kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Senegaltjockfot

Senegaltjockfot (Burhinus senegalensis) är en vadarfågel i familjen tjockfotar som förekommer i Afrika.

Kännetecken

Utseende 
Senegaltjockfoten är en typisk tjockfot, en medelstor kryptiskt tecknad ensamlevande vadarfågel med stora gula ögon som är mest aktiv i skymning och på natten. Jämfört med den europeiska tjockfoten (B. oedicnemus) är senegaltjockfoten något mindre (35-39 centimeter), har längre svart näbb med mindre gult vid näbbasen samt ett brett ljusgrått täckarfält på vingen (tjockfoten har två mörka vingband med ett vitt streck däremellan). Benen är inte lika bjärt gula.

Läte 
Lätet skiljer sig tydligt från tjockfotens storspovslika vissling. Istället hörs en klagande ramsa som stiger och ökar i fart för att falla och bli svagare, påminnande om en strandskata.

Utbredning och levnadssätt 
Fågeln förekommer vid sandiga sjö- och flodbankar i Afrika söder om Sahara och i Nildalen, ofta i blötare områden än den europeiska tjockfoten. Den ses även i områden längre bort från vatten, som i savann, trädgårdar i byar och städer och intill grusvägar. Den undviker brant terräng, ren öken och tät vegetation i våtmarksmiljö eller i skog.

Senegaltjockfoten är i huvudsak stannfågel men kan i Västafrika stryka omkring beroende på tillgång på vatten. Den ses i par eller i små grupper om upp till sex individer. I Nildeltat häckar den dock vanligtvis i små kolonier med upp till 21 bon noterade. Häckningen inleds vanligtvis före regnperioden. Den häckar på marken i en uppskrapad grop eller ovanpå en flat sten. Den har också konstaterats häcka ovanpå hustak i Egypten.

Fågeln är mestadels nattlevande, men är ofta aktiv även i gryning och skymning. Den livnär sig huvudsakligen av insekter och kräftdjur, men också maskar, grodor, mollusker och smågnagare.

Status och hot 
Världspopulationen är relativt liten (13.000-33.000 vuxna individer) och utvecklingen är okänd. Arten har dock ett stort utbredningsområde. Utifrån dessa kriterier kategoriserar IUCN arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Tjockfotar
Fåglar i etiopiska regionen
Perutjockfot

Perutjockfot (Hesperoburhinus superciliaris) är en sydamerikansk fågel i familjen tjockfotar inom ordningen vadarfåglar.

Utseende
Perutjockfoten är en medelstor fågel med en kroppslängd på 40 centimeter. Fjäderdräkten är brungrå med bruna streck och fläckar. Undersidan är vit och benen långa och gula. Genom ögat syns ett vitt streck med svart övre kant. Den relativt korta näbben har en svart spets.

Läten 
Liksom andra tjockfotar hörs den nattetid och är då ljudlig. Även ett tjattrande, ylande läte hörs som resulterat i dess ljudhärmande namn på spanska, Huerequeqeue".

 Utbredning och systematik 
Perutjockfoten återfinns på en smal kuststräcka mellan Stilla havet och Anderna, från södra Ecuador till norra Chile. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

 Släktestillhörighet 
Perutjockfot och dess systerart amerikansk tjockfot placeras traditionellt i släktet Burhinus. Genetiska studier från 2022 visar dock att de är mycket avlägset släkt. De har därför lyfts ur och placerats i det egna för ändamålet nybeskrivna släktet Hesperoburhinus''.

Levnadssätt 
Perutjockfoten hittas i halvöken, jordbruksområden, torr betesmark eller bevuxna floddalar. Framför allt ses den ofta i sädesfält som alfalfa och majs.

Fågeln är mestadels aktiv nattetid. Födan är inte känd, men den födosöker på marken, troligen efter insekter, små ödlor och andra djur. Dagtid är den svår att få syn på när den vilar helt orörlig och kamouflerad mot bakgrunden.

Häckning 
Rätt lite är känt om dess häckningsbeteende men ett bo med två ägg har hittats i juni i Cerros de Naupe (en låg bergskedja i Peru) utmed en torr sluttning sparsamt bevuxen med buskage och kaktus. Boet var en uppskrapad grop i marken och äggen gräddfärgade med fläckar. En förälder ruvade medan den andra stod i skuggan några meter bort.

Status och hot 
Artens population har inte uppskattats och dess populationstrend är okänd, men utbredningsområdet är relativt stort. Internationella naturvårdsunionen IUCN anser inte att den är hotad och placerar den därför i kategorin livskraftig.

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Tjockfotar
Fåglar i neotropiska regionen
Vattentjockfot

Vattentjockfot (Burhinus vermiculatus) är en afrikansk fågel i familjen tjockfotar inom ordningen vadarfåglar. Den förekommer i Afrika söder om Sahara, där i större utsträckning än flera av sina släktingar mer kopplat till vatten, därav namnet. IUCN listar beståndet som livskraftigt.

Utseende och läten 
Vattentjockfoten är en medelstor (38-41 cm) tjockfot med en karakteristisk grå vingpanel som syns även på stående fågel. Den har till skillnad från tjockfoten ett vitt streck ovan vingpanelen, men saknar ett svart under. Vidare har den mycket mindre gult på näbben. Det vita inslaget på yttre handpennorna är mindre än hos senegaltjockfoten. Lätet är ett sorgesamt, fallande och avstannande "ti-ti-ti-tee-teee-tooo" som oftast levereras nattetid.

Utbredning och systematik 
Vattentjockfot delas in i två underarter med följande utbredning:
 Burhinus vermiculatus vermiculatus – förekommer från Demokratiska republiken Kongo till Somalia och Sydafrika
 Burhinus vermiculatus buettikoferi – förekommer från Liberia till Nigeria och Gabon, tillfälligt i Senegal och Gambia

Levnadssätt 
Vattentjockfoten hittas från havsnivån till 1 800 meters höjd vid sjökanter och flodmynningar, men även i mangroveträsk och vid skyddade stränder. Den födosöker på marken, mestadels under dygnets mörka timmar, på jakt efter insekter, kräftdjur och mollusker.

Häckning 
Häckning sker under torrperioden eller början av regnperioden. Den lägger två sandgula ägg i en uppskrapad grop i marken, vanligen nära vatten. Äggen ruvas i 22–25 dagar av båda föräldrarna som även hjälps åt med att mata ungarna.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde men hotas av störningar från människan och predation från hundar på stränder. Det är dock oklart i vilken omfattning det påverkar artens bestånd. Utifrån dessa kriterier kategoriserar IUCN arten som livskraftig (LC).

Taxonomi och namn 
Vattentjockfoten beskrevs vetenskapligt av Cabanis 1868. Artnamnet vermiculatus betyder "med maskliknande teckningar", från diminutiv av latinets vermis, "mask".

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Tjockfotar
Fåglar i etiopiska regionen
Strandtjockfot

Strandtjockfot (Esacus recurvirostris) är en fågel i familjen tjockfotar inom ordningen vadarfåglar.

Utseende 
Strandtjockfoten är med en kroppslängd på 41,5–54 centimeter och upp emot en meter i vingbredd en mycket stor tjockfot med nästan trapplika proportioner. Ovansidan är ostreckat gråaktig. Ansiktet är kraftigt tecknat med vitt runt och bakom ögat, en svart kindfläck och ett kort mustaschstreck. Näbben är mycket kraftig med smalare uppböjd spets och gul bas. I flykten syns huvudsakligen svarta vingpennor med iögonfallande vita fläckar på handpennorna och ett brett blekgrått band tvärsöver mellersta och större övre vingtäckarna. Jämfört med närbesläktade kusttjockfoten (Esacus neglectus) skiljer den sig genom vit panna, svarta snarare än grå armpennor och något smalare och spetsigare näbb.

Lätet är en klar och ljus vissling, "tleeeeLIK!", som ofta upprepas vid oro.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer från sydöstra Iran till Indiska subkontinenten (inklusive Sri Lanka), Indokina och ön Hainan i södra Kina, möjligen även i sydvästra Afghanistan, men detta är inte bekräftat. Arten är generellt stannfågel, men har setts i Oman och Förenade Arabemiraten. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Arten påträffas vid grusiga flodbankar eller i klippig och stenig miljö utmed större sjöar. Mer tillfälligt påträffas den på stränder, sandslätter och saltöknar. På Sri Lanka ses den i kustnära torra zonen där den håller sig till ostörda stränder.

Föda 
Arten lever huvudsakligen av krabbor och andra kräftdjur, men även insekter och fågelägg (svartbent strandpipare). Fågeln är mestadels aktiv efter skymning men kan ses födosöka dagtid. Den använder sin kraftiga näbb för att vända på stenar. Ofta påträffas den ensam eller i par, men ibland i familjegrupper eller i flockar om upp till 20 individer.

Häckning 
Strandtjockfoten häckar mellan februari och juli i Indien, mars-juni i Pakistan och april-juli i Sri Lanka. Den häckar parvis, men ibland i kolonier med indisk flodtärna (Sterna aurantia). Boet är inget mer än en uppskrapad grop i marken fodrad med torra kvistar. Däri lägger honan en till två gräddfärgade mörkmärkta ägg. Båda könen turas om att ruva äggen i 28 dagar innan de kläcks och sedan ta hand om ungarna.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och fortfarande relativt stor population men minskar kraftigt, framför allt i Sydostasien. IUCN kategoriserar därför arten som nära hotad. Världspopulationen har inte uppskattats, men den beskrivs som lokalt vanlig.

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Tjockfotar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Snednäbb

Snednäbb (Anarhynchus frontalis) är en vadarfågel i familjen pipare som är endemisk för Nya Zeeland. Arten har en för fågelvärlden unik näbb som är böjd sidledes.

Utseende och läte 
Snednäbben är en knubbig, blekgrå vadare med en längd på 20 centimeter. Den svarta näbbens spets är unikt böjt till höger. Krona, nacke och ovansidan är askgrå medan undersidan är vit. Tvärs över bröstet syns ett svart band, brett hos hanen och smalare hos honan. Ovan den vita pannan syns också hos hanen ett svart band som saknas hos honan.

Utbredning och systematik 
Snednäbben förekommer endast i Nya Zeeland. Den häckar på norra Sydön i områdena Canterbury och Otago och tillbringar vintrarna på Nordön, huvudsakligen norr om 38° S. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Släktskap 
Fågeln placeras traditionellt som enda art i släktet Anarhynchus. DNA-studier visar dock att två Charadrius-pipare som också förekommer i Nya Zeeland, maoripipare och tvåbandad strandpipare, troligen är mycket nära släkt med snednäbben. Dessa tre bör därför placeras i samma släkte, men så har ännu inte skett hos de ledande taxonomiska auktoriteterna.

Ekologi 
Fågeln häckar i meandrande flodbäddar och besöker skyddade vikar och kuster vintertid. Boet är inget annat än en grop i ett klapperstensfält inom 250 meter från rinnande vattnet. I boet som är fodrat med minst ett hundra utvalda småstenar lägger snednäbben två ägg. Fågeln livnär sig huvudsakligen av dagsländor och nattsländor.

Status och hot 
Snednäbban är en fåtalig fågelart som dessutom minskar i antal till följd av habitatförstörelse och påverkan från invasiva arter. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som sårbar. Världspopulationen uppskattades 2003 till 4.500-5.000 individer.

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Pipare
Fåglar i australiska regionen
Endemiska fågelarter i Nya Zeeland
Punastrandpipare

Punastrandpipare (Charadrius alticola) är en sydamerikansk fågel i familjen pipare inom ordningen vadarfåglar.

Utseende 
Punastrandpiparen är en 16,5–17,5 cm lång kompakt pipare med svarta ben och svart näbb. Ansiktet är vitt och den vita pannan avgränsad av ett svart band i pannan som flyter ihop med en svart fläck på sidan av bröstet genom ett tunt svart streck bakom ögat. Den är vidare kastanjebrun på det mesta av hjässan och i nacken samt i ett band över bröstet. Honan är mer färglös, ofta med ett gråaktigt bröstband, bruna fläckar i svarta områden och en tendens till ett ljust ögonbrynsstreck. Utanför häckningstid tappar den ibland det svarta och kastanjebruna, medan bröstfläcken är otydlig. Ungfågeln saknar svart och kastanjebrunt helt, liksom bröstfläcken, och bröstbandet är mycket svagt.

Läte 
Arten är relativt tystlåten. Det oftast hörda lätet är ett kort och betonat "pit" som upprepas när den är upprörd. Det förmodade spellätet består av en upprepning av två toner följt av en drill "pit-pit-krrrrrt... pit-pit-krrrrrt...".

Utbredning och systematik 
Punastrandpiparen häckar i Anderna från Peru till nordvästra Argentina och norra Chile. Den är troligen mestadels stannfågel, men åtminstone en del fåglar rör sig ner till Stillahavskusten varifrån den rapporterats från Ica och Tacna i södra Peru samt i allra nordligaste Chile, framför allt maj–oktober. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Släktestillhörighet 
DNA-studier tyder på att arten troligen är närmare släkt med piparna i Anarhynchus, Peltohyas och Erythrogonys än med till exempel större strandpipare (Charadrius hiaticula). Än så länge (2016) har det inte lett till några taxonomiska förändringar.

Levnadssätt 
Punastrandpiparen hittas på högt belägna platåer, mestadels på 3000–4500 meters höjd, men även ner till 2400 meter och i Chile upp till 5000 meter. Den trivs i områden med vida lerslätter som delvis översvämmad och hårt betad gräsmark runt salt- och sötvattenssjöar. Mycket lite är känt om dess föda, men små kräftdjur har noteras. Utanför häckningstid födosöker den i lösa grupper.

Häckning 
Punastrandpiparen lägger sina ägg i september–oktober, i Argentina sällsynt även i januari. Boet placeras på kortväxt tillplattat gräs. där lägger den två till fyra sandbruna ägg med små lila och svarta fläckar och streck.

Status 
Artens population har inte uppskattats och dess populationstrend är okänd, men utbredningsområdet är relativt stort. Internationella naturvårdsunionen IUCN anser inte att den är hotad och placerar den därför i kategorin livskraftig.

Namn 
Puna är en naturtyp med bergsslätter och ödemarker i de centrala delarna av Anderna i Sydamerika.

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Pipare
Fåglar i neotropiska regionen
Tvåbandad strandpipare

Tvåbandad strandpipare (Charadrius bicinctus) är en fågel inom familjen pipare och inom ordningen vadarfåglar.

Utseende 
Tvåbandad strandpipare är en liten (18–21 cm) men knubbig strandpipare. I häckningsdräkt har den två tvärband över bröstet, det övre tunnare och svartaktigt, det nedre bredare och rostfärgat. Vidare har den vitt i pannan med ett svart tvärband ovan, liksom vitt på hake, strupe och nedre delen av kinden. Hos honor kan de svarta områdena vara mer brunfärgade och det nedre bröstbandet mer eller mindre intensivt. Utanför häckningstid är bröstbanden reducerade till gråfärgade fläckar på sidorna och är därför mer lik andra pipare. Den urskiljer sig dock genom beige färg i ansiktet och ljus nackkrage. Jämfört med ökenpipare och mongolpipare har den både kortare ben och en kortare, tunnare näbb.

Utbredning och systematik 
Tvåbandad strandpipare delas in i två underarter med följande utbredning:
 Charadrius bicinctus bicinctus – förekommer på Nya Zeeland och Chathamöarna, övervintrar i Australasien.
 Charadrius bicinctus exilis – förekommer på Aucklandöarna

Tillfälligt har den påträffats på Nya Kaledonien samt i Vanuatu.

DNA-studier tyder på att arten är nära släkt med snednäbb i Anarhynchus, som i sin tur är närmare släkt med viporna i Vanellus samt piparna i Peltohyas och Erythrogonys än med t.ex. större strandpipare (Charadrius hiaticula). Än så länge (2016) har det inte lett till några taxonomiska förändringar.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde. Populationen är dock liten, uppskattad till endast 13 000–20 000 individer. Den tros dessutom minska i antal. Utifrån dessa kriterier kategoriserar IUCN arten som nära hotad (NT).

Namn 
Fågeln har även kallats dubbelbandad strandpipare på svenska.

Bilder

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Pipare
Fåglar i australiska regionen
Patagonienpipare

Patagonienpipare (Charadrius falklandicus) är en fågel i familjen pipare inom ordningen vadarfåglar.

Utseende 
Patagonien piparen är en distinkt och rätt knubbig pipare. I häckningsdräkt har den bjärt roströd hjässa, dubbla bröstband (dock ej fullständigt på Falklandsöarna). Utanför häckningstid är den mer dämpad i färgerna, men har fortfarande två tydliga bruna bröstband.

Utbredning och systematik 
Arten häckar i södra Chile, Argentina och i Falklandsöarna. Vintertid rör den sig norrut till södra Brasilien. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Släktestillhörighet 
DNA-studier tyder på att arten troligen är närmare släkt med piparna i Anarhynchus, Peltohyas och Erythrogonys än med till exempel större strandpipare (Charadrius hiaticula), typart för släktet. Än så länge (2016) har det inte lett till några taxonomiska förändringar.

Levnadssätt 
Patagonienpiparen hittas utmed både grusiga och steniga kuster, på sandstränder, på fuktig savann och i kortvuxet gräs med inslag av sand eller grus nära rinnande vattendrag eller dammar. Utanför häckningstid hittas den även på tidvattensslätter. Den är mestadels kustlevande, men häckar upp till 1200 meters höjd i förberg till Anderna. Den ses enstaka eller i smågrupper, ibland tillsammans med andra vadare som övervintrande gulbröstad snäppa och vitgumpsnäppa.

Status 
Arten har ett stort utbredningsområde och beståndet anses stabilt. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar den därför som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Pipare
Fåglar i neotropiska regionen
Savannstrandpipare

Savannstrandpipare (Charadrius forbesi) är en afrikansk fågel i familjen pipare inom ordningen vadarfåglar.

Utseende och läten 
Savannstrandpiparen är en 20 centimeter lång fågel med långa vinga och stjärt. Könen liknar varandra. I häckningsdräkt har den mörkbrun ovansida och vit undersida bortsett från två svarta bröstband. Huvudet är kontrastrikt tecknat med svart hjässa, brun panna, vitt ögonbrynsstreck som sträcker sig ända bak i nacken och grått ansikte. 

Utanför häckningstiden kan bröstbanden vara mörkbruna och ögonbrynsstrecket ha inslag av beige. Ungfågeln liknar adult fågel i vinterdräkt, men är mattare i färgerna. Savannstrandpiparen är lik trebandad pipare, men denna är mindre samt har vit panna och ett vitt vingband. Lätet är ett pipande piii-oo.

Utbredning och systematik 
Savannstrandpiparen är stannfågel i västra och centrala Afrika,  från Guinea till sydvästra Sydsudan och söderut genom Demokratiska republiken Kongo och västra Uganda lokalt till centrala Angola och norra Zambia. Den ses även sällsynt västerut till Senegal och Gambia. Fågeln behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Savannstrandpiparen är inte särskilt bunden till vatten. Den häckar i höglänta klippiga miljöer. Boet är en uppskrapad grop kantade med småstenar. Efter häckningen rör den sig till öppna gräsrika områden, även flygplatser och golfbanor. Den påträffas dock ibland vid reservoarer och vattensamlingar.

Fågeln ses oftast ensam, men kan forma små flockar. Den lever av skalbaggar, gräshoppor och andra insekter och deras larver, men även små mollusker, kräftdjur och maskar.

Status och hot 
Artens population har inte uppskattats och dess populationstrend är okänd, men utbredningsområdet är relativt stort. Internationella naturvårdsunionen IUCN anser inte att den är hotad och placerar den därför i kategorin livskraftig. Världspopulationen har inte uppskattats, men det har föreslagits att beståndet består av minst 100.000 individer.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar William Alexander Forbes (1855-1883), brittisk zoolog och samlare av specimen i bland annat tropiska Afrika. Den har även kallats Forbes strandpipare på svenska.

Referenser

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Pipare
Fåglar i etiopiska regionen
Javastrandpipare

Javastrandpipare (Charadrius javanicus) är en fåtalig vadarfågel i familjen pipare som förekommer i Indonesien.

Utseende och läte 
Javastrandpiparen är en rätt liten och ej markant tecknad pipare. Den har brun ovansida och vitt på undersidan, liksom i ett prydligt halsband samt på panna och i ögonbrynsstreck. Den bruna strimman vid skuldrorna formar ibland ett komplett bröstband. Fåglar i häckningsdräkt har en orange ton bakom ögat och runt halsbandet. Ungfåglar liknar adulta fåglar utanför häckningstid, men har ljuskantade kroppsfjädrar. Arten är mycket lik svartbent strandpipare, men skiljer sig genom den mera varmbruna fläcken bakom öronen, avsaknad av orange på hjässan i häckningsdräkt samt ljusare ben. Även malajstrandpiparen är lik, men denna har alltid vita kanter på de bruna fjädrarna på ovansidan och varma toner på huvudet. Bland lätena hörs mjuka pipanden, men även ett frågande "week?".

Utbredning och systematik 
Javastrandpiparen var tidigare endast känd från Java, Bali och Kangeanöarna. Den har dock på senare tid rapporterats även från bland annat  Sumatra, Sulawesi, Flores och Östtimor. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Släktskap 
DNA-studier tyder på att arten troligen är närmare släkt med viporna i Vanellus samt piparna i Anarhynchus, Peltohyas och Erythrogonys än med till exempel större strandpipare (Charadrius hiaticula).  Än så länge (2016) har det inte lett till några taxonomiska förändringar.

Levnadssätt 
Arten är kustlevande och hittas på stränder och tidvattensslätter, i flodmynningar och fiskdammar samt i fuktiga fält.

Status 
Javastrandpiparens bestånd är litet, uppskattat till mellan 1300 och 4000 vuxna individer, men tros vara stabilt. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar arten som livskraftig.

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Pipare
Fåglar i orientaliska regionen
Endemiska fågelarter i Indonesien
Vitpannad strandpipare

Vitpannad strandpipare (Charadrius marginatus) är en fågel i familjen pipare inom ordningen vadarfåglar. Den förekommer i Afrika söder om Sahara samt på Madagaskar. Fågeln minskar i antal, men beståndet anses vara livskraftigt.

Utseende 
Vitpannad strandpipare är en 18 cm lång enfärgad och ljus pipare med sandfärgad ovansida och vit undersida. Den skiljer sig från liknande arter genom att i alla dräkter sakna tydliga svarta eller bruna fläckar på bröstsidorna. Karakteristiskt är också tydligt vit panna med ett skarpt avgränsat svart tvärband bakom och ett smalt svart ögonstreck. conspicuous white foreheadphoto , with sharp black bar behind; narrow black eyestripe. Utanför häckningstid skiljer den sig från mongolpipare och ökenpipare genom att vara mindre och ha en vit halskrage. Den är vidare mycket mindre än kaspisk pipare och har ljusare och renare ansikte än kittlitzstrandpipare.

Utbredning och systematik 
Vitpannad strandpipare förekommer i Afrika söder om Sahara och på Madagaskar. Den delas in i fyra underarter med följande utbredning:
 Charadrius marginatus mechowi – förekommer i Afrika söder om Sahara till norra Angola, Botswana och Moçambique
 Charadrius marginatus marginatus – förekommer i södra Angola till sydvästra Kapprovinsen
 Charadrius marginatus arenaceus – förekommer i södra Moçambique till södra Kapprovinsen
 Charadrius marginatus tenellus – förekommer i Madagaskar

Vissa urskiljer även underarten hesperius med utbredning lokalt i Västafrika österut till Nigeria och Kamerun.

Släktskap 
DNA-studier tyder på att arten troligen är närmare släkt med viporna i Vanellus samt piparna i Anarhynchus, Peltohyas och Erythrogonys än med till exempel större strandpipare (Charadrius hiaticula). Än så länge har det inte lett till några taxonomiska förändringar. Arten är troligen systerart till en grupp pipare bestående av svartbent strandpipare, malajstrandpipare, javastrandpipare och sandstrandpipare.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Pipare
Fåglar i etiopiska regionen