornholm.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1932.

Noter

Externa länkar

Vidare läsning 
 

Födda okänt år
Avlidna 1576
Män
Svenska teologer under 1500-talet
Falcón

Falcón är en delstat i Venezuela, en av 23 delstater. Delstaten är 24 800 km² stor och innefattar cirka 901 500 invånare (2007). Huvudort i delstaten är Coro. 

Området omfattar kustslätter och den nordliga delen av bergskedjan Anderna. I Falcón finns också halvön Paraguaná.

Klimatet är torrt och den bördiga jorden begränsas vid dalgångar och bergssidor.

Näringsliv i delstaten är boskapsuppfödning, jordbruk och olja. Delstatens industri finns främst på halvön Paraguaná och huvudorten Coro. På halvön finns oljeraffinaderier med stor kapacitet.

Kommuner 
Delstatens kommuner (municipios) med centralort inom parentes.

 Acosta (San Juan de los Cayos)
 Bolívar (San Luis)
 Buchivacoa (Capatárida)
 Cacique Manaure (Yaracal)
 Carirubana (Punto Fijo)
 Colina (La Vela de Coro)
 Dabajuro (Dabajuro)
 Democracia (Pedregal)
 Falcón (Pueblo Nuevo)
 Federación (Churuguara)
 Jacura (Jacura)
 Los Taques (Santa Cruz de Los Taques)
 Mauroa (Mene de Mauroa)
 Miranda (Coro)
 Monseñor Iturriza (Chichiriviche)
 Palmasola (Palmasola)
 Petit (Cabure)
 Píritu (Píritu)
 San Francisco (Mirimire)
 Silva (Tucacas)
 Sucre (La Cruz de Taratara)
 Tocópero (Tocópero)
 Unión (Santa Cruz de Bucaral)
 Urumaco (Urumaco)
 Zamora (Puerto Cumarebo)

Se även 
 Venezuelas administrativa indelning

Externa länkar 

Venezuelas delstater
Laeken

Laeken (franska), Laken (nederländska), är en stadsdel i norra Bryssel. Den hör till Bryssels kommun. Postkoden är B-1020. 

I Laeken finns ett kungligt palats som är den belgiska kungafamiljens officiella residens. Till palatset hör ett grönområde, en engelsk park, i mitten av Bryssel. Slottet byggdes 1782-1784 av J. l. Montoyer. Detta ödelades i en brand 1890 och återuppbyggdes av Alphonse Balat. Sin nuvarande planlösning fick det av arkitekten C. A. Girault 1902. Det har varit kungligt residens sedan Léopold I besteg tronen 1831. Till området hör också pampiga växthus som är kupolformade och öppna för allmänheten endast några dagar varje år. Även växthusen ritades av Balat, i samarbete med Victor Horta. 

Lite söder om palatsområdet finns den nygotiska kyrkan Eglise de Notre-Dame, som byggdes för drottning Marie Louise av Frankrike, som var Léopold I:s gemål. Dess arkitekt var Joseph Poelaert (som också ritat Bryssels berömda justitiepalats, Palais de Justice). Kyrkan innehåller den krypta där den kungliga familjens medlemmar begravs. 

Strax norr om palatsområdet finns de kontrasterande Kinesiska paviljongen och det Japanska tornet. Den Kinesiska paviljongen byggdes på uppdrag av Leopold II. Salarna inreddes i Ludvig XIV-stil och Ludvig XVI-stil och dekorerades med kinesiska motiv, porslin och silverföremål. Det Japanska tornet är en pagod, ursprungligen byggd för världsutställningen i Paris år 1900. Leopold II köpte det och lät föra det till Bryssel. I tornet finns en utställning med militära uniformer, hjälmar och vapen. 

En annan sevärdhet i området är Atomium.  

Bryssel
SAIC Motor

SAIC Motor Corp., Ltd., ursprungligen Shanghai Automotive Industry Corporation, är en kinesisk statlig biltillverkare med huvudkontor i Anting, Shanghai. SAIC bildades 1955 och utgör idag en av de fyra stora statliga aktörerna inom kinesisk bilindustri tillsammans med FAW, Dongfeng och Changan. Tillverkningen sker både under ett flertal egna märken och under andra företags märken genom samriskföretagen SAIC-Volkswagen och SAIC-General Motors. De har tidigare även varit delägare i  Chery och Ssangyong Motors. År 2008 köpte SAIC Nanjing Automobile Corp, vilket bland annat inkluderade det brittiska bilmärket MG samt rättigheterna till ett flertal nedlagda brittiska bilmärken.

Bilmärken

Egna
IM
Maxus
MG
Roewe
Rising

Genom samriskföretag

SAIC-Volkswagen
Audi
Skoda
Volkswagen

SAIC-General Motors
Buick
Chevrolet
Cadillac
Baojun
Wuling

Källor

Externa länkar 
 SAIC Motor
 Roewe

Kinesiska fordonstillverkare
WP:Projekt Kina
Särskild utskrivningsprövning

Särskild utskrivningsprövning, SUP, är en påföljd som i Sverige kan utdömas av allmän domstol för åtalade som fälls för brott och som döms till rättspsykiatrisk vård. Det innebär att den dömde, som efter lagakraftvunnen dom överförs från häkte till rättspsykiatrisk vård, inte kan skrivas ut av läkarna på den rättspsykiatriska kliniken. I de fall där påföljden kombineras med SUP, krävs att åklagarmyndigheten informeras om en intagen ansökt om permission eller utskrivning. Vid förvaltningsdomstolen prövas då inte enbart patientens inlagor och utsagor, till exempel läkarintyg om hälsotillståndet, utan också åklagarmyndighetens syn på risken för återfall i brottslighet. Det är sedan förvaltningsdomstolen som beslutar om eventuell frigång, permissioner, försöksutskrivning eller definitiv utskrivning efter förhandlingar i rätten. Läkarintygens betydelse har därmed minskat betydligt, eftersom åklagarmyndighetens och domstolens jurister även tar hänsyn till den allmänna synen på brottet ifråga samt även till risken för återfall ur ett juridiskt perspektiv.

Vid SUP är det alltså förvaltningsrätt eller kammarrätt som tar ställning till om en dömd ska beviljas frigång, permission eller utskrivning. (Detta är ett förhållande som ofta beskrivs felaktigt i allmänna media, där det många gånger framstår, som om vårdpersonalen släppt ut dömda våldsförövare på godtyckligt vis.) 

De läkarintyg, som lämnas in till rätten vilar på klinikens samlade bedömning av en enskild intagens hälsotillstånd, ingår endast som en del i rättens bedömning. En inskriven kan i strid mot avdelningens bedömning antingen bli utskriven eller tvingas kvar utifrån den juridiska bedömningen.

För att rättens beslut ska bli korrekta forskas både inom psykiatri, kriminologi, psykologi och juridik om till exempel lämpliga riskbedömningar för olika psykiatriska tillstånd. För en del tillstånd är det väl beforskat om vilka tillstånd som har en bestämd återfallsrisk i brott, medan andra tillstånd knappast är utforskade alls.

Litteratur
 Belfrage, Henrik, olika rapporter om bedömning av "återfallsrisk", bl.a. HCR-20: bedömning av risk för framtida våld.
 Hare, Robert D., Psykopatens värld: utan samvete. Lund: Studentlitteratur 2005.

Medicinsk rätt
Tännforsen

Tännforsen är ett vattenfall beläget i Åre kommun, Åre distrikt, i västra Jämtland. Fallet har en total fallhöjd på 37 meter varav en lodrät fallhöjd på 26 meter. Tillsammans med bredden på 60 meter ger detta en lodrät fallyta på ca .

Tännforsen är ett av Jämtlands mest besökta turistmål och är ett av Jämtlands få outbyggda vattenfall. Forsen hotades av kraftverksutbyggnad, främst under 1940-talet, men räddades genom den kraftfulla folkopinionen mot exploateringen. Idag är Tännforsen och området omkring klassat som ett naturreservat och Natura 2000-område.

Beskrivning 
Fallet utgör en del av Indalsälven och förbinder sjöarna Tännsjön (ovan fallet) och Öster-Noren (nedan fallet). 
Mängden vatten som forsar fram varierar kraftigt mellan årstiderna. Ett normalt år når vattenflödet sin toppnivå under andra halvan av maj, då 200–400 kubikmeter vatten forsar över fallets nacke varje sekund. Minst är det mellan december och februari, då Tännforsen istället täcks av en isskrud. Det största vattenflöde som uppmätts under 1900-talet är över 800 kubikmeter per sekund. Det var under vårfloden 1995.

Besökare kan följa en utmarkerad vandringsrunda som går runt Tännforsen. Leden tar cirka en halvtimme att gå och är cirka 1 kilometer lång. Under sommarsäsongen finns det även möjlighet att gå på guidade vandringsturer.

Bilder

Video

Se även 
Ristafallet

Källor 
Tännforsens historia

Noter

Externa länkar 

Vattenfall i Sverige

Indalsälvens avrinningsområde
Felice Beato

Felice Beato, född omkring 1833, död 29 januari 1909, var en italiensk-brittisk fotograf. Han var känd som krigsfotograf i flera av 1800-talets krig samt som landskaps- och porträttfotograf i Asien.

Felice Beatos identitet är något oklar. Han har ibland sammanblandats med sin bror Antonio som var fotograf i Egypten, så att de felaktigt har ansetts vara samma person, och kallats Felice A. Beato. Det är även oklart vilket år han föddes, och ifall det var i Korfu eller Venedig. Han var dock brittisk medborgare. 

Beato började sin karriär under 1850-talet, då i samarbete med fotografen James Robertson, hans svåger. Tillsammans var de krigsfotografer i Krimkriget och sepoyupproret, och 1860 fotograferade han själv andra opiumkriget, och även livet i Kina generellt. I Kina träffade han Charles Wirgman, brittisk tecknare och Asienkorrespondent, som övertalade honom att resa till Japan. Wirgman grundade även tidningen Japan Punch, där Beato ofta syntes som karikatyr. År 1863 kom Beato till Yokohama, där han öppnade en studio och bodde i sammanlagt 21 år. Han samarbetade med Wirgman fram till 1869. Trots att han förlorade de foton och negativ han gjort dittills i en brand 1866 lyckades han skapa en ny samling som publicerades under namnet Photographic Views of Japan with Historical and Descriptive Notes efter shogunatets fall 1868. Bilderna i samlingen och deras förklarande texter bredvid av en viss James W. Murray, ger en inblick i tidens japanska samhället, trots att de innehåller flera misstag och till viss del vilar på stereotyper. Åren han bodde i Yokohama sammanföll med Japans omvälvning från det feodala jordbrukssamhället under shogunen till den industriella stormakt som var Meijiperiodens japanska imperium. År 1877 sålde han sin studio till den österrikiske fotografen baron Raimund von Stillfried-Rathenitz, som även sålde Beatos kvarvarande fotografier, tills han själv i sin tur år 1885 sålde studion till Beatos lärjunge Kusakabe Kimbei.

År 1884 lämnade Beato Yokohama, och bodde därefter i korta perioder i andra länder, som Sudan och Burma. Han föreläste i London år 1886 om fotografi, men hans sista kända hemvist var Mandalay i Burma, där han ägde en affär fram till 1907.

Galleri

Externa länkar

Källor 

Avlidna 1909
Italienska fotografer
Män
WP:Projekt Kina
WP:Projekt Japan
Brittiska fotografer under 1800-talet
Personer i Japan under 1800-talet
Bruno Kalniņš

Bruno Kalniņš född 7 maj 1899 i Tukums, död 26 mars 1990 i Stockholm, var en lettisk socialdemokrat och historiker.

Biografi
Kalniņš var en av ledarna i den socialdemokratiska ungdomsrörelsen i mellankrigstidens Lettland och ledamot i Saeima (parlamentet). Som en viktig socialdemokratisk aktivist blev han arresterad och utvisad till Sverige vid Kārlis Ulmanis statskupp 1934.

Kalniņš återvände till Lettland 1940, efter den sovjetiska ockupationen. Han tjänstgjorde till en början som politisk officer i den lettiska folkarmén, som senare blev införlivad i Röda armén. Därefter föreläste han i marxistisk politik vid Lettlands universitet. Under Nazitysklands ockupation av Lettland arresterades han och skickades till koncentrationsläger.

Efter kriget levde han i exil i Sverige, verksam som historiker och skrev böcker om Baltikum och rysk historia. Från 1970 var han ordförande för Baltiska institutet i Stockholm. Han hjälpte till att återupprätta det socialdemokratiska arbetarpartiet i Lettland. Även om hans senare skrifter var kritiska mot den sovjetiska regimen i hans hemland kunde många letter inte förlåta honom hans samarbete med ockupationsmakten 1940-1941. Kalniņš avled i Stockholm 1990, vid 90 års ålder.

Bibliografi
Verk översatta till svenska
1948 - Är Sovjet en socialistisk stat?
1950 - De baltiska staternas frihetskamp
1956 - Sovjetunionen efter Stalin
1958 - Sovjetunionen av idag
1962 - Rysslands historia och statsskick

Källor

Externa länkar
 

Lettiska politiker under 1900-talet
Lettiska historiker
Lettiska författare under 1900-talet
Lettiskspråkiga författare
Svenskspråkiga författare
Födda 1899
Avlidna 1990
Män
Personer från Tukums
Personer i Lettland under andra världskriget
Big Dig

Big Dig är ett smeknamn på vägtunnelprojektet Central Artery/Tunnel Project (CA/T) i Boston, USA. Projektet innebar en omdragning av vägen Central Artery, en del av Interstate 93, i tunnlar under centrala Boston.

Tunneln är en vägtunnel på 5,6 km längd under centrala Boston. Den invigdes januari 2006. Den är en del av vägen Interstate 93 och har ersatt en smalare väg på viadukt över centrala staden. I projektet ingick en anslutningstunnel på 2,5 km, en snedkabelbro och att efteråt riva viadukten och skapa parker där. Projektet anses vara ett av världens dyraste vägprojekt, åtminstone räknat i antal dollar. Kostnaden blev 14,6 miljarder USA-dollar, ca 107 miljarder svenska kronor i 2006 års penningvärde. Budgeten var på 2,5 miljarder dollar i 1982 års penningvärde eller 6,0 miljarder dollar justerat för inflation år 2006.

Orsaken till kostnaden är bland annat att marken är igenfylld våtmark, att hus, en tunnelbana och den existerande viadukten måste hållas stabila, att rörledningar som påträffades måste flyttas, och att många arkeologiska fynd, till exempel sjunkna hus och båtar påträffats.

Vägtunnlar
Vägar i USA
Transport i Boston