kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Cirkelevolvent

En cirkelevolvent, oftast benämnd enbart evolvent, är en kurva som definieras av ändpunkten på en tangent som rullas upp från en cirkel.

I parameterform beskrivs kurvan som

Cirkelevolventen har sin största praktiska användning inom maskinteknik, där den används för att generera profilen för kuggar på kugghjul. Anledningen till detta är att profilen med enkla verktyg kan tillverkas med mycket hög precision, den är okänslig för ändringar i axelavståndet mellan kugghjul och att man med samma verktyg kan skära såväl normal rak-kugg, snedkugg som profilförskjuten kugg.

Referenser

Noter

Geometri
Charles Blount, 1:e earl av Devon

Charles Blount, 1:e earl av Devon och 8:e baron Mountjoy, född 1563, död 3 april 1606 tjänade som lordlöjtnant av Irland under Elisabet I:s och Jakob I:s regeringstider.

Tidigt liv
Han var sonson till William Blount, 4:e baron Mountjoy.  Hans ungdomliga skönhet väckte drottning Elisabets intresse och Robert Devereux, 2:e earl av Essex svartsjuka, och ledde till en duell mellan de två hovmännen, som senare i livet blev nära vänner. Mellan 1586 och 1598 tillbringade Charles mycket tid på kontinenten, i tjänst i Nederländerna och Bretagne. Han reste tillsammans med Essex och sir Walter Raleigh på deras expedition till Azorerna 1597, tillsammans med sin avlägsne släkting, sir Christopher Blount (1555–1601).

Irland 
1600 for Mountjoy till Irland som lord deputy för att efterträda Essex, där han lyckades kväsa earlen av Tyrones uppror, vilket Essex misslyckats med. Mountjoy fick slut på Nioårskriget genom en hänsynslös användning av den brända jordens taktik i rebellens fäste Ulster. I juli 1601 lyckades han landstiga vid Lough Foyle nära  Derry, och genomträngde den norra delen av provinsen vilket underminerade Ulsterrebellerna. I december samma år besegrade han O'Neills spanska allierade vid Kinsale, och fördrev dem från landet. 1603 tvingades earlen av Tyrone underkasta sig Mountjoy ay Melifont, nära Dundalk, efter Jakob I:s trontillträde.  Mountjoy fortsatte i tjänst med den mer förnäma titel lordlöjtnant (1603–1604). Han gav de tidigare rebellerna amnesti och hedersomnämnanden, vilket ledde till djup kritik från engelsmännen.

Senare i livet
Han tjänade som en av sir Walter Raleighs domare 1603, efter att ha återvänt till England; samma år gjorde Jakob I honom till  master of the ordnance och earl av Devon, och förlänade honom omfattande ägor.  

Mountjoy tog berömda skönheten Penelope, hustru till lord Rich och syster till Essex, som älskarinna. Efter att hennes bror avrättats 1601, skilde sig lady Rich från som make och hon gifte sig med Mountjoy, som hon redan hade flera barn med, 1605. De vigdes av hans kaplan William Laud, som senare blev ärkebiskop av Canterbury. 

Mountjoy fick inga legitima barn, så hans titlar dog ut med honom. Bland hans barn med Penelope Rich (alla födda före äktenskapets ingående) märks Mountjoy Blount, 1:e earl av Newport.

Litteratur
Originaltexten består av delar från Encyclopædia Britannica. (1911)
Richard Bagwell, Ireland under the Tudors (3 band, London, 1885-1890); Calendar of State Papers: Carew MSS. i., ii., (6 vols., 1867-1873).

Källor

Födda 1563
Avlidna 1606
Riddare av Strumpebandsorden
Män
Personer under Tudoreran
Personer på Irland under 1600-talet
Violeta Parra

Violeta del Carmen Parra Sandoval, född 4 oktober 1917 i San Carlos i Biobío-regionen i södra Chile, död 5 februari 1967 i Santiago, var en chilensk folksångerska, singer/songwriter, målare och textilkonstnär.

Hon anses vara Chiles viktigaste folklore-musiker och grundare av Nueva Canción-rörelsen. Hennes inflytande har varit betydande.

Biografi 
Violeta Parra var syster till Nicanor Parra och Roberto Parra Sandoval. Parra började spela gitarr som 9-åring och redan som 12-åring komponerade hon sina första melodier. På grund av ekonomiska problem och pappans död flyttade hon som 15-åring till Santiago de Chile inbjuden av sin bror Nicanor. Vid sidan av skolgången bildade hon en folkloreduo, "Las hermanas Parras", med systern Hilda, och uppträdde på barer och mindre ställen. I slutet av 1950-talet spelade de in "El Caleuche", "La cueca del payaso" och "La viudita" som fick viss framgång. År 1953 spelade Parra in "Casamiento de negros" och "Qué pena siente el alma". Hon fick pris som årets folklorist och bjöds in till 1955 års Världsungdomsfestival i Warszawa, Polen. Violeta besökte Sovjetunionen och andra länder som Frankrike där hon spelar in "Guitare et Chant: Chants et Danses du Chili" vilket var hennes första grammofonskiva.

Hon fick två barn, som även de var betydelsefulla för Nueva Canción Chilena. Isabel Parra, 1939, och Ángel Parra, 1943. De startade musikcaféet Peña de los Parra med musikcaféerna i Paris som förebild.

I Europa 
Mellan 1961 och 1965 bodde Parra i Frankrike och fortsatte med artistkarriären.
Schweizisk television gjorde en dokumentär om henne, som idag är en av de få filmade sekvenser av Violeta Parra som finns kvar.

Hennes produktion fortsatte med "Miren cómo sonríen", "Qué dirá el santo padre", "Arauco tiene una pena" och "Según el favor del viento" som blev mycket framgångsrika och senare tillsammans med andra sånger kom att utgöra grunden för Nueva Canción-rörelsen.

År 1965 återvände Parra till Chile för att tillsammans med Víctor Jara, Patricio Manns och sina barn bilda ett folklorecentrum, Peña de los Parra. Mottagandet av centret blev inte den framgång de hoppats på. Hon spelade kort därefter in albumet kallat Las últimas composiciones som innehåller stycken som "Gracias a la vida" och "Run Run se fue pa'l Norte".

Den 5 februari 1967 begick hon självmord, 49 år gammal.

I Sverige 
Parras sånger introducerades i Sverige av Jan Hammarlund, som 1974 gav ut skivan Tusentals stjärnor över Chile med hennes översatta sånger. Hennes mest kända sång, både i Sverige och internationellt, är Gracias a la vida, på svenska "Jag vill tacka livet" och för en svensk allmänhet mest igenkänd i inspelningen av Arja Saijonmaa. 1975 gav Jan Hammarlund ut text och noter till 17 av Parras sånger i häftet "I centrum av orättvisan", som också innehåller en biografi och handledning i sång- och spelstil.

Externa länkar 
 Diskografi på spanska

Musik i Sydamerika
Chilenska sångare
Födda 1917
Avlidna 1967
Chilenska musiker
Kvinnor
Chilenska poeter
Textilkonstnärer under 1900-talet
Chilenska konstnärer
Borgen Lindholmen

Borgen Lindholmen låg på Slottsberget på den branta klippön Lindholmen vid Göta älvs norra strand på Hisingen i nuvarande stadsdelen Lindholmen i Göteborg. Borgen omtalas första gången 1333, då kung Magnus Eriksson daterar en skrivelse in castro nostro Lindholm samt 1334 Lyndholmis. Borgen omnämns inte specifikt i Håkon Håkonssons saga, skriven av Snorre Sturlassons brorson Sturla Tordsson, vilket ofta anges, utan där beskrivs endast platsen som "vid Lindholmarna". Det förekommer inte heller i hävdaskiftet 1315 mellan hertigarna Erik och Valdemar.

Magnus Eriksson, som var kungen över både Sverige och Norge, skulle dela sin tid mellan länderna och residerade därför växelvis på Lindholmen och på Bohus fästning, som då låg i Norge. Lindholmen nämns inte i källorna efter år 1339. Personalunionen upplöstes år 1343.

Drottning Blanka fick "Lindholmens slott, Lödöse med tillhörande fögderi samt Vermland och Dal" som morgongåva vid sin förmälning med kung Magnus. År 1410 hade slottet förfallit och kunde inte längre bebos, och kring 1875 fanns endast mindre murverk kvar, vilka försvann då Lindholmens varv på platsen uppförde personalbostäder.

Kanalen kring holmen hette Kvillen, vilket inte ska förväxlas med den strax öster därom liggande Kvillebäcken. Sannegårdshamnen är en kvarvarande del av kanalen. Kanalen fanns kvar fram till åtminstone 1864, helt eller delvis.

Se även 
 Östra Hisings härad

Källor

Externa länkar 
Borgen Lindholmen
Riksantikvarieämbetet, .

Göteborgs historia
Sverige under medeltiden
Befästningar i Sverige
Lindholmen
Borg- och slottsruiner i Västergötland
Älvsborgs stad

Älvsborgs stad var en stadsbildning sydväst om Älvsborgs slott, numera beläget rakt under Älvsborgsbrons södra fäste, som kan ses som en föregångare till staden Göteborg. Det var på order av Gustav Vasa som man 1547 flyttade den närbelägna staden Nya Lödöse till denna plats. När danskarna närmade sig 1563 i samband med att det Nordiska sjuårskriget bröt ut, brände danskarna ner staden. Många sökte då skydd i Älvsborgs slott, vilket dock föll i danskarnas händer efter en kort belägring och förblev danskt fram till att Stettinfredens villkor uppfyllts på sommaren 1571.

Handel
På 1550-talet spelade Älvsborgs stad en viktig roll i planerna på att omdana den svenska handelspolitiken. Den drivande kraften var Gustav Vasas rådgivare Georg Norman som ville försöka kringgå mellanhänderna och på egen hand bedriva handel med Ryssland och Västeuropa. Viborg i öster och Älvsborg i väster skulle bli knutpunkter och bindas samman med inrikeshandeln i Sverige. Avsikten var även att undvika tullarna genom Öresundspassagen. "Den namnkunniga staden Älvsborg, som liggandes är vid Västersjön och haver sköna hamnar och ett gott inlopp" skriver drottning Elisabeth I av England cirka 1558 i samband med att Gustav Vasa förhandlade om att Älvsborg skulle ersätta Archangelsk i den på 1550-talet öppnade handelstraden. Under Erik XIVs ledning kombinerades dessa försök med giftermålsplaner med drottning Elisabeth. Älvsborg blev nu bas för den eskader som skulle segla på friarfärd till England, men allt omintetgjordes med underrättelsen om Gustav Vasas bortgång 1560.   

Idag finns det inga lämningar kvar av den kortlivade Älvsborgs stad, men Göteborgsskildraren Eric Cederbourg uppgav att det på 1730-talet fanns "urgamla kvarlevor och minnesmärken i jorden...efter gator, källare och tomtstenar."

Källor
Göteborg, STF-landskapsserie 1978
Göteborg, Sven Schånberg 1981
Göteborg till fots, Göran Berger 1995

Göteborgs historia
Geografiska områden i Sveriges historia
Historiska städer i Sverige
Sverige under 1540-talet
Sverige under vasatiden
Nikolaj Bulganin

Nikolaj Aleksandrovitj Bulganin (ryska: Никола́й Алекса́ндрович Булга́нин), född 11 juni (30 maj enligt g.s.) 1895 i Nizjnij Novgorod, död 24 februari 1975 i Moskva, var sovjetisk politiker.

Biografi 
Bulganin gick med i bolsjevikpartiet 1917 i samband med revolutionen och tjänstgjorde 1922-1927 i tjekan. Han var lojal mot Stalin under maktkampen som inledde inom Sovjetunionens kommunistiska parti på 1920-talet, och medan Stalin fängslade och mördade sina motståndare steg Bulganin i graderna. Han invaldes 1935 i partiets centralkommitté och blev 1937 premiärminister i Ryska SFSR. Under andra världskriget var han ansvarig för vissa frontavsnitt i Sovjetunionens försvar och tilldelades titeln marskalk av Sovjetunionen. Från 1946 var han medlem av ministerrådet (regeringen) och från 1949 dess vice ordförande. 

Efter Stalins död 1953 blev Bulganin förste vice ordförande i ministerrådet och försvarsminister. Han stödde Nikita Chrusjtjovs avstalinisering och dennes maktkamp mot Georgij Malenkov, samt efterträdde den senare som Sovjetunionens premiärminister 1955. Efter att ha tvekat i samband med Malenkovs, Molotovs och Kaganovitjs, den så kallade antipartigruppens, misslyckade kuppförsök i juni 1957 förlorade han dock Chrusjtjovs förtroende. Under några månader tilläts han stanna på sin post men i mars 1958 tvingades han att avgå. Senare samma år tvingades han att lämna centralkommittén, blev av med hederstiteln marskalk av Sovjetunionen och stämplades som partifiende. Efter att ha innehaft lägre administrativa poster gick Bulganin i pension 1960.

Referenser

Noter

Källor 
 Bra böckers lexikon
 

Födda 1895
Avlidna 1975
Sovjetiska politiker
Ryska kommunister
Män
Bolsjeviker
Marskalkar av Sovjetunionen
Personer från Nizjnij Novgorod
Sovjetunionens försvarsministrar
Doris Duke

Doris Duke, född 22 november 1912, död 28 oktober 1993; amerikansk arvtagerska och filantrop.

Biografi
Hon var enda barn till tobaksmagnaten James Buchanan "Buck" Duke, som var ägare till Duke Tobacco Inc,. och därmed född i en av USA:s rikaste familjer. Fadern avled 1925, strax innan hon skulle fylla 13 år, och hon ärvde då familjeförmögenheten, som uppgick till 80 miljoner dollar.

Hon var gift två gånger, första gången från 1935 med James Cromwell, som var son till en av de mest kända societetsdamerna i Palm Beach, Florida. I äktenskapet föddes en dotter, som bara levde en dag. Hennes make använde sig av hustruns pengar för att göra en politisk karriär och han blev 1940 USA:s ambassadör i Kanada. Paret skilde sig 1943.

Duke träffade playboy-diplomaten Porfirio Rubirosa 1947 under ett besök i Paris. Han var då gift med den franska skådespelerskan Danielle Darrieux och det sägs att Duke betalade Darrieux 1 miljon dollar för att gå med på en snabbskilsmässa. Äktenskapet mellan Duke och Rubriosa varade dock inte länge. Hennes advokater hade rått henne att teckna ett äktenskapsförord för att säkra hennes förmögenhet, men hon gav ändå Rubirosa flera miljoner i "avskedsgåva".

Duke ägde fem hem, bl.a. i Newport, Rhode Island, där hon var granne med andra amerikanska societetsfamiljer, såsom familjen Vanderbilt.

Duke var en känd filantrop och under sin livstid skänkte hon stora summor pengar till välgörande ändamål. Hon reste mycket och var intresserad av allt kulturellt, såsom konst och dans, men framför allt främmande kulturer, främst den islamiska. 

Hon avled 1993; hon testamenterade alla sina egendomar uppgående till 1,3 miljarder dollar till välgörenhet ("Doris Duke Charitable Foundation", "The Duke Farms Foundation", m.fl.). Hennes hem på Hawaii är numera ett museum som ägs av "Doris Duke Foundation for Islamic Art".

Referenser

Externa länkar

Personer i USA under 1900-talet
Födda 1912
Avlidna 1993
Kvinnor
Alessandro Farnese (1545–1592)

Alessandro Farnese, hertig av Parma och Piacenza sedan 1586, guvernör i Spanska Nederländerna sedan 1578, född 27 augusti 1545 i Rom, död 3 december 1592 i Arras, var en italiensk furste, militär och diplomat i italiensk tjänst. Farnese var son till Ottavio Farnese och Margareta av Parma, illegitim dotter till Habsburgskejsaren Karl V.

Biografi
Farnese var en av sin tid främsta fältherrar. Han deltog med utmärkelse i sjöslaget vid Lepanto och följde senare sin mor till Nederländerna där han ledde de spanska trupperna i kampen mot Vilhelm I av Oranien. Efter Juan de Austria död 1578 blev Farnese själv ståthållare. Han lyckades inta Gent, Bryssel och Antwerpen och var på väg att krossa upproret, då Filip II återkallade honom till Spanien för att leda Den oövervinnerliga armadan. Efter armadans undergång 1588 förde Farnese befälet över de spanska trupper, som skulle understödja de franska katolikerna mot Henrik IV. Han lyckades undsätta Paris och förmå Henrik att upphäva belägringen av staden 1590. Han vann flera framgångar men blev 1592 besegrad av Henrik och sårades dödligt i slaget. 

Farnese visade prov på betydande diplomatisk förmåga och var även i detta hänseende vuxen sin motståndare i Nederländerna, Vilhelm av Oranien. Genom att utnyttja de religiösa motsättningen mellan de reformerta i norra Nederländerna och de katolska i södra lyckades han försvaga Nederländarnas motstånd genom inbördes konflikter.

Han gifte sig 1565 med Maria av Aviz.

Referenser
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1932.

Noter
 

Personer i Italien under 1500-talet
Spanska militärer under 1500-talet
Spanska diplomater
Födda 1545
Avlidna 1592
Huset Farnese
Nederländernas regenter
Män
Parmas regenter
Personer från Rom
Pavel Beljajev

Pavel Ivanovitj Beljajev (), född 26 juni 1925, död 10 januari 1970, sovjetisk kosmonaut.

Pavel Beljajev tilldelades Leninorden och titeln Sovjetunionens hjälte. Han flög ombord på Voschod 2. Han ligger begravd på Novodevitjekyrkogården.

Asteroiden 2030 Belyaev är uppkallad efter honom.

Referenser 

Födda 1925
Avlidna 1970
Sovjetiska rymdfarare
Män
Personer från Vologda oblast
Georgij Beregovoj

Georgij Timofejevitj Beregovoj (), född 15 april 1921 i Fedorovka, Poltava oblast, Ukrainska SSR, Sovjetunionen, död 30 juni 1995 i Moskva, Ryssland, var en sovjetisk kosmonaut. Beregovoj tilldelades hederstiteln Sovjetunionens hjälte för sina insatser som stridspilot under andra världskriget. Beregovoj var den förste sovjetiska kosmonauten av ukrainskt ursprung.

Asteroiden 6319 Beregovoj är uppkallad efter honom.

Referenser 
 

Födda 1921
Avlidna 1995
Sovjetiska rymdfarare
Ukrainska rymdfarare
Män
Personer från Poltava oblast
Peter Angerer

Peter Angerer, född 14 juli 1959 i Siegsdorf, Bayern, är en tysk tidigare skidskytt. Han har numera en längdåkningsskola i Ruhpolding.

Meriter

Olympiska vinterspel
1980: Stafett – brons
1984: 
Distans – guld
Sprint – silver
Stafett – brons
1988: Stafett – silver

Världsmästerskap
1981: Stafett  – silver
1983: 
 Sprint – silver
Distans – brons
1985: Stafett – brons
1987: Stafett – brons

Världscupen
Världscupen totalt
1983: 1:a
1984: 2:a
1986: 2:a
Världscuptävlingar: 5 segrar

Tyska skidskyttar
Västtyska olympiska guldmedaljörer
Västtyska olympiska silvermedaljörer
Västtyska olympiska bronsmedaljörer
Olympiska bronsmedaljörer 1980
Olympiska guldmedaljörer 1984
Olympiska silvermedaljörer 1984
Olympiska bronsmedaljörer 1984
Olympiska silvermedaljörer 1988
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1980 från Västtyskland
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1984 från Västtyskland
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1988 från Västtyskland
Tävlande i skidskytte vid olympiska vinterspelen 1980
Tävlande i skidskytte vid olympiska vinterspelen 1984
Tävlande i skidskytte vid olympiska vinterspelen 1988
Födda 1959
Män
Levande personer
Kamratgården

Kamratgården är en träningsanläggning och samlingslokal som ägs av IFK Göteborg. Den ligger i Delsjöområdets naturreservat.  Dagens Kamratgård byggdes 2012–2013 och ersatte den gamla Kamratgården som orienteringssektionen en gång byggde som stod på samma plats och som sedermera även kom att användas av andra sektioner som fotbollen. På Kamratgården finns det flera olika omklädningsrum, samlingslokal/matsal, kök och diverse andra lokaler. Det finns även ett gym som enbart fotbollsspelare använder. Det finns också fotbollsplaner och parkeringsplats utanför Kamratgården. På Kamratgården jobbar även IFK Göteborg Fotbolls kansli med bland annat sportchefen Pontus Farnerud.  

Den gamla Kamratgården började byggas 1959 och stod klar 1961. Arkitekten var Åke Andersson. 

Den 17 december 2015 meddelades att IFK Göteborg säljer anläggningen och istället hyr den av den nya ägaren.

Gamla Kamratgården

Källor

Fotnoter

Externa länkar

Fotbollsanläggningar i Göteborg
IFK Göteborg
Sportanläggningar invigda 1961
Delsjön
Italiens senat

Italiens senat (Senato della Repubblica, ’Republikens senat’), senaten, är en av de två kamrarna, överhuset, i det italienska parlamentet.

Senato della Repubblica avlöste den 8 maj 1948 Senato del Regno (’Konungarikets senat’), under den gamla italienska monarkin, som då hade existerat i, på dagen, hundra år.

Senaten, som samlas i Palazzo Madama i Rom, består av 200 senatorer (senatori), som väljs för fem år i taget; sex senatorer representerar därvid italienare i utlandet. Förutvarande presidenter och fem medborgare utnämnda av republikens president är senatorer på livstid. Valbarhetsåldern är fyrtio år och rösträttsåldern tjugofem år.

Referenser

Externa länkar 
 Italiens senats webbplats

Politik i Italien
Överhus
Italiens parlament
Italiens deputeradekammare

Deputeradekammaren (Camera dei Deputati) är en av de två kamrarna, underhuset i det italienska parlamentet. Kammaren, som samlas i Palazzo Montecitorio, består av 400 platser, varav 8 utses av italienare bosatta i utlandet.

Politik i Italien
Italiens parlament
Koalitionskrigen

Koalitionskrigen var en serie krig mellan olika militärallianser och Frankrike, Första franska republiken och Första franska kejsardömet, under Napoleon från 1792 till 1815. Napoleon besegrade fem av sju koalitioner mot Frankrike. Under den sjätte och den sjunde koalitionen led Napoleon nederlag vid slaget vid Leipzig respektive slaget vid Waterloo. 

Franska revolutionskrigen var två krig som Frankrike förde 1792–1801 i och med att det blivit en republik efter franska revolutionen, mot Konungariket Storbritannien, Tysk-romerska riket, Preussen, Spanien, Kejsardömet Ryssland och Kungariket Sardinien i olika konstellationer. Det första var Första koalitionskriget 1792–1797 och det andra var Andra koalitionskriget 1798–1801.

Napoleonkrigen var fem krig som från 1803 till 1815 mellan Napoleons franska kejsardöme och olika koalitioner. Tredje koalitionskriget 1805, Frankrike och dess allierade mot stater i det Tysk-romerska riket, samt Portugal, Kejsardömet Ryssland, Sverige och andra länder. Fjärde koalitionskriget 1806-1807 där koalitionen bestående av Preussen, Kejsardömet Ryssland, Kungariket Sachsen, Sverige och Förenade konungariket Storbritannien och Irland besegrades av Napoleons franska kejsardöme. Femte koalitionskriget var ett krig som utspelade sig år 1809 och som stod mellan en koalition av Kejsardömet Österrike och Storbritannien mot Napoleons franska kejsardöme och Kungariket Bayern. Sjätte koalitionskrigetvar ett krig 1812-1814, de stridande var sjätte koalitionen (Storbritannien, Ryssland, Sverige, Preussen och Österrike) mot franska kejsardömet och dess allierade. Sjunde koalitionskriget var ett krig 1815 mellan Frankrike på ena sidan, och en koalition mellan Storbritannien, Ryssland, Österrike, Preussen och Sverige på den andra.

Referenser

Franska krig
Katrin Apel

Katrin Apel, född 4 maj 1973 i Erfurt är en tysk före detta skidskytt. Hon avslutade karriären efter säsongen 2006/2007.

Apel började med längdåkning men hon bytte till skidskytte när hon missade kvalifikationen för de olympiska vinterspelen 1994. Med stafetten vann hon vid olympiska vinterspelen 1998 och 2002 en guldmedalj samt 2006 en silvermedalj. Dessutom kom hon 1998 på tredje platsen i det individuella sprintloppet. Efter idrottskarriären var hon 6 år anställd vid en skola och ergoterapeut.

Meriter
Olympiska vinterspel
1998: 
 Stafett – guld
 Sprint – brons
2002: Stafett – guld
2006: Stafett – silver
 Världsmästerskap
1996: 
 Stafett  – guld
 Lagtävling – guld
1997: Stafett – guld
1999: Stafett – guld
2000: 
 Sprint - silver
 Stafett – silver
2001: Stafett – silver 
2004: 
 Masstart – silver
 Stafett – brons 
2005: Stafett – silver 
 Världscupen:
Världscupen totalt
2002: 5:a
2002: 
 Sprint – 4:a
 Jaktstart – 4:a
Världscuptävlingar: 4 segrar

Referenser

Externa länkar
 Katrin Apels hemsida (tyska)

Tyska skidskyttar
Tyska olympiska guldmedaljörer
Tyska olympiska bronsmedaljörer
Födda 1973
Kvinnor
Levande personer
Världsmästare i skidskytte
Olympiska guldmedaljörer 1998
Olympiska guldmedaljörer 2002
Olympiska silvermedaljörer 2006
Olympiska bronsmedaljörer 1998
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1998 från Tyskland
Tävlande vid olympiska vinterspelen 2002 från Tyskland
Tävlande vid olympiska vinterspelen 2006 från Tyskland
Tävlande i skidskytte vid olympiska vinterspelen 1998
Tävlande i skidskytte vid olympiska vinterspelen 2002
Tävlande i skidskytte vid olympiska vinterspelen 2006