kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Savannökenlöpare

Savannökenlöpare (Cursorius temminckii) är en afrikansk fågel i familjen vadarsvalor inom ordningen vadarfåglar.

Fältkännetecken

Utseende 
Savannökenlöparen skiljer sig från alla andra släktingar utom kapökenlöparen genom sin mindre storlek (19-21 cm) och mer enfärgade ovansida. Jämfört med kapökenläparen är den mer rostfärgad på bröstet, är kastanjefärgad istället för grått på bakre delen av hjässan samt har en svart fläck på buken som kontrasterar  mot vita flanker. I fjäderdräkten liknar den mer arten indisk ökenlöpare, men denna är mycket större och har längre och vitare ögonbrynsstreck, svart tygel samt i flykten vit bakkant på armpennorna och vitt ovan stjärten. Näbben är mörk och rätt lång, de vitaktiga benen så långa att fötterna sticker ut bakom stjärten i flykten.

Läte 
Fågeln är mestadels tystlåten, men avger ett vasst och kvittrande flyktläte: "perr-perr".

Levnadssätt 
Savannökenlöparen återfinns i kortvuxna gräsmarker, ofta i brända områden, mer sällan i mer buskrika miljöer. Fågeln häckar året om, i Zambia dock endast under torrperioden. Den lägger två ägg direkt på marken. 

Fågeln ses ofta stå mycket upprätt eller likt övriga ökenlöpare springa snabbt och nicka huvudet när den upprörs. Den lever av insekter som termitarten Hodotermes mossambicus samt mollusker och tillfälligtvis frön.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer på savann i Afrika söder om Sahara till norra Sydafrika. Vanligen urskiljs tre underarter, med följande utbredning:
 Cursorius temminckii temminckii – förekommer från Senegal till Etiopien och Kenya
 Cursorius temminckii ruvanensis – förekommer från Tanzania till Angola, Moçambique och nordöstra Sydafrika
 Cursorius temminckii aridus – förekommer från norra Namibia till västra Zimbabwe

Utanför häckningstid rör den sig norrut, bland annat till norra Mauretanien och på så vis in i palearktiska regionen.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling som inte tros vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC).

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar den holländske ornitologen Coenraad Jacob Temminck (1778-1858).

Referenser

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Vadarsvalor
Fåglar i etiopiska regionen
Grå vadarsvala

Grå vadarsvala (Glareola cinerea) är en afrikansk fågel i familjen vadarsvalor inom ordningen vadarfåglar. Den förekommer utmed floder i Väst- och Centralafrika. Beståndet anses vara livskraftigt.

Utseende och läten 
Grå vadarsvala är en liten (18-20 cm) och kompakt grå vadarsvala. Undersidan är vit, ovansidan ljusgrå, bröstet beigefärgat och nacken ljust kastanjebrun. Den har tydligt röda ben och röd näbbas. I flykten syns ett tydligt svart, vitt och grått mönster á la tärnmås. Vingundersidan är vit, kantat av svart på vingens yttre del. Den korta, grunt kluvna stjärten är vit med ett svart ändband. Lätet består av en accelerande serie "zi".

Utbredning och systematik 
Grå vadarsvala förekommer utmed floder från Mali till Kamerun, västra Demokratiska republiken Kongo och nordvästra Angola. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter. Arten är nära släkt med mindre vadarsvala (G. lactea).

Levnadssätt 
Vadarsvalor är tärnlika vadarfåglar som mestadels födosöker i luften, men kan också springa snabbt på marken. Fågeln livnär sig på flugor, skalbaggar, spindlar och små gräshoppor som den fångar i grupp, mestadels kvällstid. Den hittas på sandbankar utmed långsamt flytande floder. När de översvämmas söker de sig till kusten eller andra våtmarker. Fågeln lägger ägg mellan mars och maj i Niger, mars–juni i Nigera, februari i Gabon och februari–mars samt juni–augusti i Demokratiska republiken Kongo.

Status och hot 
Grå vadarasvala har ett stort utbredningsområde, men världspopulationen är relativt liten, bestående av endast 11 000–35 000 individer. Enligt Wetlands International är dess populationsutveckling okänd, men internationella naturvårdsunionen IUCN gör bedömningen att den tros vara stabil i frånvaro av belägg för att den minskar i antal och anmärkningsvärda hot. Arten listas därför av IUCN som livskraftig. Den påverkas dock av störningar från människan och av habitatförstörelse genom dammbyggen. Exempelvis orsakade byggandet av Voltasjön i Ghana att grå vadarsvala försvann från landet.

Namn 
Grå vadarsvalans vetenskapliga artnamn cinereus är latin för "askgrå".

Noter

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Vadarsvalor
Fåglar i etiopiska regionen
Mindre vadarsvala

Mindre vadarsvala (Glareola lactea) är en sydasiatisk fågel i familjen vadarsvalor inom ordningen vadarfåglar.

Utseende 
Mindre vadarsvala är som namnet avslöjar en liten vadarsvala, med en kroppslängd på endast 16-19 centimeter. Den är vidare karakteristiskt sandgrå och har till skillnad från flera andra vadarsvalor tvärt avskuren eller endast svagt kluven stjärt. I flykten syns en vit vingpanel över armpennorna, svarta handpennor och bakkant på armpennorna, grå täckare samt svart ändband på den vita stjärten. I häckningsdräkt har den svart tygel och är gulbrun på strupen, utanför häckningstid streckad.

Läte 
I flykten hörs ett ljust och rullande "prrip" eller "tiririt". Under häckningen hörs korta ljud som "tuck-tuck-tuck".

Utbredning och systematik 
Mindre vadarsvala förekommer från östra Afghanistan och Pakistan genom Indien, Sri Lanka och Bangladesh till södra Kina (södra Yunnan) och därifrån sydost genom Myanmar till Thailand, Laos och Kambodja. Den förekommer även vintertid i Oman mellan början av november och slutet av februari. Tillfälligt har den observerats i Bahrain, Iran, Qatar, Förenade Arabemiraten och Jemen i Mellanöstern samt i Malaysia, Singapore och Vietnam i Sydostasien. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Fågeln trivs vid stora floder och sjöar med sand- eller klapperstensstränder. Den livnär sig av skalbaggar, termiter, flugor och andra insekter som den fångar i skymning och gryning, flygande i flockar. Den lägger två till fyra ägg i en uppskrapad grop, februari till april i Indien och Sri Lanka, från mars i Pakistan och april-maj i Laos.

Status och hot 
Artens population har inte uppskattats och dess populationstrend är okänd, men utbredningsområdet är relativt stort. Internationella naturvårdsunionen IUCN anser inte att den är hotad och placerar den därför i kategorin livskraftig. Världspopulationen uppskattas till mellan 10.000 och 100.000 individer.

Referenser

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Vadarsvalor
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Klippvadarsvala

Klippvadarsvala (Glareola nuchalis) är en afrikansk fågel i familjen vadarsvalor inom ordningen vadarfåglar.

Kännetecken

Utseende 
Klippvadarsvalan är en liten vadarsvala med en kroppslängd på endast 16,5-19,5 centimeter. Som andra vadarsvalor är den klykstjärtad och tärnlik. Vuxna fåglar är mörkgrå eller bruna med en karakteristisk vit linje från under ögat till nacken som ett halsband. De mörka vingarna har en distinkt vit fläck på undersidan. Buken är vanligtvis vit. Näbben är svart med röd bas, medan både ben och ögon är korallröda.

Läten 
Från klippvadarsvalan hörs högljudda, piparlika "kik-kik".

Utbredning och systematik 
Klippvadarsvala delas in i två distinkta underarter med följande utbredning:
 Glareola nuchalis liberiae – Rufous-collared pratincole – förekommer från Sierra Leone till västra Kamerun
 Glareola nuchalis nuchalis – White-collared pratincole, Nominatform – förekommer från Tchad och Etiopien till Zambia, Namibia och Moçambique

Fågeln är närmast släkt med mindre vadarsvala (Glareola lactea) och grå vadarsvala (Glareola cinerea).

Levnadssätt 
Fågeln trivs som namnet avslöjar i klippig miljö utmed floder och sjöar. Den födosöker morgon och kväll i småflockar efter insekter som flugor, myror, skalbaggar, gräshoppor och cikador. Den har också setts plocka föda från ryggen på flodhästar.

Häckning 
Klippvadarsvalan har en utstuderad spelflykt med högt ställda vingar och uppuffade nackfjädrar för att visa upp halsbandet. Den lever monogamt i par livet ut och häckar enbart under torka. Honan lägger ett till två ägg i en försänkning i en klippa omgiven av vatten. Båda könen ruvar äggen och blötlägger sina fjädrar för att kyla ner dem. Efter kläckning tar ungarna skydd i klippskrevor och kan simma vid mycket tidig ålder.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men minskar i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att betraktas som hotad. IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Vadarsvalor
Fåglar i etiopiska regionen
Madagaskarvadarsvala

Madagaskarvadarsvala (Glareola ocularis) är en hotad vadarfågel i familjen vadarsvalor som enbart häckar på Madagaskar.

Utseende 
Madagaskarvadarsvalan är en relativt liten och bjärt färgad vadarsvala med en kroppslängd på 25 centimeter. Som andra vadarsvalor är den klykstjärtad och tärnlik. Ovansidan är mörkt olivbrun, undersidan av vingen och buken kastanjefärgad medan nedre delen av buken, undergumpen och övergumpen är vit. Örontäckarna och tygeln är svart och från mungipan, under ögat och vidare går en vit linje. Kastanjefärgen på undersidan samt en något större storlek skiljer madagaskarvadarsvalan från den närbesläktade afrikanska klippvadarsvalan.

Läte 
Från madagaskarvadarsvalan hörs hårda och vassa, upprepade ljud som i engelsk litteratur återges som "wick-wick-wick".

Utbredning och systematik 
Fågeln häckar på Madagaskar förutom längst i sydväst och övervintrar i Afrika från Somalias kust till norra Moçambique. Den häckar huvudsakligen på östra Madagaskar november till januari och flyttar sedan västerut där den samlas i stora flockar innan den tar sig över till Östafrikas kust för övervintring. Vissa övervintringsplatser samlar ett stort antal individer, exempelvis Tanaflodens delta i Kenya. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Ekologi 
Madagaskarvadarsvalan är mest aktiv i skymingen. Liksom övriga vadarsvalor lever den huvudsakligen av insekter, framför allt nätvingar, steklar, och skalbaggar, som den fångar i luften. Den är sällskaplig och ses ofta flockvis. Även häckningen sker i grupp, ofta i lösa kolonier med mellan tio och 50 fåglar på klippöar mellan november och januari, i floder, i saltträsk och i klippiga kusttrakter. Boet är en hålighet i berget som fodrats med uppstötta insektsskal. Efter häckningen ses den vanligen i kustnära våtmarker, men också gräsmarker.

Status och hot 
Internationella naturvårdsunionen IUCN listar arten som nära hotad baserat på en liten population som tros minska till följd av tryck på vadarsvalans våtmarksmiljöer. Beståndet uppskattas till mellan 3 300 och 6 700 vuxna individer.

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Vadarsvalor
Fåglar i etiopiska regionen
Endemiska fågelarter på Madagaskar
Roststrupig ökenlöpare

Roststrupig ökenlöpare (Rhinoptilus bitorquatus) är en nattlevande akut hotad vadarfågel i familjen vadarsvalor som enbart förekommer mycket lokalt i Indien.

Utseende 
Roststrupig ökenlöpare är en 27 centimeter lång och har två bruna bröstband. Den har en karaktäristiskt kompakt kropp och är en nattlevande ökenlöpare. Näbben är rätt kort och gul med svart spets. Den har en svartaktig hätta, ett brett gulbrunt ögonbrynsstreck och en orange eller kastanjefärgad strupfläck. I flykten syns den mestadels svarta stjärten och en vit fläck på vingarna nära de svarta handpennornas spetsar.

Utbredning och status 
Arten förekommer enbart i sydöstra Indien, i delstaten Andhra Pradesh och allra sydligaste Madhya Pradesh. Den var endast känd från några få exemplar och ansågs utdöd när den återupptäcktes 1986. Den har därefter setts på sammanlagt sju olika lokaler, de flesta inom reservatet Sri Lankamaleswara WildLife Sanctuary. De undersökta områdena uppehåller endast åtta individer, men andra områden kan rymma hundratals individer. Världspopulationen uppskattas därför till 70-400 individer. De senaste tio åren anses den ha minskat i antal till följd av habitatförlust. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar arten som akut hotad.

Ekologi 
Fågeln bebor torr mark med både törnig (med Acacia, izyphus och Carissa) och icke-törnig (Cassia, Hardwickia och Anogeissus) buskskog och snår med barmark emellan, i klippiga förberg i Östra Ghats. Den är huvudsakligen nattaktiv.

Namn 
Fram tills nyligen kallades den jerdonökenlöpare eller Jerdons ökenlöpare på svenska, hedrande Thomas Jerdon som beskrev ett stort antal fågelarter i Indien, men justerades 2023 till ett enklare och mer informativt namn av BirdLife Sveriges taxonomikommitté.

Galleri

Referenser

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Vadarsvalor
Fåglar i orientaliska regionen
Endemiska fågelarter i Indien
Större ökenlöpare

Större ökenlöpare (Rhinoptilus chalcopterus) är en afrikansk fågel i familjen vadarsvalor inom ordningen vadarfåglar.

Utseende och läten 
Större ökenlöpare är som namnet antyder störst bland ökenlöparna med en kroppslängd på 25–29 cm. Den har tydlig ansiktsteckning runt ett stort, mörkt öga, två bröstband (det övre brett, det undre smalt) och matt purpurröda ben. Violetta spetsar på handpennorna som gett arten dess vetenskapliga namn är svåra att se i fält. I flykten syns ett brett, vitt band över undersidan av vingen med gräddfärgade täckare och svart på handpennor och vingbakkant. Lätet är ett sorgesamt läte rätt lik tjockfotarnas, först en böjd ton följt av tre toner som övergår i varandra.

Utbredning och systematik 
Större ökenlöpare förekommer i öppna skogar i Afrika söder om Sahara. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling och tros inte vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Vadarsvalor
Fåglar i etiopiska regionen
Trebandad ökenlöpare

Trebandad ökenlöpare (Rhinoptilus cinctus) är en afrikansk fågel i familjen vadarsvalor inom ordningen vadarfåglar. IUCN kategoriserar den som livskraftig.

Utseende och läten 
Trebandad ökenlöpare är en rätt stor (25–27 cm) ökenlöpare, större än tvåbandad ökenlöpare med rostfärgade, svarta och vita band på bröst och hals. Ett vitt ögonbrynsstreck delar sig bakom ögat och sträcker sig bak i nacken. I flykten syns vit övergump men rätt enfärgad vingöversida med mörkare bruna vingpennor än tvåbandad ökenlöpare. Lätet är ett upprepat "kika-kika-kika" som levereras nattetid.

Utbredning och systematik 
Trebandad ökenlöpare delas in i fem underarter med följande utbredning:
 Rhinoptilus cinctus mayaudi – Etiopien och norra Somalia
 Rhinoptilus cinctus balsaci – södra Somalia och nordöstra Kenya
 Rhinoptilus cinctus cinctus – sydöstra Sydsudan och nordvästra Kenya
 Rhinoptilus cinctus emini – södra Kenya till Tanzania och norra Zambia
 Rhinoptilus cinctus seebohmi – södra Angola och norra Namibia till Zimbabwe och norra Sydafrika

Levnadssätt 
Trebandad ökenlöpare hittas i torr och halvtorr savann. Den är mest aktiv nattetid och vilar dagtid under buskar. Födan är mycket dåligt känd, men lever troligen utselutande av insekter som den jagar på marken. Den lägger ägg mellan mars och juli samt i december i Somalia, januari–oktober i Etiopien och mestadels under torrperioden i Östafrika. Arten är huvudsakligen stannfågel.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling som inte tros vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC).

Namn 
Fågeln har på svenska även kallats Heuglins ökenlöpare efter Theodor von Heuglin som beskrev arten 1863.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Vadarsvalor
Fåglar i etiopiska regionen
Sydamerikansk strandskata

Sydamerikansk strandskata (Haematopus ater) är en vadarfågel i familjen strandskator inom ordningen vadarfåglar.

Utseende 
Sydamerikansk strandskata är en 43–45,5 cm lång, helt svartaktig strandskata med relativt kraftig kropp, kraftig röd näbb och hudfärgade ben. Arten är näranog identisk med nordamerikanska arten klippstrandskata med brunsvart rygg och svart på huvud, hals och undersida. Den skiljer sig subtilt med något kortare stjärt, som knappt sticker ut utanför vingarna på stående fågel, och kraftigare näbb, ofta med ett tydligt "trappsteg" på undre näbbhalvan.

Läte 
Lätet är likt andra strandskator, i engelsk litteratur återgivet som ett högljutt och explosivt "wheep!" och pipiga "pip-pip-pip-pip-pip".

Utbredning och systematik 
Sydamerikansk strandskata förekommer från norra Peru till Tierra del Fuego och Falklandsöarna, vintertid till Uruguay. Vissa inkluderar den nordligare arten klippstrandskata (H. bachmani) i sydamerikansk strandskata. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Status 
Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar arten som livskraftig, men inkluderar även klippstrandskata i bedömningen. Populationsutvecklingen är oklar. Världspopulationen, inklusive klippstrandskatan, tros bestå av 22.000-120.000 individer.

Bilder

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Strandskator
Fåglar i neotropiska regionen
Klippstrandskata

Klippstrandskata (Haematopus bachmani) är en fågel i familjen strandskator inom ordningen vadarfåglar som förekommer i västra Nordamerika.

Utseende 
Klippstrandskatan är en helmörk, 43-45 cm lång strandskata med gult öga, orangeröd ögonring och ljusskära ben. Liksom de flesta amerikanska strandskator är ryggen brunsvart. Den är mycket lik sydamerikansk strandskata, men är något slankare samt har kortare vingar, något mörkare ben och inte lika djup näbb.

Utbredning 
Fågeln förekommer utmed USA:s och Kanadas västkust, från västra Aleuterna till centrala Baja California och Coronado Islands. Den har påträffats tillfälligt i Ryssland.

Systematik 
Sedan 2016 behandlas den av tongivande Handbook of the Birds of the World och Birdlife International som underart till sydamerikansk strandskata (H. ater) på basis av endast små skillnader i utseende och läte. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Klippstrandskatan häckar som namnet avslöjar på klippiga kuster och öar. Utanför häckningstid hittas den även på tidvattensslätter. Födan består bland annat av kräftdjur, havsborstmaskar, musslor, tagghudingar, ledsnäckor, långhalsar och ibland även fisk. Fågeln häckar i maj och juni, med start två veckor tidigare i söder än i norr. Den lägger ett till fyra ägg i en uppskrapad grop i marken som fodrats med stenflisor och snäckskal. Äggen ruvas i 24-33 dagar.

Status 
Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar klippstrandskata numera som en underart till sydamerikansk strandskata och bedömer därför inte dess hotstatus. Den beskrivs som rätt jämnt och vida spridd i utbredningsområdet och lever ofta i ostörda områden som inte hotas av bebyggelse. Den minskar dock kraftigt i södra Kalifornien och dess tillstånd bevakas på den nordamerikanska listan The State of the Birds.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar John Bachman (1790-1874), amerikansk vetenskapsman och naturforskare, nära vän till John James Audubon som beskrev arten.

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Strandskator
Fåglar i nearktiska regionen
Chathamstrandskata

Chathamstrandskata (Haematopus chathamensis) är en starkt hotad vadarfågel i familjen strandskator som enbart förekommer i de nyzeeländska Chathamöarna.

Utseende 
Chathamstrandskatan är en 48 centimeter lång vadarfågel, liksom andra strandskator svartvit med korta och tjocka ben. Huvud, hals, ovansida och övre delen av bröstet är vitt, medan undersidan är vit med suddig kant mot det svarta. Den tjocka och långa näbben är röd, benen rosafärgade och runt ögat syns en orange ögonring. Den liknande arten australisk strandskata (H. longirostris) som tillfälligt påträffats i Chathamöarna har tydligare gräns mellan den vita undersidan och det svarta bröstet samt har längre näbb och mer gracila ben och fötter.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer som namnet avslöjar endast i ögruppen Chathamöarna väster om Nya Zeeland, på öarna Chatham, Auckland, Rangatira och Pitt. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Chathamstrandskatan återfinns utmed kusterna på både klippiga och sandiga stränder, men kan på Chathamön och Pitt också ses födosöka i fuktiga gräsmarker en bit inåt land. Den lever huvudsakligen av mollusker och havslevande maskar. Den äldsta påträffade fågeln var över 30 år gammal.

Häckning 
Arten häckar i en uppskrapad grov på stranden, tillfälligtvis bland växtligthet där den lägger två till tre ägg. Den börjar häcka vid tre års ålder. Häckningsframgången varierar stort.

Status 
IUCN kategoriserar arten som starkt hotad på grund av sin mycket begränsande värdspopulation. Den har dock ökat betänkligt i antal tack vare bevarandeinsatser. Från att beståndet uppskattats till endast 100-110 individer 1987-1988 räknades ett minimiantal av 309 fåglar 2014, varav 85% av populationen tros finnas på huvudön Chatham. Det största hotet mot arten är predation från invasiva djurarter, framför allt katt. Dock varierar beståndet kraftigt på predatorfria öar.

Noter

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Strandskator
Fåglar i australiska regionen
Endemiska fågelarter i Chathamöarna
Sydöstrandskata

Sydöstrandskata (Haematopus finschi) är en fågel i familjen strandskator som förekommer i Nya Zeeland.

Utseende 
Sydöstrandskatan är en typisk  strandskata, svartvit med en lång orangeröd näbb och röda ben. Kroppslängden är 46 centimeter och vingbredden 80-86 centimeter. Den skiljer sig från den svartvita formen av nyazeelandstrandskata (Haematopus unicolor) genom att ha vitt på nedre delen av ryggen, mer vitt i vingen och svart längre ner på bröstet. Jämfört med australisk strandskata  (H. longirostris) har den längre näbb och ben och att främre gränsen mellan det svarta och vita på ryggen är spetsig och inte rak.

Utbredning och systematik 
Arten häckar i höglänta områden på Sydön, Nya Zeeland och övervintrar norrut till Nordön. Den har även påträffats på Norfolkön, Lord Howeön och utmed Australiens östra kust.

Släktskap 
Sydöstrandskatans artstatus är omdiskuterad. Den har behandlats som en del av både australisk strandskata och nyazeelandstrandskata, och hybridisering med den senare har noterats. Den har även behandlats som en isolerad population av den europeiska och asiatiska strandskatan (H. ostralegus).

Levnadssätt 
Sydöstrandskatan häckar inåt landet kring flodbädder, i jordbruksområden, vid sjöstränder, öppna gräsytor och subalpin tundra. Vintertid ses den utmed kusten på stränder, i flodmynningar och på lerslätter. Liksom andra strandskator lever den av mollusker och maskar. Den häckar i en uppskrapad grop på en flodbank av klappersten eller på en åker. Däri lägger honan två, ibland tre, bruna mörkfläckade ägg. Båda könen ruvar i 24-28 dagar.

Status 
Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar arten som livskraftig. Beståndet minskade under slutet av 1800-talet och början av 1900-talet, främst på grund av jakt. Sedan 1940 är den dock skyddad, varvid den åter ökat i antal. 2002 uppskattades världspopulationen till 110.000.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Friedrich Hermann Otto Finsch (1839-1917), tysk diplomat, ornitolog och samlare.

Referenser

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Strandskator
Fåglar i australiska regionen
Endemiska fågelarter i Nya Zeeland