kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Movement for the Restoration of the Ten Commandments of God

Movement for the Restoration of the Ten Commandments of God var en frikyrka i Uganda. I grunden var sekten katolsk, men var särskilt inriktad på de tio budorden och tron på apokalypsen. Medlemmarna lär ha undvikit att tala för att undvika att bryta mot budet om att bära falskt vittnesbörd. Därför var relativt lite känt om sekten.

I mars år 2000 hittades 530 medlemmar döda i sin kyrka, som brunnit ner och var låst utifrån. Efter detta hittades massgravar i och kring ledarens hus och den totala dödssiffran har uppskattats vara mellan 660 och 1 000. Om den senare siffran skulle vara rätt innebär det fler offer än Folkets tempels massjälvmord i Guyana 1978.

I Karl-Erik Nylunds bok Att leka med elden - sekternas värld kallas gruppen för den Ugandiska domedagssekten.

Källor
Karl-Erik Nylund, Att leka med elden: Sekternas värld, Sellin & Partner, 2004,

Se även
 Kollektivt självmord
 Domedagssekt

Kristna sekter
Självmord
Kristendom i Uganda
Vi jazzkungar

Vi jazzkungar (eng: Strike up the band) är en amerikansk musikalfilm från 1940 i regi av Busby Berkeley. I huvudrollerna ses Judy Garland och Mickey Rooney. Filmen hade svensk premiär 3 april 1941.

Handling
Filmen utspelar sig på en skola. Unge Jimmy drömmer om att få leda sin egen orkester istället för att bli läkare. En känd bandledare utlyser en tävling för skolorkestrar och han bestämmer sig för att skolans orkester skall delta. Bandets vokalist (Garland) är kär i Jimmy utan att han inser det.

Handlingen har stora likheter med den film Garland och Rooney medverkade i året innan, Vi charmörer samt med Garland sista MGM-film från 1950, Upp med ridån.

Rollista 

 Mickey Rooney - James "Jimmy" Connors
 Judy Garland - Mary Holden
 Paul Whiteman och hans orkester - sig själva
 June Preisser - Barbara Frances Morgan
 William Tracy - Philip "Phil" Turner
 Larry Nunn - Willie Brewster
 Margaret Early - Annie
 Ann Shoemaker - Mrs. Jessie Connors
 Francis Pierlot - Mr. Judd
 Virginia Brissac - Mrs. May Holden
 George Lessey - Mr. Morgan
 Enid Bennett - Mrs. Morgan
 Howard C. Hickman - Doktor
 Sarah Edwards - Miss Hodges, en lärare
 Milton Kibbee - Mr. Holden
 Helen Jerome Eddy - Mrs. Brewster

Externa länkar 
 
 
 
 

Filmer 1940
Amerikanska musikalfilmer
Amerikanska komedifilmer
Skolrelaterade filmer
Engelskspråkiga filmer
Filmer i regi av Busby Berkeley
Filmer från Metro-Goldwyn-Mayer
Genom eld och vatten (sång)

Genom eld och vatten, skriven av Stina Jadelius och Mårten Eriksson, är en etnopoplåt som den svenska  etnopopgruppen Sarek deltog med i den svenska Melodifestivalen 2003, där den kom på sjätte plats. Denna sång gick den 30 mars in på Svensktoppen , där den först var fyra och som bäst låg tvåa den 6 april 2003. Den 12 oktober 2003 var låten utslagen.

Singeln 
2003 lanserade Sarek även singeln Genom eld och vatten, med låtarna Genom eld och vatten och Som om inget annat fanns. Den låg som högst på tredje plats på den svenska singellistan.

Listplaceringar

Referenser

Externa länkar 
 Information i Svensk mediedatabas.

Låtar av Mårten Eriksson
Låtar av Stina Jadelius
Melodifestivalbidrag 2003
Musiksinglar 2003
Svensktoppsmelodier 2003
Svenskspråkiga sånger
Elise Ingvarsson

Elise Ingvarsson, född 14 april 1979 och bosatt i Göteborg, är en svensk författare.

Ingvarsson debuterade 2005 med Beror skrymmande på som fick debutantpriset Katapultpriset året därpå.

Bibliografi 
2005 – Beror skrymmande på (lyrik)
2009 – Ett förslag (lyrik)
2013 – Fem minuter av ditt liv (lyrik)

Priser och utmärkelser 
2006 – Katapultpriset för Beror skrymmande på

Svenskspråkiga författare
Svenska författare
Födda 1979
Kvinnor
Levande personer
Martin Högström

Martin Högström, född 10 oktober 1969, är en svensk poet och översättare.

Bibliografi 
 2005 – Transfutura ()
 2007 – Kommande industrilandskap ()
 2010 – Fängelsepalatset ()
 2012 – Vardagens cirklar ()
 2013 – Journaler ()
 2017 – Verktyg ()
 2017 – Discours transposés ()
 2022 – Prison-palais ()
 2023 – Poesi kan inte skalas upp ()

Översättningar 
 2006 – Kluven av Dennis Cooper ()
 2012 – Kardia av Claude Royet-Journoud ()
 2014 – Instängd i vattnet av Jean-Marie Gleize ()
 2016 – Vad det innebär att vara avantgarde av David Antin ()
 2020 – Den då av Danielle Collobert ()
 2023 – Produktionsanteckningar av David Lespiau ()

Priser och utmärkelser 
2006 – Katapultpriset för Transfutura

Externa länkar 
 

Svenskspråkiga författare
Svenska författare
Svenska översättare
Översättare från engelska
Översättare från franska
Födda 1969
Män
Levande personer
T-37

T-37 var en lätt sovjetisk stridsvagn med två mans besättning som tillverkades mellan 1933 och 1936, och som användes i begränsad utsträckning av sovjetiska förband under andra världskriget.

Historik 
Sovjetunionen köpte i början av 1930-talet ett antal lätta stridsvagnar från det brittiska företaget Vickers Carden-Loyd. Bland dessa fordon fanns en amfibisk modell, med beteckningen Vickers A4E11. Den modell som kom att användas inom Röda armén var en modifierad version av den brittiska stridsvagnen, med en GAZ AA-motor och upphängning från den franska lätta stridsvagnen AMR 33. Produktionsstarten försenades av omfattande testning och flera omarbetningar, men inleddes i slutet av 1933. Drygt 1 000 exemplar byggdes.

Kännetecken 

T-37 var amfibisk, med roder, propeller och flottörer ovanför banden (se bilden). Stridsvagnens amfibiska egenskaper var endast avsedd för mindre vattendrag. Tornet satt till höger, jämfört med den senare modellen T-38 där tornet satt till vänster. Besättningen var två man, med vagnchefen i tornet och föraren till vänster i chassit. Den var mycket lätt beväpnad, med en 7,62 mm luftkyld kulspruta.

Bepansringen var mycket tunn, endast 3 mm på det tunnaste stället. Pansaret kunde relativt enkelt penetreras av även lätta pansarvärnsvapen.

En senare variant, T-37U, hade en hästskoformad radioantenn på chassit. Radion användes endast i befälsvagnar för att hålla kontakten med andra förband. Kommunikationen mellan stridsvagnarna i förbandet skedde med hjälp av signalflaggor.

Användning 
Stridsvagnen användes av spaningsförband inom infanteriet, kavalleriet och mekaniserade förband. Den användes i direkta strider efter den tyska invasionen 1941, trots att den egentligen bara var avsedd för lättare spaning. De få exemplar som fanns kvar i slutet av 1942 togs ut aktiv tjänst. Ett fåtal användes efter ombyggnad som dragfordon.

Källor 
 
 Tyskspråkiga Wikipedias sida om T-37

Sovjetiska stridsvagnar under andra världskriget
Lista över Hälsinglands runinskrifter

Lista över Hälsinglands runinskrifter är en förteckning över kända runristningar i Hälsingland förkortat Hs, eventuellt deras namns, placeringar, samt typ av föremål. 

Hs 1, Vevlinge by, Bollnäs socken, Bollnäs kommun,  runstensfragment
Hs 2, Norrala kyrka, Norrala socken, Söderhamns kommun, runsten, []
Hs 3, Borg, Norrala socken, Söderhamns kommun, runstensfragment
Hs 4, Borg, Norrala socken, Söderhamns kommun, runstensfragment
Hs 5, Daglösa, Trönö socken, Söderhamns kommun, runstensfragment, försvunnet
Hs 6, Prästgården, Järvsö socken, Ljusdals kommun, runsten
Hs 7, Forsaringen, Forsa kyrka, Forsa socken, Hudiksvalls kommun, dörrhandtag i form av järnring
Hs 8, Hudiksvalls kyrka, Hudiksvalls kommun, runsten, försvunnen
Hs 9, Hälsingtuna kyrka, Hälsingtuna socken, Hudiksvalls kommun, runsten
Hs 10, Hälsingtuna kyrka, Hälsingtuna socken, Hudiksvalls kommun, Sveriges största runsten (?)
Hs 11, Högs kyrka, Högs socken, Hudiksvalls kommun,  runsten 
Hs 12, Högs kyrka, Högs socken, Hudiksvalls kommun,  runsten
Hs 13, Hallsta och Hjortsta , Högs socken, Hudiksvalls kommun,  runstensfragment, försvunna
Hs 14, "Malstastenen", Malsta, Rogsta socken, Hudiksvalls kommun, runsten
Hs 15, Sunnå kvarndamm, Rogsta socken, Hudiksvalls kommun, runsten
Hs 16, Delsbo kyrka, Delsbo socken, Hudiksvalls kommun, runstensfragment
Hs 17, Delsbo kyrka, Delsbo socken, Hudiksvalls kommun, runstensfragment, försvunnet
Hs 18, Delsbo kyrka, Delsbo socken, Hudiksvalls kommun, fragment, del av Hs 16
Hs 19, Delsbo kyrka, Delsbo socken, Hudiksvalls kommun, järnring
Hs 20, Ljusdals kyrka, Ljusdals socken, Ljusdals kommun, runstensfragment, försvunna 
Hs 21, Jättendals kyrka, Jättendals socken, Nordanstigs kommun, runsten

Källor 
Samnordisk runtextdatabas
Jan Owe, Svensk runristningsförteckning, Bro 2002, s 22, PDF ,

Se även
Alfabetisk lista över runinskrifter

Hälsinglands runinskrifter
Expo Aviation

Expo Aviation är ett lankesiskt flygbolag från Colombo. Flygbolaget flyger inrikes och charter till mellanöstern. Centralflygplats är Bandaranaike International Airport i Colombo.

Koder 
IATA Code: 8D
ICAO Code: EXV
Callsign: Expat

Historia 
Flygbolaget grundades 1997 och började flyga i juni 2002. Bolaget är till 100% ägd av Expo Lanka Group.

Flotta 
Expo Aviations flotta (januari 2005):

1st Antonov An-12
1st Antonov An-24RV
3st Fokker F27 Mk500

Externa länkar
Expo Lanka
Expo Lanka Avaition

Lankesiska flygbolag
Flygbolag bildade 1997
Air Ceylon

Air Ceylon var Sri Lankas (Ceylons) statsägda flygbolag, som till en början hette Ceylon Airways. 1978 blev Air Ceylon utbytt mot Air Lanka.

IATA Code: AE

Destinationer 
 Colombo
 Jaffna
 Trincomalee
 Ratmalana
 Madras
 Bombay
 Malé
 Karachi
 Bangkok
 Singapore
 Sharjah
 Kairo
 Zürich
 London
 Paris

Lankesiska flygbolag
Jeddah

Jeddah (även Jidda, Jedda eller Judda; arabiska جدّة) är en stad i provinsen Mekka i västra Saudiarabien, i det historiska landskapet Hijaz. Staden är belägen vid Röda havets kust, omkring 75 kilometer väster om Mecka. Den är ett ekonomiskt och administrativt centrum och det största befolkningscentrumet i västra Saudiarabien. Stadens folkmängd uppgick till 3 430 697 invånare vid folkräkningen 2010 vilket gör den till den näst största staden i Saudiarabien, efter huvudstaden Riyadh.

Jeddah är säte för det saudiska utrikesdepartementet och de diplomatiska beskickningarna i landet.

Näringsliv och kommunikationer 
Jeddah är ett betydande finans- och industricenter, med stålvalsverk, oljeraffinaderier, textilindustri m.m. Hamnen är Saudiarabiens viktigaste, och mottar sedan gammalt merparten av pilgrimstrafiken till Mecka. Här finns en stor internationell flygplats, King Abdulaziz International Airport, och det finns även vägförbindelse till Medina, Mecka, Taif och Riyadh.

I Jeddah ligger King Abdulaziz University, som grundades 1967.

Stadsbild 
De gamla stadsmurarna som tidigare omgav staden revs 1947. Stadsbilden i dag framstår som en blandning av traditionell arabisk arkitektur med trånga gator, moskéer och höga stenhus, och modern västerländsk bebyggelse. En kilometerhög skyskrapa, Kingdom Tower, är under planering.

Källor

Externa länkar 

Orter i Saudiarabien
Hijaz
STS-51-A

STS-51-A var den fjortonde flygningen i det amerikanska rymdfärjeprogrammet och den andra för rymdfärjan Discovery. Den sköts upp från Pad 39A vid Kennedy Space Center i Florida den 8 november 1985. Efter nästan åtta dagar i omloppsbana runt jorden återinträdde rymdfärjan i jordens atmosfär och landade vid Kennedy Space Center.

Start och landning
Total uppdragslängd: 07:23:44:00

Starten skedde klockan 07:15 (EST) 8 november 1985 från Pad 39A vid Kennedy Space Center i Florida.

Landningen skedde klockan 06:59 (EST) 16 november 1985 vid Kennedy Space Center i Florida.

Uppdragets mål
Huvuduppgiften för detta uppdrag var unik i det att två kommunikationssatelliter (kanadensiska Anik D2 och Leasat I) placerades i omloppsbana, och två andra (Palapa B-2 och Westar 6) fångades in för att fraktas tillbaka till jorden.

Noterbart
Detta var de sista ofjättrade rymdpromenaderna i rymdfärjeprogrammet.

Besättning
 Frederick H. Hauck (2), befälhavare
 David M. Walker (1), pilot
 Anna Lee Fisher (1), uppdragsspecialist
 Dale A. Gardner (2), uppdragsspecialist
 Joseph P. Allen (2), uppdragsspecialist

Väckningar
Under Geminiprogrammet började NASA spela musik för besättningar och sedan Apollo 15 har man varje "morgon" väckt besättningen med ett särskilt musikstycke, särskilt utvalt antingen för en enskild astronaut eller för de förhållanden som råder.

Se även 
 Rymdforskning

Referenser

Externa länkar 

Rymdfärjeprogrammet
1985 i USA
Rymdfartsåret 1985
Ma Rainey

Gertrude Malissa Nix Rainey, född Pridgett den 26 april 1886 i Columbus i Georgia, död där 22 december 1939, var en amerikansk sångare, kompositör och textförfattare, mest känd under artistnamnet Ma Rainey. Hon beskrivs som den första kända professionella bluessångaren och har fått epitetet "bluesens moder". Hon är bland annat känd för sina inspelningar av låtar som "Bo-Weavil Blues" (1923), "See See Rider Blues" (1924) och "Black Bottom" (1927).

Ma Rainey gjorde sitt första framträdande som 14-åring i den lokala talangshowen "Bunch of Blackberries", i Springer Opera House i Columbus. Hon gifte sig 1904 med sångaren och dansaren Will "Pa" Rainey. Under några år turnerade de runt den amerikanska Södern som Rainey & Rainey, Assassinators of the Blues. Någon gång i slutet av 1910-talet försvann Pa Rainey ur bilden.

Enligt Ma Rainey själv var det först 1902 som hon för första gången hörde den musik som skulle bli känd som blues. Hon hörde en flicka sjunga en sång om en man som gått ifrån henne och Rainey beskrev sången som "egendomlig". Hon lade till den till sitt program som extranummer, men snart blev den så populär att den blev hennes huvudnummer.

Ma Rainey var skivbolaget Paramounts största bluesartist under 20-talet. Hon samarbetade bland annat med musiker som Louis Armstrong, Fletcher Henderson och Coleman Hawkins.

Eftermäle
År 1983 upptogs Ma Rainey i  Blues Hall of Fame och år 1990 i Rock and Roll Hall of Fame.

Ma Raineys liv under 1920-talet i Chicago skildras i August Wilsons pjäs Ma Rainey's Black Bottom från år 1984 och en planerad (2019) Netflixproduktion.

I september 1994 utgav det amerikanska postverket ett 29-cents frimärke med ett porträtt av Ma Rainy.

Ma Rainy har inspirerat poeten Sterling Allen Brown till dikten MaRainey som publicerades år 1932 i diktsamlingen ''Southern Road.

Referenser

Externa länkar 

Gertrude “Ma” Rainey på the New Georgia Encyclopedia. 

Födda 1886
Avlidna 1939
Amerikanska bluessångare
Rock and Roll Hall of Fame
Kvinnor
Personer från Columbus, Georgia
Bluessångare
Harlemrenässansen
Clara Smith

Clara Smith, född omkring 1894, död 2 februari 1935, var en amerikansk bluessångerska.

Smith var född i South Carolina och uppträdde tidigt på teatrar cirkus och vaudeville. Från slutet av 1910-talet var hon et affischnamn för Lyric Theater i New Orleans,  Louisiana och för Theater Owners Bookers Association.

1923 flyttade hon till New York och uppträdde på cabaréer samtiigt som hon spelade in skivor för Columbia Records. Det blev sammanlagt 122 skivor där hon sjöng tillsammans med artister som Fletcher Henderson och Louis Armstrong.

Referenser

Amerikanska bluessångare
Födda 1894
Avlidna 1935
Kvinnor
Musiker från South Carolina
Victoria Spivey

Victoria Spivey, född 15 oktober 1906 och död 3 oktober 1976, var en amerikansk bluessångerska och låtskrivare.

Källor 

Amerikanska bluessångare
Amerikanska låtskrivare
Födda 1906
Avlidna 1976
Kvinnor
Musiker från Texas
Koko Taylor

Koko Taylor, född Cora Walton 28 september 1928 i Shelby County, Tennessee, död 3 juni 2009 i Chicago, Illinois, var en amerikansk bluessångerska, ofta kallad "Queen of the Blues".

Diskografi

Externa länkar
Officiell webbplats

Källor

Amerikanska bluessångare
Amerikanska musiker under 1900-talet
Amerikanska musiker under 2000-talet
Personer från Shelby County, Tennessee
Födda 1928
Avlidna 2009
Kvinnor
Sippie Wallace

Sippie Wallace, född Beulah Thomas 1 november 1898 i Houston, död 1 november 1986 i Detroit, var en amerikansk bluessångerska, låtskrivare och pianist.

Wallace var dotter till en baptistdiakon och som barn spelade hon piano och sjöng i kyrkan. Hon flyttade 1915 till New Orleans och gifte sig två år senare med Matt Wallace. Efter att 1923 flyttat till Chicago fick hon kontrakt med skivbolaget Okeh. För Okeh spelade Wallace under 1920-talet in över 40 sånger, många skrivna av henne själv eller tillsammans med sina bröder George och Hersal Thomas. Hersal avled 1926 av matförgiftning. När kontraktet med Okeh gick ut i slutet av 1920-talet flyttade Sippie till Detroit, där hennes musikaliska aktivitet avtog. När både brodern George och maken Matt dog 1936 gick hon med i Leland Baptist Church, där hon under de närmsta 40 åren sjöng och spelade orgel.

Efter att sedan 1936 i stort sett varit inaktiv på bluesscenen övertalades Wallace 1966 av vännen Victoria Spivey att göra comeback. Hon fortsatte därefter att turnera och göra inspelningar fram till sin död, dock med lägre intensitet efter att ha drabbats av en stroke 1970. Hennes sista album, Sippie, spelades in 1982 med hjälp från Bonnie Raitt. Wallace avled 1986, på sin 88:e födelsedag, efter att ha drabbats av en ny stroke.

Källor

Amerikanska bluessångare
Amerikanska bluespianister
Födda 1898
Avlidna 1986
Kvinnor
Musiker från Texas
Nanci Griffith

Nanci Caroline Griffith, född 6 juli 1953 i Seguin, Texas, död 13 augusti 2021 i Nashville, Tennessee, var en amerikansk sångerska och låtskrivare inom folk och country.

1987 noterades hon för en stor framgång med sången From a Distance. Musikstilen kallade hon för "folkabilly" (av folkmusik + rockabilly), 1994 tilldelades hon en Grammy i kategorin Best Contemporary Folk Album, för albumet Other Voices, Other Rooms från 1993.

Diskografi (urval)
Album

 (live)

 (live)

Singlar (topp 100 på Billboard Hot Country Songs)
1986 – "Once in a Very Blue Moon" (#85)
1987 – "Lone Star State of Mind" (#36)
1987 – "Trouble in the Fields" (#57)
1987 – "Cold Hearts/Closed Minds" (#64)
1987 – "Never Mind" (#58)
1988 - I Knew Love (#37)
1988 – "Anyone Can Be Somebody's Fool" (#64)

Källor

Externa länkar

Officiell webbplats
Nanci Griffith på allmusic.com
Diskografi på Discogs

Amerikanska folksångare
Amerikanska countrysångare
Amerikanska låtskrivare
Amerikanska musiker under 1900-talet
Amerikanska musiker under 2000-talet
Musiker från Texas
Personer från Seguin, Texas
Födda 1953
Avlidna 2021
Kvinnor
Amerikanska countrygitarrister
Mildred Bailey

Mildred Bailey, född Mildred Rinker 27 februari 1907 i Tekoa, Washington, död 12 december 1951 i Poughkeepsie, New York, var en amerikansk sångerska, framförallt populär på 1930-talet.

Diskografi (urval) 
Singlar
1931 – "Georgia on My Mind"
1932 – "I'll Never Be the Same"
1933 – "Lazybones"
1933 – "Heat Wave"
1935 – "Someday Sweetheart"
1935 – "Honeysuckle Rose"
1936 – "For Sentimental Reasons"
1936 – "More Than You Know"
1937 – "Trust in Me"
1937 – "Never in a Million Years"
1937 – "Rockin' Chair"
1938 – "Thanks for the Memory"
1938 – "Small Fry"
1938 – "My Reverie"
1939 – "I Don't Stand a Ghost of a Chance with You"
1939 – "The Lamp Is Low"
1939 – "I Thought About You"
1939 – "Darn That Dream"
1947 – "Almost Like Being in Love"

Källor

Externa länkar 

 Idaho tribe touts ‘Mrs. Swing’s’ Indian heritage in bid for Lincoln Center recognition. in: Washington Post

Amerikanska sångare
Personer från Whitman County
Födda 1907
Avlidna 1951
Kvinnor
Anita O'Day

Anita O'Day, född Anita Belle Colton 18 oktober 1919 i Kansas City i Missouri, död 23 november 2006 i West Hollywood, var en amerikansk jazzsångerska. Hon hade sin storhetstid på 1940- och 1950-talen och ledde tillsammans med Ella Fitzgerald och Sarah Vaughan, utvecklingen av den moderna jazzsången.

Biografi 
O'Day växt upp i Chicago i Illinois. Hon slog igenom tillsammans med Gene Krupas Orkester, med låten "Let Me Off Uptown", och hon sjöng med gruppen åren 1941–1943. Efter att 1944–1945 ha sjungit med Stan Kenton hade hon etablerat sig som en av de viktigaste vita jazzsångerskorna. 

Under 1950-talet arbetade hon i större utsträckning som solist. Hon medverkade bland annat i filmen Jazz on a Summer's Day, som spelades in på Newportfestivalen 1958, och besökte året därpå Sverige för första gången.

På 1970-talet gjorde hon comeback, via ett antal turnéer. Bland hennes album på senare år märks In a Mellow Tone, utgivet på hennes eget bolag Emily.

1981 publicerades O'Days självbiografi High Times, Hard Times.

Diskografi 
1950-talet

1960-talet

1970-talet

1980-talet

1984 - A Song for You

1990-talet

2000-talet

Referenser 

Amerikanska jazzsångare
Födda 1919
Avlidna 2006
Kvinnor
Teresa Brewer

Teresa Brewer, född Theresa Breuer den 7 maj 1931 i Toledo, Ohio, död 17 oktober 2007 i New Rochelle, New York, var en amerikansk populär- och jazzsångerska. Brewer hade framgångar med sånger som "Music! Music! Music!" (som kom att bli hennes signaturmelodi), "Choo'n Gum", "Molasses, Molasses", "Longing for You", "Till I Waltz Again with You", "Mutual Admiration Society", "A Sweet Old Fashioned Girl", "Have You Ever Been Lonely?" och "Milord".

Brewer medverkade 1953 i musikalfilmen Those Redheads from Seattle.

Diskografi i urval

Singlar i urval 

1949 - "Copper Canyon"
1950 - "Music! Music! Music!"	
1950 - "Choo'n Gum"
1951 - "A Penny a Kiss, A Penny a Hug"
1951 - "Let's Have a Party"
1951 - "Longing for You"
1952 - "Sing Sing Sing"
1952 - "Till I Waltz Again with You"
1953 - "Dancin' with Someone (Longin' for You)"	
1954 - "Jilted"
1954 - "Let Me Go, Lover"
1955 - "I Gotta Go Get My Baby"
1956 - "A Good Man Is Hard to Find"
1956 - "A Sweet Old Fashioned Girl"
1957 - "I'm Drowning My Sorrows" 	
1957 - "You Send Me"
1958 - "Lost a Little Puppy"
1959 - "The One Rose (That's Left in My Heart)"
1960 - "Peace of Mind"
1961 - "Older and Wiser"		
1962 - "Another"
1963 - "She'll Never, Never Love You (Like I Do)"
1964 - "I Hear the Angels Singing"
1965 - "Goldfinger"

Källor

Externa länkar 
 

Amerikanska jazzsångare
Amerikanska musiker under 1900-talet
Personer från Toledo, Ohio
Födda 1931
Avlidna 2007
Kvinnor
Ivan Bloch

Ivan Stanislavovitj Bloch, född 1836 i Warszawa, död 1901, var en polsk-rysk bankir och militärteoretiker.

Bloch som var av judisk börd, grundade en stor förmögenhet på lyckade spekulationer i järnvägsanläggningar, varefter han främst ägnade sig åt nationalekonomiskt och socialekonomiskt författarskap. Han mest kända arbeta handlar om Framtidens krig i tekniskt, ekonomiskt och politiskt hänseende (6 band, 1898, delvis översatt till svenska).

Under slutet av 1800-talet hade de moderna vapnens eldkraft förändrat förutsättningarna för krigföringen. De ledande militärerna drog dock felaktiga slutsatser och betonade moralens betydelse och att stora förluster var oundvikliga för att segra. Den ende som lyckades beskriva på vilket sätt ett modernt krig skulle komma att utkämpas var Ivan Bloch. Han hävdade att:
 eldkraften skulle tvinga infanteriet att gräva ner sig.
 slagen skulle pågå i veckor eller månader istället för en, två dagar.
 denna typ av krigföring skulle leda till den sociala ordningens sönderfall; revolution.

Blochs skrifter fick spridning över världen, men hans tankar ignorerades i stort av makthavarna. Eventuellt påverkades tsar Nikolaj II av Ryssland att ta initiativet till fredskonferensen i Haag 1899. Första världskriget visade att Bloch haft rätt. Priset för militärers och politikers ignorans betalades av miljoner döda och de tre kejsardömena som upphörde att existera.

Bloch nominerades till Nobels fredspris 1901 men det gick i stället till Passy och Dunant

Bibliografi
 Le Guerre Future, 1898, 6 band
 Det framtida kriget, 1901, förkortad version

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1939

Födda 1836
Avlidna 1901
Män
Personer inom Rysslands näringsliv under 1800-talet
Politiska teoretiker