Deutsche Forschungsanstalt für Segelflug

Deutsche Forschungsanstalt für Segelflug (DFS) var det tyska forskningsinstitutet för segelflygning. 

DFS bildades 1933 med Fritz Stamer som chef för att få en central ledning av segelflygutvecklingen. Den tidigare organisationen Rhön-Rossitten Gesellschaft (RRG) i Darmstadt nationaliserades och flygverksamheten överfördes till Hitlerjugend, medan RRG:s forskning och konstruktionsavdelning överfördes till det nybildade DSF. Verksamheten bedrevs till stor del vid segelflygcentret på Wasserkuppe, flyttades senare till Darmstadt.

Vid forskningsavdelningen arbetade meteorologiprofessorn Walter Georgii med utforskandet av luftens rörelser och meteorologiska fenomen samt propagandan för segelflygets utbredning som folksport. Tillsammans med Hanna Reitsch och Peter Riedel genomförde de uppvisningar av segelflyg i Sydamerika.

Konstruktionsavdelningen leddes av Alexander Lippisch med Hans Jacobs som en av de ledande konstruktörerna. Vid avdelningen konstruerades nya skolflygplan för Hitlerjugend och Luftwaffe samt Lippischs flygande vingar DFS 39 respektive DFS 40. Jacobs konstruerade trupptransportglidaren DFS 230 som kom att tillverkas i över 1 600 exemplar för Luftwaffes räkning. 

1938 efter ett fatalt haveri på Wasserkuppe, utlyste DFS en konstruktionstävling för att få fram effektivare luftbromsar. Bromskonstruktionen, som kallas DFS-broms, är fortfarande i bruk men en samtida konstruktion, Schempp-Hirt-bromsen, är förhärskande. Dessa "bromsar" används primärt för att styra glidbanan vid landning, och sekundärt för att begränsa hastigheten vid dykning.

På våren 1939 flyttade Reichsluftfahrtsministerium Lippisch och hans konstruktionsavdelning till Messerschmitts konstruktionsavdelning för att arbeta fram ett raketdrivet jaktflygplan till Hellmuth Walters raketmotor. För att spara tid använde man segelflygplanet DFS 194 som modifierades till raketdrift. Den första lyckade flygningen genomfördes tidigt 1940, och flygplanet blev föregångaren till Messerschmitt Me 163 Komet.

Som testpiloter engagerades Hanna Reitsch, Peter Riedel och Erich Klöckner med flera. Provflygare för DFS 194 och Me 163 var Heini Dittmar som blev först att flyga fortare än 1000 km/h den 2 oktober 1941.

Institutet upphörde med sin verksamhet 28 april 1945. Efterföljare till DFS är Deutsches Zentrum für Luft- und Raumfahrt.

Segel och glidflygplan konstruerade vid DFS 
Ett flertal flygplan tillverkades av andra fabriker ibland med små ändringar i namnet 
DFS Zögling 33, skolglidflygplan 1933
DFS Hol's der Teufel, träningsglidflygplan 1933
Schulgleiter 38, skol- och träningsglidflygplan 1938
DFS Rhönbussard, segelflygplan 1933
DFS Seeadler, amfibiesegelflygplan 
DFS Kranich, tvåsitsigt segelflygplan 1936
DFS Habicht, segelflygplan för avancerad flygning 1936 

DFS Fafnir II São Paulo, segelflygplan med högprestanda 1934
DFS Condor III, segelflygplan med högprestanda 1935
DFS Präsident, segelflygplan med högprestanda 1935
DFS Rhönsperber, segelflygplan med högprestanda 1935
DFS B6, segelflygplan med högprestanda 1938
DFS Ha III, segelflygplan med högprestanda 1938
DFS Reiher, segelflygplan med högprestanda 1938
DFS 108 Weihe, segelflygplan med högprestanda 1938
DFS Olympia Meise, segelflygplan framtaget 1939 för olympiska tävlingar i segelflyg 
DFS 230, militärt transportglidflygplan 1937
DFS 331, militärt transportglidflygplan 1943, endast prototyp

Specialkonstruktioner för Luftwaffe 
 DFS Mo 6, målglidflygplan 1936, endast en prototyp  
 DFS 39, Lippisch konstruktion av en flygande vinge, forskningsflygplan 
 DFS 40, Lippisch konstruktion av en flygande vinge, forskningsflygplan 
 DFS 194, raketdrivet forskningsflygplan 1938, föregångare till Me 163 
 DFS 228, raketdrivet spaningsflygplan 1942, endast en prototyp 
 DFS-332,  
 DFS 346, flygplan för överljudsfart 1944, endast en halvfärdig prototyp byggd när andra världskriget tog slut