Kamtjatkapipare

Kamtjatkapipare (Charadrius mongolus) är en asiatisk fågel i familjen pipare som häckar i ett område kring Ochotska havet och som är nära släkt med både tibetpipare och ökenpipare. Fram tills nyligen behandlades också tibetpipare och kamtjatkapipare som den gemensamma arten mongolpipare.

Utbredning och systematik 
Kamtjatkapiparen är en flyttfågel med ett fragmenterat häckningsområde i östra Sibirien kring Ochotska havet, med populationer på bland annat Tjuktjerhalvön och i Kamtjatka. Den övervintrar från Taiwan och söderut genom östra Indonesien till Australien. Tillfälligt påträffas den i Europa.

Kamtjatkapiparen delas upp i två underarter med följande häckningsområden:
 Charadrius mongolus mongolus – häckar i östra Sibirien och östligaste Ryssland, på platåer ovan trädgräns samt på stränder runt Ochotska havet
 Charadrius mongolus stegmanni – häckar från Kamtjatka till Tjuktjerhalvön samt Kommendörsöarna och nordligaste Kurilerna

Efter häckning flyttar kamtjatkapiparen söderut via Japan, Taiwan och Filippinerna till de huvudsakliga övervintringsområdena i Australien, men även från Bali österut till Nya Guinea och Melanesien. Enstaka fynd görs i Mongoliet under flyttningen och åtminstone på våren rastar den på stränder i östra Kina. Överlappningsområdet med tibetpipare under flyttningen är mycket begränsat, men de har noterats sida vid sida på Taiwan och i sydöstra Kina. På sensommaren förekommer den även sällsynt i Alaska och söderut längs med västkusten i Nordamerika.

Artstatus 
Kamtjatkapiparen behandlades fram tills nyligen tillsammans med tibetpiparen (Charadrius atrifrons) som en och samma art – mongolpipare. En studie av mitokondriellt DNA och helgenomsekvensering av mongolus-gruppen, atrifrons-gruppen och leschenaultii-gruppen visade att taxonet mongolpipare var parafyletisk, då alla individer från den nordliga mongolus-gruppen var närmare släkt med ökenpipare än med de sydliga mongolpiparna från atrifrons-gruppen. Studien omfattade även akustiska analyser av de tre grupperna som visade att det med säkerhet går att särskilja de tre baserat på deras läten. Utifrån dessa data, tillsammans med skillnader i dräkt och morfologi, delade därför BirdLife Sverige taxonet mongolpipare upp i två arter i oktober 2022.

Släktskap med andra strandpipare 
Kamtjatkapiparen bildar en grupp tillsammans med tibetpipare, ökenpipare, kaspisk pipare och orientpipare. DNA-studier visar att de är relativt avlägset besläktade med större strandpipare som är typart i släktet Charadrius, och det har föreslagits att de därför istället borde placeras i det egna släktet Eupoda. Än så länge har inte denna nya forskning resulterat i några taxonomiska förändringar.

Förekomst i Europa 
Kamtjatkapiparen är en mycket sällsynt gäst i Europa, där Sverige utmärker sig med fem fynd, den första 1988 vid Svartåmynningen vid Roxen i Östergötland. I övrigt finns ett fynd från Norge 2002, tre från Storbritannien och ett fynd av en obestämd kamtjatka- eller tibetpipare plus ytterligare ett handfull fynd. De flesta fynd av både kamtjatka- och tibet pipare har gjorts från mitten av juni till mitten av augusti.

Utseende 
Kamtjatkapiparen är, liksom tibetpiparen, något större än större strandpipare, med kraftigare kroppsbyggnad och längre ben och näbb. Benen, ögonen och den dolkformade näbben är i alla dräkter mörka. I sommardräkt är mongolpiparen på översidan gråbrun och på undersidan vit. Hjässa nacke och bröst har en roströd ton. Förutom en svart ögonmask som sträcker sig från tygel till kind är ansiktet vitt ned på strupen. Honans dräkt är lik hanens men mattare i färgerna. I vinterdräkt påminner den om svartbent strandpipare, men är större och saknar vitt i nacken och på stjärtsidorna.

Både kamtjatkapiparen och tibetpiparen är i alla dräkter mycket lik ökenpiparen, men skiljer sig i kroppsbyggnad och storlek: något mindre, proportionellt större huvud, mindre och trubbigare näbb samt mörkare ben med kortare tibia. Dessutom har de i häckningsdräkt annorlunda vit teckning i ansiktet, tydligare vitt vingband och oftast mörkare ben.

Jämfört med tibetpipare är kam­tjatkapiparen kompaktare och mer kortbent. Ovan är den mörkare och kallare grå med skiffergrå fläckar på flankerna, något som tibetpiparen saknar. Vidare har den bredare mörk övergump, med kontrasterande mörkare stjärtband. I flykten sticker inte eller mycket sällan tårna utanför stjärtkanten och vingundersidorna är generellt mörkare. Hos häckande hanar är skillnaden tydlig, med djupare röd färg men avsaknad av orangefärgade inslag på ryggen. Ryggens grå färg fortsätter över vingknogen och nerför flankerna. Den vita teckningen i pannan är tydlig, med två stora ovaler som liknats vid pannteckningen hos halsbandsflugsnappare.  Honans teckning i pannan är en svagare variant av hanens, med mörkare gråsvart kind än hos hona tibetpipare, rent vit panna ofta avgränsat av en svartaktig kant mot en mörkare panna och ett mer distinkt ögonbrynsstreck.

Läte 
Lätet, som oftast hörs i flykten, är ett mjukt drillande "puriri" eller "prrrp" påminnande om roskarlen, men även vassare "kip-ip" hörs. Spellätet är unikt, ett kort och raspigt läte som i engelsk litteratur återges "trit-it-it-it-turkwheeoo". Skillnader i läten mellan kamtjatkapipare och tibetpipare har inte beskrivits.

Ekologi 
Vissa uppgifter nedan kan gälla mongolpiparen som helhet, det vill säga kamtjatkapiparen och tibetpiparen.
Både kamtjatkapiparen och tibetpiparen häckar över trädgränsen i bergstrakter. I Sibirien och på Kommendörsöarna häckar den också vid havsnivån bland sanddyner sanddyner och klapperstensstränder utmed kusten. Boet är en uppskrapad grop i marken, ibland i fotspår från boskap eller intill buskar och stora stenar.

Vintertid förekommer den nästan uteslutande utmed kusten på sandstränder, tidvattensslätter och sanddyner. Ibland ses den även i mangroveträsk och påträffas födosökande på exponerade korallrev. Mycket sällsynt frekventerar den kustbelägna flygfält och under flyttningen kan den också påträffas utmed sjö- och flodstränder inåt landet. 

Under häckningstid lever mongolpiparen av insekter som skalbaggar, vivlar och fluglarver samt krabbor. Vintertid tar den också insekter och kräftdjur, men även mollusker och havsborstmaskar. Arten är huvudsakligen daglevande, men kan ibland födosöka månklara nätter.

Status och hot 
Internationella naturvårdsunionen IUCN erkänner inte tibetpiparen och kamtjatkapiparen som en egen art, utan bedömer hotstatus för både kamtjatkapiparen och tibetpiparen sammanslaget, kategoriserad som livskraftig. Världspopulationen uppskattas till mellan 310 000 och 390 000 individer. Dess populationsutveckling är okänd.

Vintertid uppskattas beståndet av kamtjatkapipare (mongolus och stegmanni) uppgå till 25 000–10 000 fåglar i östra Asien och Australasien, varav 20 000 i Australien. Sannolikt påverkas även denna art, liksom en lång rad andra vadare, negativt av kraftig habitatförlust vid viktiga rastpatser utmed Gula havet. Förändringar i detta område tros driva nedgångar i populationer hos vadarfåglar. Upp till 65 % av levnadsmiljön har förlorats de senaste 50 åren och försvinner i nuläget med över en procent årligen sedan 1980-talet till förmån för jordbruk och annan exploatering. Den tros även drabbas av habitatförlust i Australien till följd av expanderande jordbruk, förändringar av vattennivåer och störningar från turism.

Noter

Externa länkar 

Fåglar i palearktiska regionen
Fåglar i australiska regionen
Fåglar i orientaliska regionen
Strandpipare