kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Värnamo stad

Denna artikel handlar om den tidigare kommunen Värnamo stad. För orten se Värnamo, för dagens kommun, se Värnamo kommun.

Värnamo stad var en kommun i Jönköpings län.

Administrativ historik
Värnamo stad bildades 1 november 1920 genom en ombildning av Värnamo köping.

Den 1 januari 1947 (enligt beslut den 22 februari 1946) inkorporerades Värnamo landskommun, omfattande 205,04 km² (varav 184,47 km² land) och 3 685 invånare. I avseende på fastighetsredovisningen inkorporerades också Värnamo socken i staden.

Den 1 januari 1971 (i samband med kommunreformen 1971) ombildades staden till Värnamo kommun.

I likhet med andra under 1900-talet inrättade stadskommuner fick staden inte egen jurisdiktion utan låg fortsatt under landsrätt i Östbo tingslag till 1948 därefter i Östbo och Västbo domsagas tingslag.

Kyrklig tillhörighet
Staden hörde i kyrkligt hänseende till Värnamo församling.

Sockenkod
För registrerade fornfynd med mera så återfinns staden inom ett område definierat av sockenkod 0684 som motsvarar den omfattning staden hade kring 1950, vilket innebär att också Värnamo socken omfattas.

Stadsvapen
Blasonering: En blå bjälkvis stående ström på guldfält.

Vapnet fastställdes av Kungl. Maj:t år 1922. Strömmen syftar på Lagan och guldfärgen skall antyda sanden i flygsandsfälten utanför Värnamo. Efter kommunbildningen registrerades vapnet för Värnamo kommun år 1974.

Geografi
Värnamo stad omfattade den 1 januari 1952 en areal av 207,97 km², varav 187,36 km² land. Efter nymätningar och arealberäkningar färdiga den 1 januari 1957 omfattade staden den 1 november 1960 en areal av 209,65 km², varav 189,32 km² land.

Tätorter i staden 1960

Tätortsgraden i staden var den 1 november 1960 84,5 procent.

Politik

Mandatfördelning i valen 1920–1966

Källor

Indelningar i Värnamo kommun
Städer i Sverige
 
Sveriges kommuner 1863-1951
Sveriges kommuner 1952-1970
Tidigare kommuner i Jönköpings län
Alvesta köping

Denna artikel handlar om den tidigare kommunen Alvesta köping. För orten se Alvesta, för dagens kommun, se Alvesta kommun.

Alvesta köping var en tidigare kommun i Kronobergs län.

Administrativ historik
När kommunalförordningarna trädde i kraft den 1 januari 1863 inrättades över hela landet cirka 2 400 landskommuner, de flesta av dessa motsvarande en socken. I Aringsås socken i Allbo härad i Småland bildades då Aringsås landskommun. Den framväxande järnvägsknuten Alvesta inrättades som Alvesta municipalsamhälle inom kommunen från den 15 april 1894. Den 1 januari 1945 ombildades Aringsås landskommun till köping med namn efter det samtidigt upplösta municipalsamhället. I köpingen inkorporerades 1952 Lekaryds landskommun och Härlövs landskommun och 1963 Hjortsberga landskommun. Vid kommunreformen 1971 infördes enhetlig kommuntyp och nuvarande Alvesta kommun bildades.

Köpingen hörde till Alvesta församling (den 1 januari 1952 tillkom församlingarna Härlöv och Lekaryd, och den 1 januari 1967 Hjortsberga med Kvenneberga församling) och ingick i Västra Värends tingslag.

Köpingsvapen
Blasonering: I grönt fält tre bin av guld, ordnade två och ett, och därunder en stam av guld, belagd med ett grönt bevingat hjul.

Vapnet fastställdes för köpingen 1951 och pekar på Alvesta som järnvägsknut; bina symboliserar "industriell flit". Efter kommunbildningen registrerades vapnet 1976.

Geografi
Alvesta köping omfattade den 1 januari 1952 en areal av 99,98 km², varav 87,31 km² land.

Tätorter i köpingen 1960
I Alvesta köping fanns tätorten Alvesta, som hade 5 574 invånare den 1 november 1960. Tätortsgraden i köpingen var då 84,4 procent.

Politik

Mandatfördelning i valen 1946–1966

Referenser

Sveriges köpingar
Indelningar i Alvesta kommun
Sveriges kommuner 1863-1951
Sveriges kommuner 1952-1970
Tidigare kommuner i Kronobergs län
Gunnis punggrävling

Gunnis punggrävling (Perameles gunnii) är ett litet pungdjur i familjen punggrävlingar som förekommer i sydöstra Australien och på Tasmanien.

Dess förekomst på det australienska fastlandet är begränsad till några få platser i de sydvästra delarna av delstaten Victoria. Att den här punggrävlingen finns på fastlandet idag beror på att den återintroducerats. Orsaken till att den en gång försvann från fastlandet var troligen predation av införda rovdjur som rödräv och att dess habitat förstördes av införda betande djur som får och kaniner. Av IUCN är den rödlistad som Sårbar (VU). Den större populationen finns på Tasmanien, på fastlandet finns endast några hundra djur.

Gunnis punggrävling lever på gräsmarker och i öppna skogar och har ett liknande levnadssätt som andra punggrävlingar, det vill säga den är främst nattaktiv. Dess föda är varierad, bland annat insekter och andra ryggradslösa djur men även olika växtdelar. Honorna är dräktiga i 12 dagar och kan få upp till 5 ungar. Oftast föds dock bara 2 eller 3 ungar. När ungarna är 60 dagar gamla har de blivit avvanda. Könsmognaden nås vid 3 månaders ålder hos honor och hanar blir efter cirka 5 månader könsmogna.

En fullvuxen individ har en kroppslängd (huvud och bål) på 27–35 centimeter och vikten är 0,5-1,5 kilogram. Svansen är 7–11 centimeter lång. Pälsen är brunaktig till gråaktig och på den bakre delen av kroppen har djuret 3 eller 4 vita streck.

Referenser

Noter

Tryckta källor 
 Schou, Per (red.). Djur: illustrerad guide till världens djurliv, Globe Förlaget, 2007. .

Externa länkar 

Grävlingpungdjur
Däggdjur i australiska regionen
Anna Asp

Anna Margareta Birgitta Asp, född 30 juli  1946 i Söderhamn, är Sveriges internationellt mest kända scenograf. 1984 fick hon en  Oscar för scenografin i Ingmar Bergmans Fanny och Alexander.

Karriär 
Asp utbildade sig i början på 1970-talet till filmscenograf vid Svenska filminstitutets filmskola. Hon arbetade som rekvisitör på några långfilmer och gjorde sedan scenografin till Roy Anderssons Giliap (1975). 1982 samarbetade hon med Ingmar Bergman på Fanny och Alexander, vilket skulle förläna henne en oscarsstatyett. 

Därefter följde en rad filmproduktioner.  Asp har arbetat med internationella storfilmer som Andrej Tarkovskijs  Offret (1986) och Bille Augusts Andarnas hus (1993); TV-serier som Arn (2008) och  Wallander (2009) och svenska långfilmer som Ondskan (2003) och Svinalängorna (2010). 2012 var hon produktionsdesigner för den norska TV-serien Halvbrodern.

Anna Asp har mottagit två Guldbaggar (1993, 2004), de två danska filmpriserna Bodil (1987) och Robert  (1987) samt en Oscar (1984). År 2001 promoverades hon till hedersdoktor vid Aalto-universitetets högskola för konst, design och arkitektur i Helsingfors.

Asp tilldelades 2008 Teaterförbundets guldmedalj för "utomordentlig konstnärlig gärning".

Teater

Scenografi och kostym

Om Anna Asp

Filmer 
Bygga bilder, dokumentärfilm av Kerstin Eriksdotter om arbetet med scenografin till Tarkovskijs Offret. Produktion Svenska Filminstitutet 1990.

Böcker 
Peter Ettedgui (ed.): Production Design and Art Direction. Focal Press (Screencraft Series) 2001. Ett kapitel i boken handlar om Anna Asps scenografier och arbetsmetod.

Referenser

Noter

Källor 
Anna Asp på Svensk filmdatabas.

Födda 1946
Svenska scenografer
Kvinnor
Levande personer
Personer från Söderhamn
Hedersdoktorer vid Aalto-universitetet
Guldbaggen för bästa prestation
Guldbaggen för kreativa insatser
Guldbaggenominerade
Lessebo köping

Denna artikel handlar om den tidigare kommunen Lessebo köping. För orten se Lessebo. För kommunen, se Lessebo kommun.

Lessebo köping var en tidigare kommun i Kronobergs län.

Administrativ historik
Den 1 januari 1939 bildades Lessebo köping genom utbrytningar ur landskommunerna Herråkra (omfattande en areal av 0,04 kvadratkilometer, varav allt land), Hovmantorp (omfattande en areal av 47,60 kvadratkilometer, varav 41,70 land) och Ljuder (omfattande en areal av 0,86 kvadratkilometer, varav allt land). 1971 ombildades köpingen till Lessebo kommun.

Köpingens församling var inledningsvis Hovmantorps församling innan Lessebo församling bildades 1961 genom en utbrytning ur Hovmantorps församling.

Köpingvapen
Blasonering: I rött fält en bikupa och däröver en krona, allt av guld.

Vapnet fastställdes 1960.

Geografi
Lessebo köping omfattade den 1 januari 1952 en areal av 48,50 km², varav 42,60 km² land.

Tätorter i köpingen 1960
I Lessebo köping fanns tätorten Lessebo, som hade 2 509 invånare den 1 november 1960. Tätortsgraden i köpingen var då 92,2 procent.

Politik

Mandatfördelning i Lessebo köping 1938–1966

Referenser

Indelningar i Lessebo kommun
Sveriges köpingar
Sveriges kommuner 1863-1951
Sveriges kommuner 1952-1970
Tidigare kommuner i Kronobergs län
Adolf Bernhard Marx

Adolf Bernhard Marx, född den 15 maj 1795 i Halle, död den 17 maj 1866 i Berlin, var en tysk musikteoretiker av judisk börd. 

Marx studerade juridik och var en tid domstolsreferendarie, men idkade även musikstudier för Türk, senare i Berlin för Zelter, ägnade sig odelat åt musiken och utgav 1824–1830 Berliner allgemeine musikalische Zeitung. 1827 promoverades han till filosofie doktor. Han höll därefter föreläsningar i musik vid universitetet i Berlin samt blev 1830 professor och 1832 universitetsmusikdirektor. År 1850 öppnade han jämte Kullak och Stern det Sternska konservatoriet i Berlin, men drog sig tillbaka 1856. Marx koralbok och sångskolor har inte visat sig livskraftiga, inte heller hans kompositioner: operor, oratorier, sånger, instrumentalmusik. 

Av bestående värde är däremot hans skrifter, bland vilka må nämnas Die lehre von der musikalischen komposition (4 band, 1837-47; flera upplagor), Allgemeine musiklehre (1839; 10:e upplagan 1884), Die musik des 19. jahrhunderts (1855), Ludwig van Beethovens leben und schaffen (1859; 6:e upplagan, bearbetad av Gustav Behncke, 1911), Gluck und die oper (2 band, 1863) och Erinnerungen aus meinem leben (2 band, 1865). Inom harmoniläran fortbildade Marx de uppslag Logier givit. För uppskattningarna av de äldre klassikerna Bach, Händel och Gluck ivrade han med värme, och han var den, som först förklarade och framhöll skönheterna i Beethovens senaste verk, som var före sin tid.

Källor

Noter

Tyska musikteoretiker
Tyska musikhistoriker
Tyska klassiska kompositörer
Kyrkomusikkompositörer
Tyska operatonsättare
Musikologer under 1800-talet
Tyska musiker under 1800-talet
Personer från Halle an der Saale
Födda 1795
Avlidna 1866
Män
Ugglan
Bertil Damm

Erik Bertil Damm, född 28 juni 1887 på Stynsbergs gård i Tierp i Uppsala län, död 18 juli 1942 på Ljusdals lasarett, var en svensk konstnär (främst målare). Han var son till inspektor Carl Johan Damm och Christina Carolina Nilsdotter.

Damm var elev vid Althins målarskola 1906 och vid Konsthögskolan 1907-1908 därefter företog han studieresor till Italien 1912, 1921.1922 och 1927, Spanien 1916-1919, Frankrike 1912-1914 och 1938, Estland 1936 och 1937. Han debuterade med en utställning på Hallins konsthandel 1909 och ställde därefter ut på Svensk-franska konstgalleriet, Konstnärshuset och tillsammans med Optimisterna på Liljevalchs konsthall. Han genomförde en retrospektiv utställning på Konstakademien 1934.

Han målade bland annat figurmotiv, porträtt och landskap med motiv från italienska städer och Fårö. Men är främst känd för sina arbeten inom dekorativ konst såsom väggmålningar på Tekniska museet i Stockholm och monumentalmålningen i Landstatshuset i Gävle, samt målnigen Apoteos över svensk bildning för dåvarande för Stockholms stadshus Gyllende Sal som aldrig kom till utförande men som nu i sina utkast finns på Stockholms högskola), teaterdekorer han samarbetade bland annat nära med kompositören Natanael Berg inför dennes opera Birgitta 1942 och teaterdekorationer till bland annat Mäster Olof och Othello samt förlagor till textilkonstverk såsom gobelänger.

Andra kända verk var en väggtapet för M/S Kungsholm och väggmålningar på hotell Atlantic i Stockholm.

Han blev ledamot av Konstakademien 1941 och han utnämndes till professor vid Konstakademien kort före sin död 1942. Bertil Damm är begravd på Ekerö kyrkogård.

En minnesutställning med Damms konst visades på Konstakademien 1943 där katalogen skrevs av Ragnar Hoppe. Damm är representerad vid  Nationalmuseum, Moderna museet, Thielska galleriet, Göteborgs konstmuseum, Gävle museum, Västerås konstmuseum, Statens porträttsamling på Gripsholm och Nasjonalgalleriet i Oslo .

Teater

Scenografi och kostym

Källor
 Svenska konstnärer - Biografisk handbok (Vänersborg 1990) 
Svenskt konstnärslexikon del II sid 31, Allhems Förlag, Malmö.
Svenska konstnärer, Biografisk handbok, Väbo förlag, 1987, sid 108,

Noter

Externa länkar
 

Personer från Tierps socken
Svenska målare under 1900-talet
Professorer vid Kungliga Konsthögskolan
Representerade vid Nationalmuseum
Representerade vid Göteborgs konstmuseum
Födda 1887
Avlidna 1942
Män
François-Joseph Fétis

François-Joseph Fétis, född den 25 mars 1784 i Mons, död den 26 mars 1871 i Bryssel, var en belgisk musiklärd, far till Edouard Fétis.

Fétis började 1800 på Paris konservatorium, genomreste 1803 Tyskland och Italien, ägnade sig med stor flit åt musikteoretiska studier, blev 1813 organist i Douai och kallades 1821 till professor i komposition vid konservatoriet i Paris. Där reformerade han undervisningsmetoden, höll föreläsningar över musik, föranstaltade historiska konserter och uppsatte 1827 den berömda vetenskapliga musiktidskriften "Revue musicale". Samma år erhöll han bibliotekariesysslan vid konservatoriet.

År 1833 blev han kapellmästare hos kungen av Belgien och direktör för konservatoriet i Bryssel, en institution som under hans ledning uppnådde högt anseende i samtiden. Fétis tonverk (operor, kyrkomusik och instrumentalkompositioner) är regelrätta och något stela. Medan de blivit bortglömda har hans insatser som teoretiker fått erkännande även av eftervärlden. Bland annat namngav han tonalitetens begrepp. Hans skrifter har varit av stor betydelse, trots de förebråelser för partiskhet, fantiserande och otillförlitliga uppgifter, som han – visserligen inte alldeles utan skäl – fått uppbära.

Av dessa ofta omfångsrika skrifter kan här nämnas Traité élémentaire d'harmonie et d'accompagnement (1824), Traité du contrepoint et de la fugue (1825), Quels ont été les mérites des néerlandais dans la musique? (1829), La musique mise à la portée de tout le monde  (1829; flera upplagor), Manuel des principes de musique (1837), Traité complet de la théorie et de la pratique de l'harmonie (1844; flera upplagor), samt hans båda huvudarbeten Biographie universelle des musiciens et bibliographie générale de la musique (8 band, 1835–1844; 2:a upplagan 1860–1865, med supplement av Pougin i 2 band, 1878–1881), ett, trots alla sina fel, på sin tid helt oumbärligt verk, och den ofullbordade Histoire générale de la musique (5 band, 1869–1876).

Källor 
 

Belgiska musikhistoriker
Belgiska musikteoretiker
Belgiska organister
Klassiska organister
Belgiska musikpedagoger
Musikologer under 1800-talet
Belgiska musiker under 1800-talet
Belgiska forskare under 1800-talet
Personer från Mons
Födda 1784
Avlidna 1871
Män
Ugglan
François Antoine de Boissy d'Anglas

François Antoine de Boissy d'Anglas, född 8 december 1756 och död 20 oktober 1826, var en fransk politiker.

Boissy d'Anglas ägnade sig åt advokatverksamhet i Paris, och valdes 1789 till representant för det tredje ståndet och erhöll säte i nationaförsamlingen. Han spelade dock ingen större politisk roll här. 1792 invaldes han i konventet, där han efter Robespierres fall blev en av ledarna högra flygeln av thermidoristerna. Han invaldes i välfärdsutskottet, och fungerade en tid som konventets president och var en av de främsta upphovsmännen till konstitutionen av år III. Under direktoriet hade han säte i de femhundrades råd. Han hade länge misstänkts för rojalistiska stämplingar, och i samband mot representationens högermajoritet riktade statskuppen 18 fructidor år V (1797) utstöttes han och dömdes till deportation. Boissy d'Anglas undkom till England, men återvände under konsulatet till Frankrike, blev 1801 medlem av tribunatet, och 1805 av senaten. Under Ludvig XVIII:s regering utnämndes Boissy d'Anglas till pär.

Källor 
 Svensk uppslagsbok, Malmö 1939.

Franska politiker
Födda 1756
Avlidna 1826
Män
Förlängda periodiska systemet

Förlängda periodiska systemet är en tabell över teoretiserade grundämnen som ännu inte upptäckts.

För närvarande finns det sju perioder i det periodiska systemet. Det högsta atomnumret som hittills tillskrivits ett grundämne är 118. Om ytterligare grundämnen med högre atomnummer upptäcks kommer de att placeras i tilläggsperioder som illustrerar periodiskt återkommande trender för grundämnenas egenskaper.

De eventuella tillagda perioderna förväntas innehålla fler grundämnen än tidigare perioder, eftersom perioderna beräknas ha ett ytterligare block. Det så kallade g-blocket uppskattas innehålla 18 grundämnen med partiellt fyllda g-orbitaler i varje period. Den amerikanske kemisten Glenn T. Seaborg föreslog 1969 ett periodiskt system som innehåller detta block.

Externa länkar 
 The Extended Periodic Table Of The Elements 
 g orbitals 

Periodiska systemet
G-blocket

G-blocket är en grupp av grundämnen där elektronerna med högst energi finns i g-orbitaler i grundtillståndet. Dessa grundämnen finns i det förlängda periodiska systemet – en tabell över teoretiserade grundämnen som ännu inte upptäckts.

Den åttonde period som följer på de redan kända förväntas innehålla fler grundämnen än tidigare perioder, eftersom detta ytterligare block tillkommer, g-blocket. Det uppskattas innehålla 18 grundämnen i period 8, med partiellt fyllda g-orbitaler. Det var den amerikanske kemisten Glenn T. Seaborg som 1969 föreslog det förlängda periodiska systemet, med g-block.

G-blockets placering 
Med en diagram över det förlängda periodiska systemet visas g-blockets placering. De grundämnen som tillhör g-blocket visas med fet stil.

<div style="overflow: scroll;">

Referenser

Noter 
 
 

Periodiska systemets block
Marik Vos-Lundh

Marie-Anne (Marik) Vos-Lundh, född Marie-Anne Ericsson 3 juni 1923 i Petrograd, Sovjet, död 13 juli 1994 på Gotland, var en svensk scenograf, kostymtecknare och målare. Vos-Lundh var under flera decennier knuten till Dramatiska teatern i Stockholm. År 1984 vann hon en Oscar för kostymerna i Ingmar Bergmans film Fanny och Alexander.

Biografi 
Hon var dotter till tjänstemannen Rudolf Ericsson och Kira Spoerhase och gift 1947–1959 med redaktören Bengt Olof Vos och från 1962 med perukmakaren Börje Lundh. Marik Vos-Lundhs far var svensk och modern ryska. Vos-Lundh flyttade till Sverige 1932 och studerade målning vid Tekniska skolan 1939–1943 och vid Otte Skölds målarskola 1940–1945. Samtidigt var hon elev till Sven Erik Skawonius vid Dramatiska teaterns dekorationsateljé. Under sin studietid utförde hon dekorationer för Stockholms studentteater. Hon anställdes som dekoratör och kostymtecknare vid Dramaten 1946 där hon utsågs till dekorationschef 1963 och produktionschef 1964. Hon blev teaterns planeringsledare 1970. Under sina år vid Dramaten arbetade hon med framstående regissörer som  Olof Molander, Alf Sjöberg och Ingmar Bergman. Efter att hon slutade vid Dramaten 1982 började hon frilansa som scenograf och kostymtecknare, samt ägnade sig åt måleri, konsthantverk och fåruppfödning på Gotland. Vos-Lundh arbetade även med film, under drygt tjugo år samarbetade hon med Ingmar Bergman på hans filmproduktioner. Hon Oscarsnominerades för sina kostymer till Bergmanfilmerna Jungfrukällan (1961)  och Viskningar och rop (1972). 1982 vann hon en Oscar för kostymerna i Fanny och Alexander och blev även nominerad till den engelska BAFTA Award. Vos-Lundh arbetade huvudsakligen med en enkel uppbyggnad av scenografin med få färger som hon accentuerade i dräkterna och hon medverkade i ett hundratal uppsättningar på Dramatens olika scener. Hennes bilkdkonst består av  oljemålningar och akvareller. Vos-Lundh är bland annat representerad vid Scenkonstmuseet.

Teater

Scenografi och kostym

Referenser

Källor 
Svenskt konstnärslexikon del V, sid 716, Allhems Förlag, Malmö. 
Marik Vos-Lundh i Vem är hon 1988
Marik Vos-Lundh på Bergman.se 
Marik Vos-Lundh på Svensk Filmdatabas.

Noter

Externa länkar

Litteratur 
Marik Vos-Lundh; Dräkterna i dramat: mitt år med Fanny och Alexander, Stockholm: Norstedt, 1984. 

Svenskar från Sankt Petersburg
Födda 1923
Avlidna 1994
Svenska scenografer
Svenska kostymörer
Kvinnor
Oscar för bästa kostym
Representerade vid Scenkonstmuseet
Svenska målare under 1900-talet
Hermann Scholtz

Hermann Scholtz, född den 9 juni 1845 i Breslau, död den 13 juli 1918 i Dresden, var en tysk pianist.

Scholtz studerade i hemstaden för Brosig, för Plaidy och Riedel i Leipzig samt för Bülow och Rheinberger vid musikskolan i München, där han sedan var lärare 1869–1875, varefter han flyttade till Dresden samt utnämndes till kammarvirtuos 1880 och professor 1910. Han skrev en mängd pianokompositioner, vann stort erkännande som Chopinspelare och redigerade Petersförlagets Chopinedition. En elev till Scholtz var svensken Wilhelm Peterson-Berger.

Källor 

 

Tyska klassiska pianister
Pianister under 1800-talet
Tyska musiker under 1800-talet
Personer från Breslau
Födda 1845
Avlidna 1918
Män
Ugglan
Härjångsfjällen

Härjångsfjällen (sydsamiska: Giebnieh) är ett fjällmassiv i Åre kommun i sydvästra Jämtlands fjällvärld. Fjället är beläget i väglöst land precis norr om landskapsgränsen mellan Härjedalen och Jämtland cirka 9 kilometer norr om Ljungris i Ljungdalen och strax öster om Gåsenstugorna. Den högsta toppen kallas Härjångsstöten (sydsamiska: Giebnientjahke) och ligger 1626 meter högt vilket gör berget till det tredje högsta fjällmassivet i området efter Helags och Sylarna. Berget har en karaktäristisk profil med flera toppar som höjer sig markant över den omgivande högplatån. Mellan Härjångsfjällen och Helags finns Ljungans källa.

Bilder

Referenser

Externa länkar

Berg i Åre kommun
Berg i Jämtland
Karl-Erik Eriksson (biokemist)

Karl-Erik L. (Lennart) Eriksson, född 27 maj 1932 på Bohus-Malmön, Malmöns församling, Göteborgs och Bohus län, död 28 mars 2008 i Österåker-Östra Ryds församling, Stockholms län, var en svensk biokemist.

Biografi 
Han invaldes som ledamot av Ingenjörsvetenskapsakademien 1978. Han var på 1970-talet verksam på statens träforskningsinstitut i Stockholm, och var där en pionjär inom bioteknik för pappers- och massaindustrin. Hans forskargrupp bidrog till forskningen om cellulosabionedbrytning, och Eriksson belönades med Wallenbergpriset för detta. Senare blev han professor vid University of Georgia fram till pensioneringen. Eriksson var även byggmästare och affärsman.

Referenser

Noter

Källor
https://web.archive.org/web/20070914045227/http://www.bohusgillet.se/F%C3%B6rfattarna.htm#Karl-Erik_L._Eriksson

Svenska biokemister
Män
Ledamöter av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien
Födda 1932
Avlidna 2008
Personer från Malmöns socken
Pehr Gustaf Boivie

Pehr Gustaf Boivie, född den 3 december 1780 i Österlövsta socken, död den 1 januari 1860 i Hedemora, var en svensk skolman.

Boivie blev lärare vid Gävle elementarskola 1817 och rektor där 1824. Åren 1830–1845 var han rektor vid Uppsala katedralskola. Boivie var motståndare till ämneslärarsystemet, som han ansåg ledde till överdrivna fordringar, och kämpade för en förändring av studentexamen vid universiteten. Flera av hans åsikter kom till uttryck i 1862 års examensstadga. Boivie utgav Försök till svensk språklära  (1820, 2:a upplagan 1834).

Källor 
 Svensk uppslagsbok, Malmö 1939.

Externa länkar 
 
 

Svenska skolledare under 1800-talet
Svenska läroboksförfattare
Personer från Österlövsta socken
Födda 1780
Avlidna 1860
Män
Svensk uppslagsbok
Karl-Erik Eriksson (fysiker)

För andra personer med liknande namn, se Karl-Erik Eriksson.

Karl-Erik Eriksson, född 19 november 1935 i Södra Råda församling, Värmlands län, är en svensk fysiker. Han var docent vid statens råd för atomforskning 1962–1963 och professor i teoretisk fysik vid Göteborgs universitet från 1963. 

Förutom sin verksamhet inom fysik tillskrivs även Karl-Erik grundandet av institutionen för Fysisk Resursteori på Chalmers Tekniska Högskola.

Källor 

 http://www.alba.nu/sidor/19379

Noter 

Svenska professorer i teoretisk fysik
Personer verksamma vid Göteborgs universitet
Personer från Södra Råda socken
Födda 1935
Levande personer
Män