kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Kalmar Knights

Kalmar Knights var en ishockeyförening från Kalmar i Sverige. Klubben bildades 2001 och laget spelade fr.o.m. hösten 2007 i division 3. Hemmaarena var Iffehallen.

Kalmar Knights var bara en del av hockeyn i Kalmar. Ungdomsföreningen heter IF Kalmar Hockey. Ett sammangående diskuteras dock.

Kalmar Knights verksamhet lades våren 2008 ner och togs då över av IF Kalmar Hockey .

Externa länkar 
Kalmar Knights

Källor 

Upplösta ishockeyklubbar i Sverige
Sportklubbar i Kalmar kommun
Sportklubbar bildade 2001
Sportklubbar upplösta 2008
Almondy

Almondy Aktiebolag, tidigare Mandelbageriet, är ett svenskt bageri som bakar och säljer djupfryst tårta till dagligvaruhandeln, restaurang och storkök. Tårtorna bakas på tårtbageriet i Torslanda, utanför Göteborg.

Historik 
Almondy startades ursprungligen kring ett hemligt svenskt mandeltårtsrecept från 1890-talet. Idag bakas tårtor på mandelbottnar i ett antal olika smaker. Förutom originalet med sprödrostade mandelflarn bakas bland annat tårtor med smak av daim, mjölkchoklad, mörk choklad och toblerone, och olika moussetårtor. Tårtorna bakas i två olika storlekar. Storsäljaren är Daim-tårtan, som lanserades 2001.

När Almondy startade, som Mandelbageriet, låg det på Aschebergsgatan i Göteborg. Idag finns tårtbageriet i Torslanda. Almondy har omkring 100 anställda som arbetar i bageriet och på kontoret samt ett tiotal anställda utanför Sverige med kontor i både Tyskland och England. Varje dag bakar Almondy drygt 75 000 tårtor. Ungefär åttiofem procent av tårtorna exporteras, till ett fyrtiotal olika länder världen över.

Referenser

Externa länkar
 Almonys webbplats

Svenska bagerier
Företag i Göteborgs kommun
Företag bildade 1982
Invaliditet

Invaliditet hos en person är en skada eller ett tillstånd (fysiskt eller psykiskt) som helt eller delvis begränsar möjligheten att arbeta eller utföra vardagssysslor. 
Funktionsnedsättning

Juridik
Funktionsnedsättning
Lyckohjulet, eller Var ska jag hänga min hatt i natt?

Lyckohjulet, eller Var ska jag hänga min hatt i natt? var en krogshow med Östen Warnerbring, Cornelis Vreeswijk och Ernst-Hugo Järegård som spelades på gamla Hamburger Börs i Stockholm 1971. Lyckohjulet var för övrigt den allra sista showen som spelades på Hamburger Börs innan krogen stängdes. Showen innehöll ett antal sketcher, monologer och sångnummer som slumpades fram genom att artisterna snurrade på ett lyckohjul som fanns på scenen. De tre herrarna ackompanjerades på scen av Ingmar Nordströms orkester.  

Showen spelades även in för TV och sändes första gången 1971. Den har visats i repris vid flera tillfällen senast den 5 augusti 2006 i SVT 1:s TV-program Minnenas television.

Krogshower i Sverige
Bonniers compact lexikon

Bonniers compact lexicon är ett svenskspråkigt uppslagsverk i ett band som utgavs första gången 1995 av Bonniers (Bonnierförlagen Nya Medier). Därefter utkom det i flera nya upplagor fram till 2002. Verket karaktäriseras av rikliga illustrationer – särskilt för att vara ett så litet uppslagsverk – med  uppslagsord och  bilder på  ganska små sidor.

Referenser 

Svenska uppslagsverk
Fabergéägg

Fabergéägg är diamantbesatta och emaljerade påskägg som Peter Carl Fabergé och hans företag gjorde på beställning åt den ryske tsaren mellan 1885 och 1917. De drygt 50 Fabergéäggen anses vara bland det absolut bästa inom juvelerarkonsten. I vidare bemärkelse kan begreppet avse alla de påskägg Fabergés juvelerarfirma tillverkade.

Historik

Bakgrund
Fabergé och hans guldsmeder gjorde det första ägget till påsk 1885. Det var på beställning av tsar Alexander III av Ryssland och skulle bli en påskpresent åt tsarens danska hustru Maria Fjodorovna. På utsidan var det ett enkelt emaljerat vitt ägg, men när man öppnade det avslöjades en gyllene gula. Inuti gulan fanns det en förgylld höna och inuti den fanns en liten krona.

Tsarinnan blev så förtjust i ägget att Alexander utsåg Fabergé till kunglig hovleverantör och han fick till uppgift att till varje påsk förse tsarinnan med ett nytt ägg, men det skulle vara unikt och innehålla en överraskning. Nikolaj II av Ryssland fortsatte traditionen med en årlig gåva till sin tyska hustru, Alexandra Fjodorovna och fortsatte att ge ägg till sin svärmor, änketsarinnan.

Produktion och varianter
Fabergés företag blomstrade, och planeringen av äggen tog nästan ett år. Så fort man hade bestämt sig för ett tema, tog dussintals juvelkonstnärer över arbetet med att tillverka ägget.

Teman och utseendet på äggen var mycket varierande. Ett exempel på tsarens önskemål om överraskningar var det transsibiriska järnvägsägget från år 1900, som utvändigt dominerades av ett grått intetsägande band och en karta av järnvägen. Insidan glimrade däremot i form av ett litet komplett tåg i rent guld.

Efter revolutionen
Det gjordes totalt 57 ägg, och det enda ägget som lämnade Ryssland var det som Maria Fjodorovna tog med sig 1918. Resten av äggen blev bortglömda under tumultet under den ryska revolutionen 1917. Några ägg stals av plundrare, medan resten lades i Kremls valv. 

På 1930-talet sålde Josef Stalin fjorton ägg på västerländska auktionshus för att få in pengar. Några ägg såldes då för så lite som 400 dollar.

I nutiden
2006 fanns bara 21 stycken ägg kvar i Ryssland, och de är utställda på Kremls museum. Nio ägg köptes i februari 2004 av Viktor Vekselberg, och de äggen kom hem till Ryssland i juli samma år. Virginia Museum of Fine Arts och New Orleans Museum of Art och några andra museer har några ägg. Fyra ägg ägs av privata samlare, och sju ägg har ett okänt öde. När den ekvatorialguineanske politikern Teodoro Nguema Obiang Mangue år 2017 i Frankrike åtalades i sin frånvaro för bland annat korruption nämndes att ett dussin Fabergéägg återfanns i hans palats i Paris.

Idag finns det ett antal företag som erbjuder sina kunder kopior av fabergéägg.

Referenser

Externa länkar 

 Treasures of the world, Fabergé eggs Engelska
 Fabergé, imperial easter eggs and Gatchina
 Empire of Eggs, Svetlana Graudt, Moscow Times, November 18, 2005

 
Romanov
Norstedts uppslagsbok

Norstedts uppslagsbok är en uppslagsbok i ett band som har utgivits i flera upplagor, den första 1927. Den senaste upplagan gavs ut 2007, av Bokförlaget Prisma. Den innehåller 65 000 uppslagsord och 2 500 bilder på 1 500 sidor.

Referenser 
4:e upplagan av Norstedts uppslagsbok från 1948 i digitaliserad form

Noter

Svenska uppslagsverk
Irving Langmuir

Irving Langmuir, född 31 januari 1881 i Brooklyn, New York, död 16 augusti 1957 i Woods Hole, Barnstable County, Massachusetts, var en amerikansk kemist och fysiker.

Biografi
Langmuir blev 1906 filosofie doktor i Göttingen. Han var anställd hos General Electric mellan 1909 och 1950 och gjorde där flera framsteg inom fysik och kemi. Han uppfann den gasfyllda glödlampan, vätesvetsningstekniken och tilldelades Nobelpriset i kemi 1932 för sitt arbete inom ytkemin.

Langmuir invaldes 1937 som utländsk ledamot nummer 780 av Kungliga Vetenskapsakademien. Han tilldelades Willard Gibbs-priset 1930.

Vetenskapligt arbete 
Langmuirs första bidrag till vetenskapen kom genom hans studier av glödlampor (som var en fortsättning på hans doktorsavhandling). Hans förbättring av vakuumtekniken ledde till uppfinningen av radioröret. Ett år senare upptäckte han och hans kollega Lewi Tonks att livslängden hos volfram-glödtråden ökade stort då lampan fylldes med en ädelgas, såsom argon. Denna upptäckt är mycket viktig för den moderna glödlampan.

Se även 
Langmuirs adsorptionsisoterm
Langmuirsond
Patologisk vetenskap

Källor

Externa länkar
 Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 1932
 Nobelprize.org, Irving Langmuir - biografi

Amerikanska kemister under 1900-talet
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Nobelpristagare i kemi
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Födda 1881
Avlidna 1957
Män
General Electric
Mottagare av Hughesmedaljen
Mottagare av Faradaymedaljen
Personer från Brooklyn
Alumner från Göttingens universitet
Mottagare av Perkinmedaljen
Amerikanska nobelpristagare
Forskare från New York
Socialisering

Socialisering kan syfta på:

 Socialisering –  överföring av enskild egendom, främst produktionsmedel, till det offentliga, även kallat statligt ägande, se förstatligande
Socialisation – en process genom vilken grupplevande arters individer införlivar omgivningens normer/kultur för att stärka gruppens samlevnad och överlevnadsmöjligheter
Jan Aghed

Jan Erik Aghed, född 6 april 1934 i Karlskrona, död 26 mars 2018 i Malmö, var en svensk filmkritiker.

Verksamhet
Aghed var anställd på Sydsvenskan 1960–2004, men skrev även senare filmrecensioner åt tidningen. Han var även en flitig debattör kring filmanalysen och menar att utgångspunkten skall vara en bred och djup kunskap samt, och kanske främst, att en films moraliska hållning är mest avgörande.   Aghed blev 1995 hedersdoktor i filmvetenskap vid Lunds universitet. År 1999 tilldelades han Publicistklubbens pris Guldpennan. Motiveringen var att Aghed "med skärpa och egensinnig stringens och ett både bitskt och lyriskt språk gör även den argaste recension till ett sant nöje att läsa".

Han bidrog även med artiklar till Nationalencyklopedin, och var också expert på countrymusik.

Aghed var känd för sina slagkraftiga formuleringar, speciellt när han inte uppskattade en film, som slutklämmen i sin recension av Staying Alive (1983):

Utmärkelser
 1979 – Chaplin-priset
 1995 – Hedersdoktor vid Lunds universitet
 1999 – Guldpennan (Filmpennan)
 1999 – Sveriges Förenade Filmstudios Filmpris
 2000 – Robin Hoods plakett

Bibliografi (urval)

Referenser

Noter

Externa länkar 
En bild på Jan Aghed.

"Jan Aghed 1934-2018: Filmkritikens grand old man är död" i FLM 27 mars 2018
Filmrecensioner av Jan Aghed på Sydsvenskans hemsida

Svenska filmkritiker
Svenska filmvetare
Hedersdoktorer vid Lunds universitet
Födda 1934
Avlidna 2018
Män
Journalister från Karlskrona
Dreamgirls

Dreamgirls är en amerikansk musikalfilm från 2006 i regi av Bill Condon. Medverkande skådespelare är bland annat Jamie Foxx, Beyoncé Knowles, Eddie Murphy, Jennifer Hudson och Anika Noni Rose.

Handling
Tidigt 1960-tal och de tre tjejerna Deena, Effie och Lorrell sjunger i gruppen Dreamettes. Med hjälp av impressarion Curtis Taylor får de snart ett stort genombrott. Curtis vill dock styra gruppen in i minsta detalj, inte minst vill han ställa sångerskan Effie i bakgrunden och ge förstastämman till Deena. Stora delar av filmen bygger på gruppen The Supremes succé med Diana Ross i spetsen.

Om filmen
Filmen hade premiär i USA 25 december 2006. Svensk premiär på Göteborg Film Festival 26 januari 2007. Filmen tilldelades två Oscarsstatyetter, för bästa kvinnliga biroll (Jennifer Hudson) och för bästa ljud. Filmen är baserad på Broadwaymusikalen från 1981  med samma namn.

Vinnare av tre Golden Globe Awards: Bästa film, Bästa manliga biroll (Murphy) samt Bästa kvinnliga biroll (Hudson)

Medverkande 
 Beyonce Knowles - Deena Jones
 Jennifer Hudson - Effie White
 Anika Noni Rose - Lorrell Robinson
 Jamie Foxx - Curtis Taylor Jr.
 Eddie Murphy - James 'Thunder' Early
 Danny Glover - Marty Madison
 John Lithgow - Jerry Harris

Referenser

Externa länkar 

Amerikanska filmer 2006
Amerikanska musikalfilmer
1960-talet på film
1970-talet på film
Michigan på film
Engelskspråkiga filmer
Golden Globe Award för bästa film – musikal eller komedi
Filmer baserade på musikaler
Filmer om musik och musiker
Filmer från Dreamworks
Filmer från Paramount Pictures
Filmer i regi av Bill Condon
NGC 2787

NGC 2787 är en stavgalax av Hubbletyp SB0. Galaxen befinner sig ca 25 miljoner ljusår bort i stjärnbilden Stora björnen.

Referenser 

2787
Stjärnbilden Stora björnen
Stavgalaxer
04914
26341
+12-09-039
Astronomiska upptäckter 1788
Astronomiska upptäckter av FW Herschel
Wolseley Motors

Wolseley Motors var en brittisk biltillverkare som verkade mellan 1896 och 1975.

Historia

1896–1918
Wolseley hade grundats i Australien på 1880-talet för att bygga fårklippningsmaskiner. Herbert Austin skickades till Birmingham för att starta upp en brittisk filial. Väl på plats fattade han intresse för billtillverkning och hans första modell stod klar 1896. Bildelen av verksamheten såldes till vapentillverkaren Vickers 1901. Austin kom snart i konflikt med de nya ägarna angående bilarnas konstruktion och lämnade företaget 1905 för att bygga bilar under eget namn. Som ersättare tog man i J D Siddeley och företagets bilar såldes under resten av första årtiondet som Wolseley-Siddeley.

1919–1939
Under första världskriget byggde Wolseley flygmotorer från Hispano-Suiza. Efter kriget drog man nytta erfarenheten och byggde moderna motorer med överliggande kamaxel och demonterbart topplock. 1926 gick Wolseley i konkurs och Vickers sålde företaget till William Richard Morris, efter ett anbudsförfarande där även Austin varit intresserade. W R Morris ägde Wolseley som privatperson och först i mitten av trettiotalet blev företaget officiellt en del av Nuffield Organisation. Men Wolseleys toppventilsmotorer spreds snart till Morris och MG. Under trettiotalet reducerades Wolseley gradvis till en lyxigare variant av Morris. 1933 kom för första gången det inifrån belysta kylarmärke, som framöver skulle känneteckna Wolseley. 1937 köpte Scotland Yard ett antal 18 hp, vilket blev starten på en trettioårig tradition bland brittiska polisen, att använda Wolseleys sexor som patrullbilar.

1940–1967
Efter andra världskriget flyttades produktionen till Morris-fabriken i Cowley. Wolseleys första efterkrigsbilar var mycket lika motsvarande Morris-version, men hade fortfarande motorer med överliggande kamaxel. Sedan British Motor Corporation bildats 1952, blev släktskapet med övriga BMC-produkter alltmer tydligt. Wolseley-bilarna blev en ”finare” version med allmänt bättre utrustning och traditionell brittisk inredning med läder och trä.

1968–1975
Efter bildandet av British Leyland Motor Corporation 1968, satsades allt mindre resurser på Wolseley. Sista bilen presenterades våren 1975 och var som vanligt en lyxigare version av motsvarande Austin och Morris. Ett halvår senare rationaliserades serien till en enda Princess-modell och märket Wolseley upphörde att existera.

Några Wolseley-modeller
 1896 Wolseley Tricycle
 1902 Wolseley 10 hp
 1927 Wolseley 16/45 Viper
 1931 Wolseley Hornet
 1936 Wolseley 18 hp
 1948 Wolseley 4/50
 1948 Wolseley 6/80
 1952 Wolseley 4/44
 1954 Wolseley 6/90
 1957 Wolseley 1500
 1959 Wolseley 15/60
 1959 Wolseley 6/99
 1961 Wolseley Hornet
 1965 Wolseley 1100
 1967 Wolseley 18/85
 1975 Wolseley Saloon

Källor
Stora billexikonet, red. G N Georgano, svensk övers. Björn-Eric Lindh 1982. 
The Cars of BMC, av Graham Robson, 1987.

Noter

Ej längre existerande brittiska biltillverkare
Ej längre existerande brittiska fordonstillverkare
Företag upplösta 1975
British Leyland
Masanobu Ando

Masanobu Ando (安藤政信), född 19 maj 1975 i Kawasaki, är en japansk skådespelare och regissör. Han har medverkat i många filmer. Hans mest kända roll är som den psykopatiske mördaren Kazuo Kiriyama i filmen Battle Royale. Han anses vara Japans svar på Johnny Depp.

Filmografi (i urval) 
 2000 - Battle Royale
 2002 - Drive
 2005 - Gimmy Heaven 
 2006 - Big Bang Love: Juvenile A

Utmärkelser 
 1996 - Nikkan Sports Film Award, bästa nykomling för Kidzu ritan
 1996 - Hochi Film Award, bästa nya skådespelare för Kidzu ritan
 1997 - Festivalpris vid Filmfestivalen i Yokohama, bästa nykomling för Kidzu ritan
 1997 - Mainichi Film Concours, Sponichi Grand Prize New Talent Award för Kidzu ritan
 1997 - Kinema Junpo Award, bästa nya skådespelare för Kidzu ritan
 1997 - Blue Ribbon Award, bästa nya skådespelare för Kidzu ritan
 1997 - Award of the Japanese Academy, årets nykomling för Kidzu ritan

Externa länkar 
  

Japanska skådespelare under 2000-talet
Födda 1975
Män
Levande personer
WP:Projekt Japan
Personer från Kawasaki
NGC 40

NGC 40, eller Caldwell 2, är en planetarisk nebulosa, det vill säga het gas omkring en döende stjärna. Stjärnan har slungat ut sitt yttersta lager och har lämnat kvar en mindre mycket varm stjärna med yttemperatur på ca 50 000 ℃. Strålningen från stjärnan orsakar upphettning av den utslungade gasen till 10 000 ℃ i en diameter på ca 1 ljusår . Forskare tror att om ca 30 000 år kommer nebulosan att blekna bort och efterlämna en vit dvärg ungefär lika stor som Jorden .

Galleri

Referenser 

0040
NGC 0040
NGC 0040
002
HD-objekt
Licentiera

Denna artikel handlar om en historisk term. Se även Licentiatexamen.
Att licentiera, från franskans licencier, var under frihetstiden en term för ståndsriksdagens avskedande av icke önskvärda riksråd.

Det ansågs inte innebära full avsättning, utan endast en förlust av ständernas förtroende och ett följaktligt avlägsnande från rådsämbetets utövning, men med bevarande av rådsvärdigheten och i regel med en årlig pension.

Denna skenbart skonsamma avsättningsform uppfanns av Hattarna vid Hornanhängarnas fall 1739. Riksråd, inklusive de licentierade, var utestängda från riddarhusets förhandlingar, så en licentierad hade alltså mindre inflytande i rikets politik än om vederbörande blivit fullständigt avskedad.

Källor

Sverige under frihetstiden
Ugglan
1739 i Sverige
Leijonancker

Leijonancker, även Lejonanker och ursprungligen Leyonancker, är en svensk adlig ätt, adlad den 18 augusti 1666 och introducerad på Riddarhuset 1668 som ätt nummer 778. Den är utslocknad på svärdssidan.

Släktens historia
Den från Skottland bördige Daniel Young (1627−1688) kom till Sverige på 1650-talet och adlades Leijonancker 1666 för sina förtjänster som underleverantör till den kungliga svenska armén. Young var först kramhandlare i Stockholm och kom att utgöra en del av tidens högre borgerskap tack vare sina affärskontakter med kungahuset. Redan år 1651 beviljades han och köpmannen Caspar Kohl tobaksmonopol i Sverige och Finland mot ett årligt arrende. Han blev också delägare i Västerviks rederi som hade 14 handelsfartyg. Han drev senare ett vantmakeri i en större industribyggnad som kallades Malongen. Den låg vid det som på den tiden kallades "Leijonanckers Tårg", idag Nytorget 15, på Södermalm i Stockholm. Malongen är Stockholms äldsta bevarade industrifastighet. 

Daniel Leijonancker och affärskollegan Jakob Momma Reenstierna utökade verksamheten och dominerade vid tiden området kring Renstiernas gata och Nytorget på Södermalm. Det är troligt att de använde samma arkitekt – den från Sydtyskland inkallade Johan Tobias Albinus – som dokumentariskt kan bindas till Reenstiernas palats vid Wollmar Yxkullsgatan, uppfört vid mitten av 1660-talet.

Kommerserådet Daniel Young Leijonancker gifte om sig med Margareta (Magdalena) Granatenfelt, dotter till översten Pierre Boo Margalli (adlad Granatenfelt nr 483) och Catharina de Flon. Efter hennes död 1675 gifte han sig Daniel för tredje gången samma år med friherrinnan Catharina Gyldenhoff (Gyllenhåf), död 1703. Daniel Leijonancker fick med sina tre fruar 32 barn, varav 23 söner och nio döttrar.

De mest kända av släkten Leijonancker är konteramiral Fredrik Wilhelm Leijonancker, översten vid Arméns flotta Gustaf Adolf Leijonancker som utmärkt sig under Gustav III:s ryska krig samt landshövdingen Wilhelm Leijonancker, som 1853 ha planerat och genomfört Stockholms första vattenverk, Skanstullsverket på Södermalm.

Ätten Leijonancker utslocknade 1972 på svärdssidan. Själva efternamnet lever dock vidare då Bengt Augustinsson (1922–2017) år 1980 antog namnet efter sin farmor. Han var sonson till landshövdingen Fredrik Wilhelm Leijonanckers dotter Maria Leijonancker i hennes äktenskap med bataljonsläkaren Ernst Augustinsson.

Bilder

Källor 
Riddarhuset (Stockholm)
University of St. Andrews (Skottland)
S. Adelns Ättartavlor, Gustaf Elgenstierna

Noter 

Svenska adelsätter
Efternamn
De långhåriga merovingerna

De långhåriga merovingerna är en essäsamling av Frans G. Bengtsson som utkom första gången 1933. Samlingen är uppkallad efter en av essäerna med samma namn. Denna essä är en berättelse på 35 sidor som baseras på Frankerkrönikan (Historia Francorum) författad i slutet av 500-talet av  Gregorius, biskop av Tours.  Merovingerna  var en kungaätt som, med många inbördes strider, regerade i Frankerriket från 400-talet till 700-talet.

Innehåll
Essäernas titlar är:
Zaleukos
De långhåriga merovingerna
Lakonismer
Den romantiska vildmarken
Två amerikanska kavallerister (J.E.B. Stuart och N.B. Forrest)
Skyttegravsepik
Gertrude Bell
Äreminne över Magliabechi
När  Marlborough drog i kriget
 Lincoln i förmörkelse
Robinson Crusoe
Vetenskapen om namn
Othello och fotbollsreferenten
Meditation över den gifte mannens lycka
En dröm om människan
Försök till en optimistisk betraktelse
Vintermänniskan

Essäsamlingar
Litteratur 1933
Verk av Frans G. Bengtsson
Pontonjärparken

Pontonjärparken är en park i centrala Kungsholmen i Stockholm vars namn kan härledas till Pontonjärbataljonen som 1856–1922 var stationerad i området.

Pontonjärbataljonen var ett ingenjörsförband vars främsta uppgift låg i att bygga broar och vägar, sprängningar, blockeringar men även minering. Ned mot det som idag kallas Norr Mälarstrand låg kaserner, officersmäss, kasernvakter, ridhus, stall, förråd och smedja. 1922 revs de gamla byggnaderna för att skapa plats för nya bostäder.

Källor
Historia från HSB

Kungsholmen
Parker i Stockholms kommun
Skeptisk hypotes

En skeptisk hypotes avser en hypotes som kan användas som argument för filosofisk skepticism.

En skeptisk hypotes är genius malignus.

Exempel 
Ett exempel på en skeptisk hypotes är tankeexperimentet Hjärnor i näringslösning. En skeptisk hypotes beskriver en situation där vi är vilseledda om något fenomen men där våra upplevelser är exakt som de skulle vara om vi inte vore vilseledda. Med en skeptisk hypotes kan man skapa skeptiska argument:

Jag vet inte att icke-P

Om jag inte vet att icke-P, så vet jag inte att S

∴ Jag vet inte att S

Se även 
Nollhypotes

Argument inom kunskapsteori
Filosofiska argument

en:Philosophical skepticism#Skeptical hypotheses
Taxning

Taxning (verb: taxa) innebär ett luftfartygs förflyttning av egen kraft på mark eller vatten på en flygplats, med undantag av start och landning. För helikopter innefattas förflyttningshovring. Flygplan taxar vanligtvis i 16-19 knop (30-35 km/h). Genom att taxa långsamt säkerställs att planet kan stoppas snabbt och risken minskar för hjulskador på större flygplan om de av misstag svänger av den belagda ytan.

Referenser 

Flyg
Johann Bernhard Fischer von Erlach

Johann Bernhard Fischer von Erlach, född 20 juli 1656 i Graz, Österrike, död 5 april 1723 i Wien, var en österrikisk arkitekt under barockepoken.

Han utbildade sig i Rom, där han anslöt sig till Francesco Borrominis riktning. De flesta av hans byggnader har genom storartade proportioner och kraftig totaleffekt ett betydande konstvärde, däribland lustslottet Schönbrunn, universitetskyrkan i Salzburg och Clam-Gallaspalatset i Prag samt Karlskirche, hans arkitektoniska mästerverk (påbörjad 1715), hovbibliotekssalen och en mängd palats (prins Eugens m.fl.) i Wien, vilken stad först genom hans verk fick sin monumentala prägel.

Han var verksam även som kopparstickare och skriftställare. Många av hans planritningar utfördes av sonen och lärjungen Joseph Emanuel Fischer von Erlach (1695-1742).

Källor

Noter 

Födda 1656
Avlidna 1723
Österrikiska arkitekter under 1600-talet
Män
Personer från Graz
Österrikiska arkitekter under 1700-talet
Johann Lukas von Hildebrandt

Johann Lukas von Hildebrandt, född 14 november 1668 i Genua, död 16 november 1745 i Wien, var en österrikisk arkitekt under barockepoken.

Hildebrandt var verksam i Wien, elev till Carlo Fontana och var en av Österrikes förnämsta barockmästare. Hans verk karaktäriseras av speciellt livlig taksilhuett och rikligt användande av skulptural utsmyckning.

von Hildebrandts arkitektoniska mästerverk är slottsbyggnaderna Palais Daun-Kinsky (1713–1726) och Övre Belvedere (1721–1723), båda i Wien.

Referenser

Noter 

Födda 1668
Avlidna 1745
Österrikiska arkitekter under 1700-talet
Män
Personer från Genua