Rättsakt

En rättsakt, eller unionsakt, är en rättsregel antagen av Europeiska unionens institutioner, organ eller byråer med unionens fördrag eller andra rättsakter som rättslig grund. Rättsakterna utgör den unilaterala sekundärrätten, en viktig del av unionsrätten. Det finns fem huvudtyper av rättsakter: förordningar, direktiv, beslut, rekommendationer och yttranden. Därutöver förekommer även andra typer av rättsakter, till exempel slutsatser, resolutioner och riktlinjer.

Förordningar, direktiv och beslut är bindande rättsakter, medan rekommendationer och yttranden inte är bindande. Om de tre förstnämnda akterna antas i enlighet med ett lagstiftningsförfarande utgör de lagstiftningsakter, medan övriga akter utgör icke-lagstiftningsakter. Alla lagstiftningsakter samt de flesta icke-lagstiftningsakter offentliggörs i Europeiska unionens officiella tidning innan de träder i kraft. Inom unionens exklusiva befogenhetsområden, till exempel frågor som rör tullunionen, konkurrensregler och den gemensamma handelspolitiken, är det endast unionen som har rätt att anta rättsligt bindande akter. Medlemsstaterna får då anta akter endast efter godkännande av unionen eller för att genomföra unionens akter.

Utformning 
Rättsakterna är utformade enligt en enhetlig struktur, utarbetad av institutionerna genom Publikationsbyrån. En rättsakt består i regel av tre delar: ingressen, artikeldelen och eventuella bilagor. Artikeldelen utgör den normativa delen av rättsakten och är uppdelad i artiklar. Eventuella bilagor är bindande genom att vara bundna till artiklar i artikeldelen. Ingressen innefattar dels beaktandeleden, dels skälen för att rättsakten antas.

Titel 
En rättsakt tilldelas en titel som innehåller namnet på den utfärdande institutionen, organet eller byrån, typen av akt, aktens nummer, datum för antagande samt en kortfattande beskrivning av rättsaktens innehåll. Eftersom en officiell titel på en rättsakt ofta är lång är det vanligt att akterna erhåller informella namn som är betydligt kortare. Exempel på titlar är:
 Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/399 av den 9 mars 2016 om en unionskodex om gränspassage för personer (kodex om Schengengränserna)
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (”rörlighetsdirektivet”)
 Europeiska rådets beslut (EU) 2022/492 av den 24 mars 2022 om val av Europeiska rådets ordförande

Ingress

Beaktandeled 
Efter titeln följer beaktandeleden, som anger den rättsliga grunden, förberedande akter samt vilket lagstiftningsförfarande som tillämpats om det rör en lagstiftningsakt. Den rättsliga grunden anges i form av hänvisningar till primärrätten, internationella avtal och, i vissa fall, annan sekundärrätt. Förberedande akter och eventuella yttranden som utfärdats i samband med samråd med andra institutioner, organ eller byråer under utarbetandet av rättsakten anges därefter. Om rättsakten är en lagstiftningsakt avslutas beaktandeleden med ”efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten” följt av ”i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet” eller ”i enlighet med ett särskilt lagstiftningsförfarande”.

Skäl 
Alla rättsakter måste motiveras med skäl; i annat fall kan akten bli föremål för granskning av EU-domstolen och ogiltigförklarad på formella grunder. Skälen inleds med ”och av följande skäl:” följt av samtliga skäl uppradade punktvis. Antalet skäl varierar kraftigt mellan olika rättsakter; vissa kan ha enbart ett fåtal stycken medan andra kan ha flera hundra stycken.

Artikeldel 
Artikeldelen utgör den normativa delen av en rättsakt, det vill säga den del som innehåller aktens bestämmelser. En artikeldel består av artiklar; antingen en enda eller flera stycken, i vissa fall flera hundra stycken. I de fall då rättsakten innehåller många artiklar kan dessa delas in i delar, avdelningar, kapitel och avsnitt. En artikel kan i sig själv delas in i punkter, stycken, led, strecksatser och meningar. För direktiv och, i vissa fall, beslut anges rättsaktens adressat i den avslutande artikeln. Förordningar har istället en slutbestämmelse som inte är en del av den sista artikeln men som föreskriver att förordningen ska vara till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater.

Slutformulering 
Alla rättsakter innehåller en slutformulering som preciserar när och var akten utfärdades följt av underskriften för en företrädare för den institution, det organ eller den byrå som har utfärdat akten.

Rättslig form och grund

Olika typer av rättsakter 

Innan Lissabonfördraget trädde i kraft den 1 december 2009 fanns fjorton olika typer av typiska rättsakter. Genom fördraget minskade antalet till fem. Den rättsliga grunden för dessa rättsakter återfinns i artikel 288 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt:

Förordningar, direktiv och beslut är således rättsligt bindande rättsakter, medan rekommendationer och yttranden inte är det. Rekommendationer och yttranden kan dock i vissa fall innebära politiska åtaganden som gör att de i praktiken är bindande. De kan också ligga till grund antingen för bindande rättsakter eller för nationell lag eller annan författning som är bindande.

Atypiska rättsakter 
Utöver de rättsakter som omnämns i artikel 288 förekommer andra typer av akter, så kallade atypiska rättsakter. De atypiska rättsakter som offentliggörs i Europeiska unionens officiella tidning innefattar riktlinjer, arbetsordningar och rättegångsregler, interinstitutionella avtal, akter antagna inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, resolutioner och förklaringar. Även förberedande akter, såsom grönböcker och vitböcker, räknas in i denna kategori. Därutöver finns atypiska akter som vanligtvis inte offentliggörs i den officiella tidningen, till exempel slutsatser. Slutsatser utfärdas av Europeiska rådet efter dess sammanträden eller av rådet i specifika frågor, men deras betydelse är helt och hållet politisk eftersom de saknar rättsverkan.

Lagstiftningsakter 
Bindande rättsakter (förordningar, direktiv och beslut) som antas i enlighet med ett lagstiftningsförfarande utgör lagstiftningsakter. Även Europeiska unionens budget utgör en lagstiftningsakt. Dessa lagstiftningsakter är överordnade andra rättsakter, såsom delegerade akter och genomförandeakter. Alla lagstiftningsakter måste offentliggöras i Europeiska unionens officiella tidning.

Icke-lagstiftningsakter 
Utöver lagstiftningsakter kan bindande rättsakter även antas som delegerade akter och genomförandeakter. Även om dessa akter inte är lagstiftningsakter är de rättsligt bindande, men underställda lagstiftningsakterna. Delegerade akter antas av Europeiska kommissionen för att komplettera eller ändra vissa icke väsentliga delar av en lagstiftningsakt. Genomförandeakter antas av kommissionen eller, i vissa fall, Europeiska unionens råd för att fastställa enhetliga villkor för genomförandet av lagstiftningsakterna. Dessa akter har ett tillägg i sin titel som tydliggör att de är delegerade akter respektive genomförandeakter.

Rättslig effekt och tillämplighet 
Alla lagstiftningsakter samt de flesta icke-lagstiftningsakter offentliggörs i Europeiska unionens officiella tidning innan de träder i kraft. Lagstiftningsakter, andra förordningar och direktiv som riktar sig till alla medlemsstater samt beslut som inte anger till vem eller vilka de riktar sig träder i kraft antingen tjugo dagar efter offentliggörandet eller på den dag som anges i rättsakten, om sådana bestämmelser existerar. Direktiv som inte är riktade till alla medlemsstater och beslut som anger till vem eller vilka de riktar sig delges istället den eller dem som de riktar sig till och träder i kraft genom denna delgivning.

Rättsakternas rättsverkan skiljer sig åt beroende på vilken typ av rättsakt det är frågan om. En förordning får till exempel direkt effekt i alla medlemsstater när den träder i kraft, det vill säga den kan åberopas av enskilda inför en nationell domstol likt en nationell lag. Ett direktiv saknar i regel direkt effekt och måste istället införlivas av medlemsstaterna i den nationella lagstiftningen för att få rättsverkan i förhållande till tredje man. Enligt EU-domstolens rättspraxis kan ett direktiv dock under vissa omständigheter ha direkt effekt om en medlemsstat har underlåtit att vidta nödvändiga genomförandeåtgärder. Denna direkta effekt är dock endast vertikal, vilket innebär att direktivets bestämmelser enbart kan åberopas gentemot det offentliga, och inte andra fysiska eller juridiska personer.

Se även 
 Europeisk unionsrätt

Referenser