kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Frankrikes utrikesminister

Frankrikes utrikesminister (franska: Ministre des Affaires étrangères) är en av de mer prestigefyllda ministerposterna i Frankrikes regering och leder arbetet i utrikes- och europaministeriet, Ministère des Affaires étrangères et européennes (MAE). Huvudkontoret är beläget i Quai d'Orsay i Paris vilket ibland används som metonym för ministeriet. Utrikesministerns närmsta medarbetare är tre (kan variera) statssekreterare, secrétaire d’Etat.

Historisk överblick 

Franska kungen hade sedan tidigt 1500-tal utnämnt fyra rådgivare som bar titeln statssekreterare. Från 1589 fick de fyra statssekreterarna olika ansvarsområden och Louis de Revol blev världens första utrikesminister med titeln secrétaires d'État aux Affaires étrangères. I efterdyningarna av Franska revolutionen infördes ministertiteln 1791. År 1794 avskaffade Nationalkonventet såväl utrikesministern som regeringen i sin helhet. Året därpå återinrättades regeringen av direktoriet. En av tidens mest uppmärksammade utrikesministrar var Charles Maurice de Talleyrand som tjänstgjorde under direktoriet, konsulatet, Napoleon I:s kejsardöme samt Bourbonska restaurationen där han framgångsrikt representerade Frankrike vid Wienkongressen 1815. 

Under andra världskriget fanns det två regeringar; den fria franska regeringen i London under Charles de Gaulle och där bland annat René Pleven var utrikesminister samt Vichyregimen under Philippe Pétain där bland annat Pierre Laval tjänstgjorde som utrikesminister. Tredje och fjärde republiken präglades av täta regeringsskiften och många utrikesministrar med flera och korta ämbetsperioder. När Charles de Gaulle drev igenom femte republiken 1958 blev Frankrike urtypen för ett semi-presidentiellt system med en stark presidentmakt med stort inflytande över utrikespolitiken. Då Claude Cheysson tillträdde 1981 infördes titeln ministre des Relations extérieures, men 1986 återinfördes den äldre titeln Ministre des Affaires étrangères. 

Posten som utrikesminister har många gånger fungerat som en språngbräda till posten som premiärminister och flera personer har innehaft båda ämbetena (ibland samtidigt), till exempel Adolphe Thiers, Léon Gambetta, Jules Ferry, Alexandre Ribot, Raymond Poincaré, René Viviani, Édouard Herriot, Édouard Daladier, Paul Reynaud, Léon Blum, Pierre Mendès France, Antoine Pinay, Alain Juppé och Dominique de Villepin. Utrikesministrarna Léon Bourgeois och Aristide Briand mottog Nobels fredspris 1920 respektive 1926, den förre för att han varit drivande vid Nationernas förbunds tillkomst och den senare för sin förda avspänningspolitik gentemot arvfienden Tyskland. Utrikesminister Robert Schuman räknas som Europeiska unionens fader för den 1950 presenterade Schumanplanen.

Lista över Frankrikes utrikesministrar

Se även 
 Lista över Frankrikes regenter
 Lista över Frankrikes premiärministrar
 Lista över listor över utrikesministrar

Referenser 

 
Frankrikes utrikespolitik
Frankrikes utrikesministrar
Utrikesministrar
August Lundberg

August Lundberg, född 1882 död 1946, var en svensk målare.

August Lundberg utbildades vid Tekniska skolan och senare Konstnärsförbundets tredje skola 1905-1908. Därefter gjorde han resor till Paris och Korsika.

Lundberg ingick i De unga, den grupp som lanserade 1900-talsmodernismen i Sverige. August Lundberg organiserade gruppens första utställning 1907 i Uppsala tillsammans med konstnärskollegan Knut Janson. August Lundberg deltog mycket aktivt i utställningslivet under ett tjugotal år. På 1930-talet kunde han få upp till 400 kr för en målning vilket motsvarade en månadslön för en arbetare. Under 1940-talet försvinner han in i en social och psykisk isolering och blir efter hand helt bortglömd. Kring sekelskiftet 2000 uppmärksammades hans konst på nytt och hans arbeten blev föremål för flera samlares intresse. Stilmässigt kan hans bilder klassas som intim, meditativ realism.

Litteratur
 Hans Holst, God konst?  -  August Lundberg och modernismen, Ystad 1997

Svenska målare under 1900-talet
Födda 1882
Avlidna 1946
Män
Helge Dahlstedt

Helge Nathanael Krysostomus Dahlstedt, född 29 augusti 1885 i Vilhelmina i södra Lappland, död där 30 oktober 1963, var överläkare och chef för Österåsens sanatorium åren 1919–1951.

Biografi
Dahlstedt var son till kyrkoherden och riksdagspolitikern Lars Dahlstedt och var far till fem barn, bland andra professor Karl-Hampus Dahlstedt, i äktenskapet med läkaren grevinnan Eva Mörner.

Han blev med. kand. vid  Uppsala universitet 1908 och med. lic. vid Karolinska institutet 1914, där han specialiserade sig på lungsjukdomar. Han var sedan bland annat läkare vid sanatorierna  i Sävsjö och Hässleby samt vid Uppsala epidemisjukhus och Akademiska sjukhuset. 1916 utnämndes han till överläkare för Norrbottens läns sanatoriesjukhus i Sandträsk och 1919 blev han överläkare och chef för Österåsens sanatorium utanför Sollefteå där han var verksam i mer än 30 år. Efter pensioneringen 1951 bosatte han sig i Vilhelmina och återknöt den nära kontakten med fjällvärlden. Han var som pensionär även verksam som föreläsare i övre och mellersta Norrland.

Makarna Dahlstedt hade ett stort konstintresse. Många konstnärer som vistades som patienter på Österåsen betalade vistelsen med tavlor. Konstsamlingen finns kvar på Österåsen och röner intresse från många håll. Under 1950-talet sände Sveriges Radios program Konstkvarten från Vilhelmina, och Dahlstedt ansvarade för programmet. Makarna Dahlstedt är begravda på Vilhelmina kyrkogård, och gravstenen är ett konstverk.  

Dahlstedts bok Från Fatmomakke till Orotava handlar om södra Lapplands fjällbygd och hans studietid i Uppsala.

Personarkiv
Ett ordnat personarkiv efter Helge Dahlstedt finns vid avdelningen Arkiv och specialsamlingar vid Umeå universitetsbibliotek.

Källor
Dahlstedt, Helge N K i Vem är det, sid 170-171, 1943
Dahlstedt, Helge: Från Fatmomakke till Orotava : barndoms- och ungdomsminnen, Uppsala: Bokgillet ; 1966

Noter

Externa länkar

Män
Födda 1885
Avlidna 1963
Svenska lungläkare
Hedersledamöter vid Norrlands nation
Personer från Vilhelmina
VM i snooker 1976

VM i snooker 1976 (Embassy World Snooker Championship) spelades i England i två olika arenor: Middlesbrough Town Hall i Middlesbrough och Wythenshawe Forum i Manchester. För första gången sponsrades VM av tobaksbolaget Embassy, som skulle fortsätta att sponsra VM fram till år 2005, då tobaksreklam hade förbjudits i Storbritannien.

Händelser under turneringen 
 Ray Reardon vann sin fjärde raka VM-titel, och sin femte totalt.

 Startfältet hade minskats från 24 till 16 spelare.

 Detta var det senaste VM som inte spelades i The Crucible Theatre i Sheffield.

 Arrangörerna i Middlesbrough blev på turneringens första dag tvungna att köpa stora mängder svart tyg att hänga för arenans fönster, annars skulle solen ha lyst på spelarna och bordet.

 Bordet i Manchester hade hål som inte var av standardiserad storlek, vilket irriterade spelarna. Även efter vissa justeringar inför finalen var bordet mycket svårt att spela på, och Ray Reardon klagade upprepade gånger hos turneringsarrangörerna.

 Alex Higgins gav upp flera frames mot slutet av finalen, trots att det fanns tillräckligt med poäng kvar på bordet.

Resultat

Källor 
 Everton, Clive. (1993). The Embassy Book of World Snooker. London: Bloomsbury Publishing PLC.

Externa länkar 
 

Sportåret 1976
Snookersäsongen 1975/1976
1976
Internationella sportevenemang i Manchester
Sport i Middlesbrough
Manchester under 1900-talet
Orlando International Airport

Orlando International Airport  är Floridas livligaste flygplats. Den ligger 11 km sydöst om centrala Orlando, Florida i USA.

Referenser

Externa länkar

Flygplatser i Florida
Flygplatser invigda 1940
Orlando, Florida
George Davidson

För den svenske predikanten, se Georg Davidsson (född 1927)

George Davidson, född 9 maj 1825 i Nottingham, död 2 december 1911, var en brittisk-amerikansk geodet, geograf och astronom.

Davidson flyttade 1832, tillsammans med sina föräldrar, till USA, där de bosatte sig i Pennsylvania. Han tjänstgjorde från 1845 vid United States Coast Survey och utförde vidsträckta lantmäteri- och triangelmätningsarbeten, i synnerhet vid Stillahavskusten (1876-1886). Han författade Pacific Coast: Coast Pilot of California, Oregon, and Washington Territory (1869). Han var hedersprofessor i geodesi och astronomi vid University of California, Berkeley, från 1870 och professor i geografi där 1895-1905. American Geographical Society tilldelade honom Dalymedaljen 1908.

Davidson gjorde även iakttagelser över den totala solförmörkelsen 1869 i Alaska och 1880 samt Venuspassagerna 1874 (i Japan) och 1882 (i New Mexico). Därjämte utarbetade han omfattande stjärnkataloger. Han ägde och förestod ett observatorium i Lafayette Park, San Francisco. 

Han var ordförande för California Academy of Sciences 1872-1886.

Referenser

Guide to the George Davidson papers, 1845-1911: Biography, University of California, Berkeley

Amerikanska astronomer under 1800-talet
Amerikanska geodeter
Amerikanska geografer
Amerikanska professorer
Födda 1825
Avlidna 1911
Män
Personer från Nottingham
Compact Muon Solenoid

Compact Muon Solenoid (CMS) är en av experimentstationerna längs med LHC-acceleratorn (Large Hadron Collider) vid CERN. CMS-detektorn är placerad under den franska landsbygden vid Cessy nära Genève. Detektorn är byggd för att detektera många olika sorters partiklar och deras egenskaper. Till experimentets mål hör bland annat att hitta Higgsbosonen samt undersöka existensen av supersymmetriska partiklar och extra dimensioner.

Källor 
''Den här artikeln bygger helt eller delvis på engelska Wikipedias motsvarande artikel

Externa länkar 

Experimentell fysik
CERN
7968 Elst-Pizarro

7968 Elst-Pizarro eller Elst-Pizarros komet (133P/Elst-Pizarro) är en asteroid och komet. Den observerades redan 24 juli 1979 som en helt vanlig asteroid. 14 juli 1996 upptäckte Eric Walter Elst och Guido Pizarro en komet som visade sig vara samma objekt, men nu med en tydlig svans. Man har hittat objektet även på plåtar tagna 1985 som visar vad som verkar vara en asteroid.

Även vid observationer från 2002 visar den upp en tydlig svans. Avdunstningen verkar ske från hela ytan. En förklaring till hur en asteroid som tros ha befunnit sig i det inre av solsystemet i flera miljarder år, fortfarande kan innehålla vatten har inte hittats. En förklaring kan vara att det inträffat en kollision som frigjort djupt liggande lager av is. Att fenomenet inte har observerats tidigare tros bero på att inga större studier gjorts.

Den tillhör asteroidgruppen Themis.

Den är uppkallad efter sina upptäckare. 

Det finns ytterligare fyra objekt som samtidigt är kategoriserade som komet och asteroid: 2060 Chiron, 118401 LINEAR, 60558 Echeclus och 4015 Wilson-Harrington.

Referenser

Externa länkar 

Periodiska kometer
Huvudbältesasteroider
Themis-asteroider
Asteroidbältskometer
Småplaneter namngivna efter personer
Astronomiska upptäckter av EW Elst
Astronomiska upptäckter av G Pizarro
Astronomiska upptäckter 1979
Luan Krasniqi

Luan Krasniqi, född den 10 maj 1971, i Junik, Kosovo, är en före detta professionell kosovoalbansk boxare. Luan boxades för Tyskland.

1995 deltog Luan i turneringen 1995 World Amateur Boxing Championships och tog en silvermedalj. Samma år tog han tog guld i tungvikt i Internationella Chemie Cup Tournament.

Han vann Världsmästartiteln när han knockade Lennon Lewis i 8 ronden, och han har T.O.M vunnit WTC Titeln mot Evander Holiefield

Externa länkar
Webbplats

Tyska boxare
Födda 1971
Män
Levande personer
Olympiska bronsmedaljörer 1996
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1996 från Tyskland
Tävlande i boxning vid olympiska sommarspelen 1996
Tyska olympiska bronsmedaljörer
Personer i Kosovo under 1900-talet
Personer i Kosovo under 2000-talet
Albanska boxare
Bore (fartyg)

Bore är namnet på:
 flera av Bore-rederiets fartyg, bland andra:
 , byggd 1884, före 1928 .
  byggd 1898, omdöpt till Bore I 1902.
 , byggd 1900.
 , byggd 1906, benämnd Bore II 1947–1965, tidigare Dronning Maud, senare Silja II
 , byggd 1935, före 1962 Sankt Ibb
 , byggd 1938, överlämnad som krigsskadestånd till Sovjetunionen
 , byggd 1952, före 1971 Aallotar
 , byggd 1952
  taget i bruk 1960, även känt som Kristina Regina, i Åbo som museifartyg, vandrarhem och hotell
 , byggd 1973, senare Ilich
  levererad 2011, RoFlex-fartyg
 Isbrytaren och passagerarbåten S/S Bore, byggd 1894
 Bore (Hjulångare), byggd 1853 vid Motala varv
 M/S Bore, tidigare ångslupen S/S Bore, numera fritidsfartyg, byggt 1903 på Motala Verkstad
 S/S Bore, senare kallad Bore II, byggd 1899 i Göteborg som användes i Landskrona fram till 1962
 M/S Bore av Västerås, bogserbåt byggd 1962 i Landskrona och som användes där fram till 1980.

Se även 
 S/S Bore
Neo FreeRunner

Neo FreeRunner är en mobiltelefon tillverkad av First International Computer. Den är projektet Openmokos andra telefon.

Se även
Openmoko

Referenser

Noter

Webbkällor

Externa länkar
Produktsida
Information på Openmokos wiki
Jämförelse mellan Neo FreeRunner och Neo 1973

Mobiltelefoner
Per Rosén

Per Gustaf Rosén, i regel kallad P.G. Rosén, född 17 juni 1838 i Linköping, död 11 januari 1914, var en svensk astronom och geodet. Han var måg till Per Jakob Emanuelsson och far till Karl D.P. Rosén. 

Rosén blev student i Uppsala 1857, filosofie doktor 1866 och docent i praktisk astronomi 1867, varefter han som bysantinsk stipendiat företog en resa till Ryssland och Tyskland 1867-69. Han uppehöll sig därunder en längre tid vid Pulkovo-observatoriet. Av hans vetenskapliga verksamhet där kan särskilt nämnas hans studier i stjärnfotometri, utförda med en astrofotometer av Johann Karl Friedrich Zöllners konstruktion. Efter denna resa utnämndes han 1869 till professor vid Topografiska kåren samt till lärare vid Krigshögskolan. År 1905 tog han avsked från dessa befattningar.

Redan 1867 hade Rosén deltagit i trianguleringar vid västkusten för den europeiska gradmätningen. Som professor hade han ledningen av alla de geodetiska arbetena i Sverige, vilka vid hans tillträde pågått ett femtiotal av år på ett mer eller mindre planmässigt sätt och delade mellan tre olika verk: Topografiska kåren, Vetenskapsakademien och Sjökarteverket. Rosén fick till uppgift att planera och handlägga hela Sveriges triangulering. Vid tidpunkten var bara delar av södra Sverige, motsvarande en femtedel av hela landet, på ett tillfredsställande sätt triangulerade. Under Roséns överinseende av och personliga deltagande i dessa arbeten blev hela den övriga delen av landet, med undantag för en sträcka i Västerbottens län, överdragen med ett s.k. "första klassens triangelnät", skelettet av den ävenledes långt framskridna trianguleringen i detalj. För utförandet av dessa arbeten, till vilka förutom de egentliga triangelmätningarna samt basmätningarna hörde astronomiska precisionsbestämningar av polhöjder och longituder, anskaffade Rosén två precisionsinstrument, nämligen ett passageinstrument och två universalinstrument.

Åren 1876, 1879 och 1886 företog Rosén utländska resor i allmänna, med de geodetiska arbetena sammanhängande uppdrag, bland annat som deputerad för Sverige till den internationella gradmätningskonferensen i Berlin 1886. Under slutet av 1888 var han förordnad att biträda vid uppgörande av förslag till ordnande av undervisningen vid rikets navigationsskolor. Han blev ledamot av Krigsvetenskapsakademien 1875, av Vetenskapsakademien 1886 och av Vetenskapssocieteten i Uppsala 1897.

Bland hans avhandlingar kan nämnas Komet VI 1863 (i "Uppsala universitets årsskrift"), Studien und Messungen an einem zöllnerschen Astrophotometer (i "Bulletins de l'académie des sciences de Saint-Pétersbourg"), samt flera större och mindre avhandlingar rörande de geodetiska arbetena i Sverige och med dem sammanhängande ämnen.

Källor

Noter

Svenska astronomer under 1800-talet
Svenska geodeter
Svenska professorer i lantmäteri
Ledamöter av Kungliga Krigsvetenskapsakademien
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Födda 1838
Avlidna 1914
Män
Ledamöter av Kungliga Vetenskaps-Societeten i Uppsala
Forskare från Linköping
Karl D.P. Rosén

Karl David Petrus Rosén, född 29 juni 1874 i Adolf Fredriks församling i Stockholm, död 9 november 1961 i Lidingö församling, var en svensk geodet och kartograf; son till Per Gustaf Rosén.

Rosén avlade mogenhetsexamen i Stockholm 1892, blev filosofie kandidat 1895, filosofie licentiat 1901, och filosofie doktor 1903 (på avhandlingen Studien und Messungen an einem Dreipendelapparate), allt vid Uppsala universitet. Han deltog 1895–1898 och 1902–1905 i Generalstabens och Rikets allmänna kartverks geodetiska arbeten, var 1899–1900 assistent vid geodetiska institutet i Potsdam, deltog 1901 i den svensk-ryska gradmätningsexpeditionen till Svalbard och var 1903–1905 docent i geodesi i Uppsala. År 1905 efterträdde han sin far som professor vid Generalstaben och som föreståndare för Rikets allmänna kartverks geodetiska avdelning. Vid kartverkets omorganisation 1937 blev Rosén byråchef för geodetiska byrån och professor, befattningar från vilka han avgick 1939.

Rosén var vidare lärare i geodesi vid Krigshögskolan 1904–1908, ledamot av Stockholms triangelmätningsnämnd 1907–1916, delegerad i internationella jordmätningskommissionen 1907–1924 och i internationella unionen för geodesi och geofysik 1924–1939. Han medverkade i Baltiska geodetiska kommissionens grundande 1924, var dess president 1924–1927, 1940–1942 och 1946–1948 samt vice president 1937–1939 och 1943–1945. Han tog 1908 initiativet till bildandet av Kartografiska sällskapet och invaldes 1911 i Krigsvetenskapsakademien. Han var ledamot av Lidingö kommunalfullmäktige 1916–1919.

Under Roséns ledning genomfördes, med hjälp av moderna metoder och instrument och med större precision än vad som tidigare varit möjligt, omfattande geodetiska mätningar, vilka lades till grund för Sveriges topografiska och ekonomiska kartor. Han utgav 1919–1926 Nordisk världsatlas (50 blad, tillsammans med Seth Zetterstrand, med text av bland andra Axel Wallén) och var huvudredaktör för Svenska orter : atlas över Sverige med ortbeskrivning (del 1, 1932; del 3, 1934; del 2, 1952). Han utgav i anslutning till sistnämnda verk även en atlas med ekonomisk-topografiska kartor över delar av Sverige (i skalan 1:300 000) jämte åtskilliga specialkartor. Rosén är begravd på Lidingö kyrkogård.

Referenser

Noter

Webbkällor

Svenska män och kvinnor, band 6 (1949), sid. 340f.
Vem är det
 Karl David Petrus Rosén på Gravar.se

Roséns atlas

Svenska professorer i geodesi
Svenska kartografer
Personer från Stockholm
Gravsatta på Lidingö kyrkogård
Födda 1874
Avlidna 1961
Män
Maserati A6GCM

Maserati A6GCM är en formelbil, tillverkad av den italienska biltillverkaren Maserati mellan 1951 och 1953.

Historik
Maserati utvecklade en formelbil utifrån A6GCS med avsikt att tävla i formel 2, men inför säsongen 1952 beslutades att formel 1-VM skulle köras med tvålitersbilar. Maseratis nya bil flyttades därmed upp en klass. Bilen fick en ny motor, med dubbla överliggande kamaxlar och dubbeltändning. Även chassit uppdaterades med bland annat förbättrad bakhjulsupphängning. Bilen var inte särskilt framgångsrik under sitt första år, men till säsongen 1953 kom Gioacchino Colombo till Maserati och under hans ledning infördes en rad förbättringar som gjorde bilen mer konkurrenskraftig.

Tekniska data

Tävlingsresulat
Säsongen 1952 blev en lärotid för Maserati. Bästa resultat blev en andraplats för José Froilán González i Italiens Grand Prix. I förarmästerskapet slutade González på nionde plats.

Säsongen 1953 blev betydligt bättre. Juan Manuel Fangio tog märkets första formel 1-seger i Italiens Grand Prix. Fangio slutade tvåa i förarmästerskapet, med González på sjätte plats.

Källor
www.maserati.com

Externa länkar

A6GCM
Historiska tävlingsbilar
Formel 1-bilar
Bakhjulsdrivna fordon
Åsa Mattsson

Åsa Mattsson, född 10 februari 1959 i Stockholm,, är en svensk författare, journalist, debattör och omvärldsanalytiker. Hon är uppvuxen i Stockholm och har arbetat som journalist på Aftonbladet under många år, bland annat som krönikör och var en av initiativtagarna och kreatörerna av Aftonbladets kontroversiella Kvinnobilaga. Hon har även varit chefredaktör för nätmagasinet "SalongK". 1993 gav hon ut debutromanen ”Solitär”. Åsa Mattsson är sedan 2013 pressansvarig för Vänsterpartiet.

Bibliografi
 Solitär (1993)
 Salong F (2008
 "Dagarna med Kerstin", med fotografen Caroline Roosmark  2011

Referenser 

Svenska journalister under 1900-talet
Svenskspråkiga författare
Svenska författare under 1900-talet
Svenska feminister
Födda 1959
Levande personer
Kvinnor
Giardiasis

Giardiasis är en parasitsjukdom som orsakas av den encelliga organismen Giardia lamblia och som man kan få genom att dricka smutsigt vatten. Giardia förekommer även i jord, livsmedel, och på andra ytor som har smittats med smutsigt vatten. Människor smittas genom att svälja parasiten eller genom att utsättas för mänsklig avföring, från en infekterad person, genom sexuell kontakt. Personer som reser till de länder där parasiten är vanligt förekommande löper en ökad risk, liksom personer som vistas i förskolemiljöer eller dricker orenat vatten.

Det vanligaste symptomet på giardiasis är diarré. Andra möjliga symptom inkluderar väderspänningar, oljig avföring, magkramp, orolig mage och illamående.

Se även
Giardia lamblia

Referenser

Externa länkar 

Mag- och tarmsjukdomar
Protozoinfektioner
Maserati A6GCS

Maserati A6GCS är en sportvagn, tillverkad av den italienska biltillverkaren Maserati mellan 1947 och 1955.

Historik
Maserati hade haft stora framgångar inom bilsporten före andra världskriget. Efter kriget tog man upp tillverkningen av en ny sportvagn, som till stora delar byggde på föregångarna.

A6GCS  introducerades 1947. Motorn var enklare uppbyggd än hos föregångarna, med bland annat enkel överliggande kamaxel. Den användes även i GT-bilen A6. Tidiga bilar fick karosser med friliggande hjul och ”cykelskärmar”, senare infördes pontonkarosser. Bilen var avsedd för sportvagnsracing, men tävlade även i formel 2.

1953 introducerades den uppdaterade A6GCS/53. Bilen fick en ny motor och ett uppdaterat chassi från formelbilen A6GCM.

Tekniska data

Tävlingsresultat
A6GCS användes främst av privatförare som tävlade i klubbtävlingar och nationella mästerskap. Luigi Villoresi vann italienska mästerskapet två år i rad, 1947 och 1948. Därefter konkurrerades modellen ut av modernare bilar från Ferrari och OSCA.

Uppdateringarna på A6GCS/53 gjorde bilen konkurrenskraftig igen. Luigi Musso segrade i tvålitersklassen i det italienska mästerskapet två år i rad, 1953 och 1954. Modellen klarade sig bra även i större tävlingar, med bland annat klassegrar i Mille Miglia 1953 och 1955.

Tillverkning

Källor
Maserati Sports, Racing & GT Cars from 1926, av Richard Crump o. Rob de la Rive Box, 1983.

Noter

Externa länkar
  The Maserati Club of Australia
  ultimatecarpage.com om Maserati A6GCS.

A6GCS
Historiska tävlingsbilar
Racersportvagnar
Bakhjulsdrivna fordon
Bierzo

Bierzo är ett vinområde som ligger i Castilla y Leon i nordvästra Spanien. Distriktet har på kort tid seglat upp som ett av de hetaste vindistrikten i Spanien, tillsammans med Priorat. Distriktet blev DO så sent som 1991. Bierzo är ett bergigt område som lämpar sig väldigt bra för vinodling. Distriktet har fått sitt namn efter den romerska staden Bergium, vilket betyder just bergigt område.

Bierzo är främst känt för sina röda viner som anses mycket kraftfulla och mörka, men ändå med en nyansrikedom som gör dem väldigt intressanta. 

Den absolut vanligaste druvan i området är den blå druvan Mencia som praktiskt taget inte odlas någon annanstans i Spanien. Garnacha Tintorera och Prieto Picudo är också blåa druvsorter som förekommer för vinodling. Bland de gröna druvorna kan Godello, Dona Blanca och Malvasia nämnas.

Kända producenter
Descendientes de J. Palacios - med bland andra Alvaro Palacios som är känd från Priorat.
Bodegas Estefania
Dominio de Tares
Paixar

Spanska viner