Vought F4U Corsair

Vought F4U Corsair var ett amerikanskt jaktflygplan som användes under andra världskriget.

Det togs i tjänst år 1942. Planet, som var såväl landbaserat som baserat på hangarfartyg, användes framför allt i Stilla havet. Planet utklassade alla japanska plan i hastighet men dock inte i manöverbarhet. Corsair lyckades förstöra 2 140 japanska flygplan till en förlust av endast 189 plan.

Totalt byggdes 12 571 st flygplan; de sista levererades 1953 till Frankrike. Första flygplanet tillverkades åt amerikanska flottan 1940, vilket gör att det är den längsta produktionen av ett stridsflygplan med kolvmotor i amerikansk historia. Det sista flygplanet togs ur tjänst på 1960-talet.

Utveckling 
I februari 1938 lämnade amerikanska flottan ut förfrågningar om en och tvåmotoriga stridsflygplan. Kravet på den enmotoriga modellen var en stallhastighet som inte översteg 110 km/h och en räckvidd på 1 600 km. Flygplanet skulle kunna bära 4 st kulsprutor eller 3 st med utökad ammunition.

I juni 1938 skrev amerikanska flottan på ett kontrakt för prototypen XF4U-1, BuNo 1443. Corsair designades av Rex Beisel som ledare för Voights designteam. Konstruktionen börjades 1939 med en prototyp av Pratt & Whitney Double Wasp motor, som gav 1 805hk. När prototypen byggdes var detta den största och kraftigaste motorn som fanns. Första flygningen gjordes 29 maj 1940 med Lyman A Bullard som pilot. Jungfrufärden gick bra ända tills man fick landa på grund av roderfladder i höjdrodret.

Den 1 oktober blev X4F4U-1 det snabbaste enkelmotoriga stridsflygplanet i USA, med ett hastighetsrekord på 640 km/h. Flygplanet visade sig även ha god stigförmåga vid utprovningarna. I dykning med motorn på full gas kom flygplanet upp i 890 km/h, dock skadade detta flygplanet.

Rapporter från Europa indikerade att beväpningen med 2st 7,62mm  och 2st 12,7mm kulsprutor var undermålig. Till följd av detta lämnade amerikanska flottan önskemål om att få en tyngre beväpning. Den 30 juni 1941 lämnades en beställning på 584st flygplan.

Design 
F4U använde den största motor som gick att få tag på när den byggdes, en 18cyl Pratt & Whitney R-2800 Double Wasp. För att få ut så mycket kraft som möjligt ur motorn användes en 3-bladig propeller med ställbar vinkel. För att få plats med gångjärn till de vikbara vingarna behövde landningsstället fällas bakåt, men på grund av vingens bredd blev det svårt att få plats med dessa. För att lösa problemet konstruerade man en inverterad måsvinge, som kortade landningsstället betydligt. Den böjda vingen vägde dock relativt mycket och var komplicerad att tillverka.

Varianter 
F4U-1 (Corsair Mk I Fleet Air Arm):
F4U-1A (Corsair Mk II):
F3A-1 (Corsair Mk. III):
F4U-1B:
F4U-1C:
F4U-1D (Corsair Mk IV):
F4U-1P:
XF4U-2:
F4U-2:
XF4U-3:
XF4U-4:
F4U-4:
F4U-4C:
F4U-4K:
F4U-4P:
XF4U-5:
F4U-5N:
F4U-5NL:
F4U-5P:
F4U-7 :
FG-1E:
FG-1K:
FG-3:
FG-4:
AU:

Användare 
 använde 26 stycken F4U-5/5N/5NL Corsairs mellan 1956 och 1968 från hangarfartyget .

 Fleet Air Arm

 USA:s marinkår

Externa länkar 

Färgning Vought F4U Corsair

Amerikanska jaktflygplan
Amerikanska stridsflygplan under andra världskriget
Amerikanska militärflygplan under Koreakriget
Amerikanska militärflygplan under kalla kriget
Flygplan tillverkade av Vought