kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Åls landskommun

Länken Åls kommun dirigeras hit. Det finns även Åls kommun, Norge.
Åls landskommun var en kommun i dåvarande Kopparbergs län (nu Dalarnas län).

Administrativ historik
Kommunen bildades 1863 i Åls socken i Dalarna.

År 1971 infördes enhetlig kommuntyp och Åls landskommun ombildades därmed, utan någon territoriell förändring, till Åls kommun som dock tre år senare förenades kommunalt med Leksands kommun.

Kyrklig tillhörighet
I kyrkligt hänseende tillhörde kommunen Åls församling.

Kommunvapnet
Blasonering: I blått fält ett hjulkors (konsekreationskors) mellan två veteax av guld och däröver en av en vågskura bildad ginstam av guld belagd med två korslagda blå bergsmansyxor.

Detta vapen fastställdes av Kungl. Maj:t den 17 juni 1948. Idag förs vapnet av Åls församling.

Geografi
Åls landskommun omfattade den 1 januari 1952 en areal av 142,40 km², varav 136,20 km² land.

Tätorter i kommunen 1960
I Åls kommun fanns tätorten Insjön, som hade 1 684 invånare den 1 november 1960. Tätortsgraden i kommunen var då 68,8 procent.

Politik

Mandatfördelning i valen 1938-1970

Källor

Sveriges kommuner 1863-1951
Sveriges kommuner 1952-1970
Indelningar i Leksands kommun
Tidigare kommuner i Kopparbergs län
Verein für Socialpolitik

Verein für Socialpolitik är en förening som 1873 bildades i Tyskland  av forskare och politiker som, trots oenighet i många frågor, fjärmat sig från den ortodoxa ekonomiska optimismen och insåg behovet av samhällsreformer, men som starkt hävdade nödvändigheten att bygga de positiva reformförslagen på grundval av noggrann historisk och statistisk forskning. Föreningen anknöt till den riktning som betecknades som katedersocialism.

Föreningen har sin upprinnelse i en på hösten 1872 i Eisenach hållen kongress, där inledningstalet hölls av Gustav von Schmoller, och bland de nationalekonomiska deltagarna märktes Lujo Brentano, Gustav Cohn, Johannes Conrad, statistikern Ernst Engel, Adolf Held, Bruno Hildebrand, Georg Friedrich Knapp, Karl Knies, August Meitzen, Erwin Nasse, Friedrich Julius Neumann, Wilhelm Roscher, Hans von Scheel, Gustav von Schönberg och Adolph Wagner. Av katedersocialisterna saknades Albert Schäffle, som i hög grad instämde med den socialistiska kritiken av kapitalismen och kom att stå utanför föreningen. 

Föreningen blev mycket betydelsefull för Tysklands socialpolitiska utveckling och fick även internationellt inflytande. Föreningen representerade inte någon bestämd riktning av social reformpolitik och försökte inte heller att samla nationalekonomerna kring något särskilt program. Wagner var en konsekvent anhängare av statssocialismen; Heinrich Herkner och Werner Sombart intog en utpräglat progressiv hållning, och särskilt den sistnämnde ansågs teoretiskt närma sig marxismen; österrikaren Eugen Philippovich von Philippsberg gav sitt stöd till Schmollers byråkratisk-monarkiska ståndpunkt; och Brentano förenade med sitt arbetarvänliga socialpolitiska program en principtrogen frihandelsståndpunkt, medan andra tyska nationalekonomer av denna riktning intog en kritiskt avvaktande hållning. 

På sina kongresser gjorde Verein für Socialpolitik frågorna om arbetarskydd, föreningsrätt, bostadsförhållanden, hantverks- och lärlingsväsendet etc. till föremål för en mångsidig, vetenskaplig debatt, i vilken även icke-nationalekonomer från skilda vetenskapliga och praktiska verksamhetsområden deltog. Under årens lopp har en mängd kongressförhandlingar och monografiska undersökningar av sociala och ekonomiska förhållanden utgivits.

Externa länkar
Verein für Socialpolitik

Referenser

Organisationer bildade 1873
Tyska vetenskapsorganisationer
Tysklands ekonomi
Ugglan
Bahnhof Berlin-Grunewald

Bahnhof Berlin-Grunewald är en järnvägsstation i Charlottenburg-Wilmersdorf i Berlin som öppnade 1879. Idag trafikeras stationen av S-Bahn Berlin. Stationen har flera minnesmärken över de deportationer som ägde rum i stor omfattning här under andra världskriget. Stationen ligger i Grunewald.

Stationen byggdes efter beslut 1873 av det kungliga kabinettet som en del av den militärt viktiga Wetzlarer Bahn som var en del av den så kallade Kanonbanan. Trafiken upptogs 1879 under namnet Hundekehle, dagens namn fick stationen 1884. En representativ stationsbyggnad tillkom 1899 då Grunewald utvecklades till en villakoloni,  Villenkolonie Grunewald.

Deportationer 
I Nazityskland var stationen plats för deportationer med tåg. Från Berlin deporterades mer än 50 000 tyska judar mellan oktober 1941 och krigsslutet från Berlin från Grunewald, Güterbahnhof Moabit och Anhalter Bahnhof. Tågen gick till ghetton i Östeuropa och förintelselägrena i Auschwitz och koncentrationslägret Theresienstadt.  

Under 1980- och 1990-talen har man skapat flera minnesmärken över deportationerna vid stationen, bland annat har Deutsche Bahn låtit uppföra Gleis 17.

Referenser
 Denna artikel är, helt eller delvis, en översättning från tyskspråkiga Wikipedia

Berlin under 1800-talet
Bahnhof Berlin-Grunewald
Järnvägsstationer invigda 1879
Grunewald (stadsdel)
1879 i Tyskland
Les parnassiens

Les Parnassiens (franska, "de parnassiska") var ett gemensamt namn på den franska skaldegrupp, till vilken Théodore de Banville, Leconte de Lisle, Eugène Manuel, François Coppée, Stéphane Mallarmé, Sully Prudhomme med flera hörde.

Källor 

 

Fransk litteratur
Banville

Banville är ett efternamn, som burits av bland andra:

 John Banville (född 1945), irländsk författare
 Théodore de Banville (1823–1891), fransk författare

Efternamn
Tamron

Tamron är ett japanskt företag som bland annat tillverkar objektiv som är kompatibla med Canon, Nikons och Sonys systemkameror. Företaget grundades 1950 och huvudkontoret är beläget i Saitama.

Externa länkar 

Japanska företag
WP:Projekt Japan
Företag bildade 1950
Djursholms Sveavägen

Djursholms Sveavägen alternativt Sveavägens station var en järnvägsstation utmed den numera nedlagda Eddavägslinjen av Djursholmsbanan i Djursholm utanför Stockholm. Stationen invigdes 1890 vid öppnandet av banan och förblev en station fram till 1976 då huvudmannen SL beslutade att lägga ned järnvägslinjen Djursholms Ösby-Eddavägen. 

Stationen var placerad strax före korsningen Stockholmsvägen-Sveavägen-Henrik Palmes allé i Djursholm och utgjorde slutet på dubbelspåret från stationen Djursholms Ösby. Stationen var placerad i en kraftig sväng då banan här vreds från en tidigare öst-syd-östlig riktning till en rakt nordlig. Stationshuset från 1890 byggdes om 1901, 1916 och slutligen 1946 men används sedan länge bara för privat näringsverksamhet. Idag finns en busshållplats intill som har samma namn.

Sveavägen hade från trafikstart status som station med mötesspår och stins. Redan 1901 byggdes ett nytt stationshus med tjänstebostad åt stinsen.

Den nedlagda Eddavägslinjen har banvallen kvarlämnad, vilken numera fungerar som promenadstråk.

Referenser

Nedlagda järnvägsstationer i Stockholms län
Järnvägsstationer stängda 1976
Djursholm
Järnvägsstationer invigda 1890
1890 i Sverige
Transportanläggningar i Danderyds kommun
Bragevägens hållplats

Bragevägens hållplats ofta endast Bragevägen var en järnvägshållplats utmed den numera nedlagda Djursholmsbanan i Djursholm utanför Stockholm som öppnade 1890. Fram tills området kring Bragevägen bebyggdes på 1920-talet så gick tåget över öppna fält på delsträckan. Bragevägens hållplats vid Valevägen öppnade 1924. På hållplatsens smala perrong fanns länge en godis- och tidningskiosk. Stationen stängdes 1976 då huvudmannen SL beslutade att lägga ned järnvägslinjen Djursholms Ösby-Eddavägen. Hållplatsen var placerad strax öster om korsningen Valevägen-Bragevägen i Djursholm och försedd med en klassisk Djursholmskur (vilka idag endast återfinns vid Bråvallavägens och Vendevägens stationer).

Banvallen för den nedlagda Eddavägslinjen är bevarad som ett promenadstråk. Just vid Bragevägen, har banvallen dock ersatts med en parkeringsplats, för Djursholms församlingsgård ("Änglagaraget"), som ligger alldeles invid platsen för den före detta hållplatsen. Tvärs över Valevägen fanns länge en butikslokal, där inredningsbutiken Indoors låg vid banans nedläggning.

Referenser 

Nedlagda järnvägsstationer i Stockholms län
Järnvägsstationer invigda 1924
Järnvägsstationer stängda 1976
Djursholm
1924 i Sverige
Transportanläggningar i Danderyds kommun
Carl Otto Fast

Carl Otto Fast, född 2 december 1884 i Åmål, död 31 augusti Oscars församling, 1969 i Stockholm, var en svensk gruvingenjör och lidelsefull amatörforskare. Han har kallats "Västgötaskolans fader".

Fast genomgick Bergsskolan i Filipstad 1903–05. Forntidsentusiast förefaller han ha blivit år 1906, när han låg vid Svea ingenjörkår och en manövernatt slog läger vid högarna i Gamla Uppsala.  Han läste en hel del om germansk mytologi och sagohistoria, ämnen som var på modet under 1900-talets första decennier. Åren 1929-30 utgav han själv ett par böcker eller broschyrer om bland annat Beowulfeposet och Eddans ortnamnsbestånd. Fast hävdade i Götaland, den forngermanska diktningens landskap år 1937, att den germanska kulturens stora diktverk Beowulf och Nibelungenlied med flera, hade utspelat sig i trakterna söder och väster om Vänern. Senare menade Fast även att det forntida  Uppsala legat i Västergötland, närmare bestämt invid byn Kleva på Kinnekulles uppland.

Fast fick uppskattning av arkeologiprofessorn Birger Nerman. Båda var i opposition mot den historiekritiska forskningen av Curt Weibull och andra akademiska historiker. Nerman kunde dock inte acceptera Fasts västgötska tolkning av fornsagorna.

Fast tillhörde grundarna av det nationalsocialistiska Samfundet Manhem. Han var dessutom en flitig skribent i till exempel Riksposten. Fast lyckades tidigt bli uppmärksammad i Tyskland där bland annat professor Gustav Neckel tog upp några av uppslagen i Fasts artiklar. 

Fast anklagade vid åtskilliga tillfällen andra forskare, både amatörkollegor och professionella, för att stjäla hans idéer – däribland Birger Nerman och Arthur Widéen. Det mest omtalade tillfället var vid  en disputation den 8 februari 1948 i Uppsala, då Fast anklagade arkeologen Eric Oxenstierna för att ha stulit uppslaget till Oxenstiernas doktorsavhandling "Die Urheimat der Goten".

Litterära verk 
Götaland, den forngermanska diktningens landskap (Göteborg 1937)
Vänerbygdens sägner i Nordens fornhistoria (Stockholm 1950)

Carl Otto Fast skrev även en del verk under pseudonymen Svionum.

Källor

Noter

Svenska ingenjörer under 1900-talet
Västgötaskolan
Födda 1884
Avlidna 1969
Män
Personer från Åmål
Personer inom svensk nazism
Pell

Pell är ett efternamn, som burits av bland andra:

 Axel Rudi Pell
 Claiborne Pell
 George Pell
 John Pell
 Rickard Pell
 Theodore Pell
Da (lok)

Da är en svensk ellokstyp som tillverkades av Asea mellan 1952 och 1957. Lokmodellen byggdes i 93 exemplar. De 93 Da-loken blev under 1950-talet SJ:s nya universallok som användes i både person- och godstrafik. Ca 8 st Da-lok finns bevarat hos olika museiföreningar och operatörer i Sverige.

Historia 
SJ började diskutera nya lokbeställningar i slutet av 1940-talet. Fler järnvägar stod på tur att elektrifieras och alltså behövde SJ fler lok. Eftersom tidigare erfarenhet av D-loken var positiva beslöt man att återigen satsa på koppelstångsloket

Ursprungligen var det meningen att Da-loket bara skulle bli en modernisering av det existerande D-loket men vartefter utvecklingsarbetet pågick kom loket i allt högre grad att bli en nykonstruktion. Egentligen har Da-loket inte mycket mer än axelföljden gemensamt med det äldre D-loket. De sista Da-loken i Statens Järnvägars tjänst slopades helt under perioden 1990–1995

Anledningen till att SJ valde att satsa på koppelstångslok och inte boggilok, var att man behövde nya lok snabbt och att det var en beprövad konstruktion.

Teknik 
Loket användes i både person- och godstrafik. Det blev uppskattat för sin driftsäkerhet. Ett exempel på det var under de bistra vintrarna 2010 och -11 som klassiska "brunlok" togs ur malpåse när modernare tåg med känslig elektronik fungerade sämre under mycket stark kyla. 

Loket slet dock på spåren eftersom lokens drivaxlar var trots gemensamma koppelstänger anordnade i två grupper. De två drivaxlarna på ena sidan om blindhjulet satt ihop i en 'vagga' och den hade en benägenhet att 'studsa' mellan rälerna. Under 1970-talet förbättrades gångegenskaperna genom att ekerhjulen byttes ut mot gummifjädrade hjul. En fördel var att oljan från lagren i koppelstängerna droppade ned på rälerna och så smått smorde dem, vilket minskade slitaget i kurvor där hjulfalsen ligger snävare mot rälens innerkant.

Se även 
 D-lok
 Dm och Dm3

Källor 

Svenska ellok
George Pell

George Pell, född 8 juni 1941 i Ballarat i Victoria, död 10 januari 2023 i Rom, var en australisk kardinal och ärkebiskop. Han var ärkebiskop av Melbourne 1996–2001 och av Sydney 2001–2014. Pell var sedan 2014 prefekt för Heliga stolens ekonomiska sekretariat och rapporterade direkt till påven. Från 2013 till 2018 var han ledamot av Kardinalrådet, en grupp kardinaler vilka tjänar som påvens rådgivare.

Den 11 december 2018 fälldes George Pell för att ha förgripit sig sexuellt mot två korgossar under 1990-talet. Den 13 mars 2019 dömdes han till sex års fängelse; efter tre år och åtta månader kunde han bli villkorligt frigiven. 

Den 7 april 2020 friade Australiens högsta domstol kardinal Pell från samtliga åtal om sexuella övergrepp mot barn och han släpptes från fängelset.

Biografi
George Pell är son till George Arthur Pell och Margaret Lillian Burke. Pell prästvigdes av kardinal Grégoire Agagianian i Peterskyrkan den 16 december 1966. Han avlade licentiatexamen i teologi vid Påvliga universitetet Urbaniana i Rom 1967 och doktorsexamen i kyrkohistoria vid Oxfords universitet 1971.

I mars 1987 utnämndes Pell till titulärbiskop av Scala och hjälpbiskop av Melbourne och biskopsvigdes den 21 maj samma år av ärkebiskop Frank Little i St Patrick’s Cathedral. År 1996 installerades Pell som ärkebiskop av Melbourne och år 2001 installerades han som ärkebiskop av Sydney.

Den 21 oktober 2003 upphöjde påve Johannes Paulus II Pell till kardinalpräst med Santa Maria Domenica Mazzarello (belägen i sydöstra Rom) som titelkyrka. Pell deltog i konklaven 2005, vilken valde Benedikt XVI till ny påve och i konklaven 2013, som valde Franciskus.

Bilder

Referenser

Noter

Webbkällor

Externa länkar

 

Romersk-katolska ärkebiskopar
Australiska kardinaler
Personer från Ballarat
Födda 1941
Avlidna 2023
Män
Alumner från Oxfords universitet
Alumner från Monash University
Australiska präster under 1900-talet
Australiska präster under 2000-talet
Nino Katamadze

Nino Katamadze (georgiska: ნინო ქათამაძე) född 21 augusti 1972 i Kobuleti, är en georgisk jazzsångerska och artist.

Karriär 

Nino Katamadze föddes i Adzjarien i södra Georgien. 1990 började hon studera musik på Batumis musikinstitut Zakaria Paliasjvili. År 2002 gav Katamadze sin första internationella turné då hon turnerade runt i Europa. 2006 släpptes hennes album "White", som snabbt blev framgångsrik och släpptes i Georgien, Ryssland, Finland, Sverige, Ukraina, Frankrike, Tyskland, Storbritannien och Italien. Skivan sålde över 700 000 exemplar. Under år 2009 gav sig Katamadze ut på turné igen, till flera EU-länder, Ryssland och Azerbajdzjan. I januari 2010 spelade Katamadze en roll i operan "Bobble" i Ryssland.

Diskografi

Album 
 Ordinary Day
 Nino Katamadze & Insight
 ...start new peaceful day (Live DVD)
 White (2006)
 Black (2006)
 Blue (2008)
 Red (2010)

Soundtracks 
 Mermaid (film, 2008)
 Apple
 Orange Sky
 Road to the Savior
 Indi (2007)
 Domovoi (film, 2008)

Externa länkar 
Officiell webbplats
Live Journal - Nino Katamadze

Födda 1972
Georgiska jazzsångare
Levande personer
Kvinnor
Personer från Kobuleti
Luigi Luzzatti

Luigi Luzzatti, född 11 mars 1841 i Venedig, död 29 mars 1927 i Rom, var en italiensk nationalekonom och politiker av judisk härkomst.

Luzzatti tvingades som helt ung man av politiska skäl emigrera från det då ännu österrikiska Venetien och blev 1863 lärare vid en teknisk läroanstalt i Milano och 1867 professor i statsrätt vid universitetet i Padua.

Luzzatti var en kortare tid 1869 generalsekreterare (under Marco Minghetti) i handels- och jordbruksministeriet samt valdes 1870 till deputerad. Valet upphävdes, enär Luzzatti ej uppnått stadgad valbarhetsålder, och först efter tredje valet kunde han 1871 inta sin plats i deputeradekammaren. Han anslöt sig där till högern, hade 1878 verksam del i tillkomsten av Italiens nya tulltaxa och var en av dess ledande underhandlare vid avslutandet av en rad handelstraktater med olika länder.

Luzzatti var februari 1891 till maj 1892 skattkammarminister i Antonio di Rudinìs första kabinett samt innehade samma portfölj i Rudinìs andra ministär (juli 1896 till juni 1898), i Giovanni Giolittis andra ministär (november 1903 till mars 1905) och i Sidney Sonninos första ministär (februari till maj 1906). En fördelaktig konvertering av den italienska statsskulden 1906 var hans främsta ministerbedrift. Luzzatti var december 1909 till mars 1910 jordbruksminister i Sonninos andra ministär samt blev därefter konseljpresident och utrikesminister, men måste avgå i mars 1911 till följd av meningsskiljaktighet med de radikala medlemmarna av ministären. Han var ivrig anhängare av Italiens deltagande i första världskriget och togs ej sällan till råds av regeringen i finansfrågor. Han var mars till maj 1920 skattkammarminister i Francesco Nittis rekonstruerade ministär och blev 1921 senator.

Från Padua hade Luzzatti 1894 kallats till en lärostol i Perugia och erhöll 1898 en dylik i Rom. Tidigt och starkt påverkad av Hermann Schulze-Delitzsch, har Luzzatti i en mängd skrifter och tidskriftsartiklar populariserat dennes nationalekonomiska idéer i Italien, och han ivrade redan på 1860-talet för upprättande av kooperativa företag och folkbanker. År 1869 blev Luzzatti ledamot av Institut de France.

Bibliografi i urval
Schulze-Delitzsch (1883)
Le classi dirigenti e gli operai in Inghilterra (1893)
La libertà di coscienza e di scienza (1909)

Källor

Italienska nationalekonomer
Italienska professorer
Italiens premiärministrar
Alumner från Paduas universitet
Födda 1841
Avlidna 1927
Män
Italiens finansministrar
Italiens jordbruksministrar
Personer från Venedig
Ugglan
Jules Quicherat

Jules Étienne Quicherat, född den 13 oktober 1814 i Paris, död där den 8 april 1882, var en fransk historiker,  bror till Louis Quicherat.

Quicherat anställdes 1849 som professor i diplomatik vid École des chartes (för studium av handskrifter) och var från 1871 till sin död denna undervisningsanstalts direktör. 

Quicherat gjorde sig känd företrädesvis genom sin omfattande publikation Procès de condamnation et de réhabilitation de Jeanne d'Arc (5 band; 1841–49).

Bland av honom dessutom utgivna arbeten kan nämnas Aperçus nouveaux sur l'histoire de Jeanne d'Arc (1849), Histoire du collège de Sainte-Barbe (3 band, 1860–64) och Histoire du costume en France'' (1874).

Källor

Noter 

Franska historiker
Födda 1814
Avlidna 1882
Män
Forskare från Paris
Officerare av Hederslegionen
Diplomatiker
Floamannasagan

Floamannasagan (isl. Flóamanna saga) är en av islänningasagorna. Den utspelar sig på sydvästra Island (runt den stora bukten Flói, varifrån namnet till sagan härstammar), men också i bland annat Norge, Skottland och Grönland. Handlingen äger rum under åren 870–1020.

Handling
Sagan spänner över fyra generationer. Den börjar med att berätta om Atle jarl den magre och hans söner. Den berättar också om deras tvister med Ingolf Arnarson och den senares fosterbror Hjörleif Hrodmarsson. Därefter berättas om Hallstein Atlasons ankomst och landnam, fram till Torgils, Örrabeins styvson, som är den egentliga hjälten i sagan. Sagan berättar om Torgils resor bland annat till Hebriderna, där han kräver in skatt åt den norske kungen, och till Grönland, där han möter Erik Röde.

Sagan innehåller många motiv som snarare brukar förknippas med fornaldarsagorna, till exempel övernaturliga händelser och troll i civilisationens utmarker. Den återberättar också många drömmar som huvudpersonerna drömmer. Dessa drömmar för både handlingen framåt genom att spå om vad som kommer hända senare, och återspeglar det pågående religionsskiftet med övergången från asatron till kristendomen, till exempel då den omvände Torgils drömmer om hur han argumenterar med den hedniska åskguden Tor om vilken gud han ska tillbe.

Tillkomst, manuskript och översättning
Sagan skrevs under de sista decennierna på 1200-talet. Texten fanns en gång i den uppbrunna Vatnshyrna, men finns nu i pappershandskriften AM 516 qu., som är prästen Kettil Jörundssons avskrift av Vatnshyrna. Sagan trycktes först i Leipzig år 1860 i samlingen Fornsögur.

Sagan är översatt till svenska av Åke Ohlmarks (1964) och Rune Palm (2014).

Se även
Islänningasagor
Sagalitteratur
Islands historia

Referenser
Guðni Jónsson: Íslendinga sögur, band 12, s. VII-VIII. Reykjavík 1947.
Islänningasagorna: Samtliga släktsagor och fyrtionio tåtar, band 3. Reykjavík: Saga förlag 2014.
Åke Ohlmarks: De isländska sagorna, band 5, s. 16-17. Steinviks bokförlag 1964.
 Die Leute aus Floi. In: Grönländer und Färinger Geschichten. Übertragen von Erich Mendelssohn. Jena: Eugen Diederichs Verlag, 1912 (Sammlung Thule - Altnordische Dichtung und Prosa. Thule, Band 13.)

Externa länkar
Sagan i originaltext på Icelandic Saga Database

Islänningasagorna
Auravägens hållplats

Auravägens hlp ofta endast Auravägen var en järnvägshållplats utmed den numera nedlagda Djursholmsbanan i Djursholm utanför Stockholm. Hållplatsen öppnades 1890 vid invigningen av banan. Hållplatsen var liten och låg strax nedanför Djursholms kapell och blev nedlagd 1952 på grund av närheten till järnvägsstationen Djursholms Sveavägen och hållplatsen Restauranten.

Källor

Nedlagda järnvägsstationer i Stockholms län
Järnvägsstationer invigda 1890
Djursholm
Järnvägsstationer stängda 1952
1890 i Sverige
1952 i Sverige
Transportanläggningar i Danderyds kommun
Ölkovres saga

Ölkovres saga (isl. Ölkofra saga) är en av islänningasagorna. Den utspelar sig på sydvästra Island strax efter år 1000.

Handling
Torhall, kallad Ölkovre ("Ölmössan"), som är småbrukare och ölförsäljare, råkar av misstag sätta eld på en värdefull skog som tillhör sex mäktiga hövdingar. Hövdingarna (bl.a. Snorre gode, lagsagomannen Skafte och Gudmund den mäktige) öppnar ett mordbrandmål på Alltinget mot den obetydlige Ölkovre, som riskerar att bli fredlös. Ölkovre lyckas emellertid spela ut stormännen mot varandra och komma undan detta straff.

Tillkomst, manuskript och översättning
Sagan skrevs strax före år 1250. Sagan finns bevarad i Möðruvallabók (AM 132 fol.). Den trycktes först i Hólar år 1756 i samlingen Margfróðum söguþáttum Íslendinga.

Sagan är översatt till svenska av Åke Ohlmarks (1964).

Se även
Islänningasagor
Sagalitteratur
Islands historia

Referenser
Guðni Jónsson: Íslendinga sögur, band 12, s. VIII. Reykjavík 1947.
Åke Ohlmarks: De isländska sagorna, band 5, s. 17. Steinsviks bokförlag 1964.

Externa länkar
Sagan i originaltext på Icelandic Saga Database

Islänningasagorna
Nils Rosén (militär)

Nils Ivar Rosén, född 16 maj 1887 på Lidingö, död 29 maj 1966 i Stockholm, var en svensk militär.

Nils Rosén var gift med Wally Waldner och far till Nils Rosén d.y.. Nils Rosén d.ä. blev underlöjtnant vid Svea artilleriregemente 1907. Vid första världskrigets utbrott anslöt han sig som frivillig till kejsardömet Tysklands armé; 1914 och 1916 blev han löjtnant respektive kapten vid den preussiska armén. Under finska inbördeskriget återfanns han på den vita sidan som chef för den västra arméns artilleri. Efter de turbulenta åren blev han kapten vid A1 1919, övergick till reserven 1923 och befordrades till major 1935 och överstelöjtnant 1941. 

Åren 1920-1926 var han direktörsassistent vid AB J.O. Öberg & son i Eskilstuna, åren 1926-1929 var han direktör för Heymann & Schmidt AG i Berlin, åren 1929-1942 var han chef för AB J.O. Öberg & sons avdelningskontor i Stockholm. 

Han är begravd på Danderyds kyrkogård.

Referenser
Noter

Tryckta källor

Svenska militärer under 1900-talet
Svenska frivilligsoldater
Personer i finska inbördeskriget
Personer från Lidingö socken
Födda 1887
Avlidna 1966
Män
Gravsatta på Danderyds kyrkogård