kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Tomas Tverin



Karriär 
Tverin är uppväxt i Karlstad och hans moderklubb är IFK Hammarö. Tomas Tverin spelade sedan i  IF Guif, där han  tog sin A-lagsplats som 17-åring 2004. Han har även varit utlånad tillfälligt till IVH Västerås. Under säsongen 2008/09 var Tverin en av de som bidrog till att Guif spelade SM-final och tog SM-silver. Den 6 april 2010 beslutade Guif att inte förlänga hans kontrakt. Säsongen 2009/10 spelade han alltså sin sista säsong i föreningen. Tomas valde då att spela i GUIF:s samarbetsklubb HK Eskil i division 1. Den 9 juni 2010, i samband med GUIF:s årsmöte skrev Tomas Tverin kontrakt med Guif som assisterande tränare för föreningens damlag. Han kommer även att fungera som ansvarig för damjuniorerna. I början av 2011 offentliggjordes det att han slutar som spelare i Eskil eftersom han börjat studera till polis på heltid. Strax efter detta skrev han på för allsvenska Djurgårdens IF HF och fortsätter alltså sin karriär som spelare där samtidigt som han avslutar sin tränarkarriär.

Klubbar 

 IFK Hammarö 
 Guif 2004-2010
 Hk Eskil 2010-2011
 Djurgården IF HF 2011-?

Referenser

Fotnoter 

Män
Födda 1986
Svenska handbollsspelare
Levande personer
Personer från Sundbybergs kommun
Spelare i Eskilstuna Guif
Kamba (språk)

Kamba (kikamba) är ett bantuspråk som talas som modersmål av omkring 2,5 miljoner människor, främst etniska kamba i Kenya och Tanzania, och av omkring 600 000 människor som andraspråk. Kamba är nära besläktat med kikuyu, embu, chuka och meru, alla i bantuspråken klass E20.

I Kenya är språket dominerande i fyra områden (Machakos, Kitui, Makueni, and Kwale) i provinserna Eastern och Coast. 

Statens museer för världskultur har inspelningar av kambasånger som samlades in av etnografen Gerhard Lindblom under fältarbeten i dåvarande brittiska Östafrika 1911-12. Lindblom använde fonografcylindrar som tillsammans med föremål, fotografier och textdokumentation sedan lades till grund för hans epokgörande The Akamba in British East Africa (1916). Ljudinspelningarna finns idag i digital form hos Kungl biblioteket.

Källor

Bantuspråk
Språk i Kenya
Jan Axelsson (SVT)

För journalisten, se Jan Axelsson (journalist).

Jan Erling Arthur Axelsson, född 19 september 1947 i Nässjö, är en svensk journalist som haft flera ledande positioner inom Sveriges Televisions nyhetsverksamhet.

Biografi 
Axelsson är sedan 1971 gift med författaren Majgull Axelsson.

Arbetsliv 
Axelsson började som journalist 1968 och arbetade under flera år som journalist inom dags- och fackförbundspress. 1982–1988 var han redaktionschef för A-pressens Stockholms-redaktion som var gemensam nyhetsbyrå för A-pressens dags- och veckotidningar. Jan Axelsson har även arbetat som presschef i LO under 70-talet.

Han anställdes i SVT som inrikeschef på nyhetsprogrammet Rapport 1988. Under åren 1992–2000 var han redaktionschef och ansvarig utgivare för Rapport. 2000–2002 var han chef för SVT:s centrala nyhetsdesk och till 2004 SVT:s nyhetschef.

I september 2004 efterträdde han Eva Hamilton som enhetschef för SVT Nyheter & Samhälle, vilket innebar att hans ansvarsområde utökades till att inkludera kultur, samhälle och dokumentärer utöver nyheterna. När Hamilton utsågs till VD kom Axelsson att ingå i hennes företagsledning från 2007 som programdirektör för nyheter, current affairs och sport.

År 2013 utsågs Axelsson till ny chef för SVT:s programsekretariat (PRS). I november samma år bytte PRS namn till SVT Programetik.

Den 30 september 2015 avslutades Axelssons anställning vid SVT, men han har fortfarande uppdrag från företaget. Från den 1 september 2015 är han projektledare för programmet Skavlan.

Källor

Svenska journalister under 1900-talet
Svenska TV-chefer
Män
Födda 1947
Levande personer
Personer från Nässjö
Svenska journalister under 2000-talet
Science Fiction and Fantasy Writers of America

Science Fiction and Fantasy Writers of America (SFWA, ursprungligen Science Fiction Writers of America) är en ideell organisation som verkar för att stödja författare inom dessa genrer. Organisationen utgörs av författare inom fältet, men organisationen har även plats för agenter, redaktörer och recensenter inom fältet. För närvarande har SFWA cirka 1 500 medlemmar.

SFWA delar årligen ut Nebulapriset (se huvudartikel), men driver även Writer Beware, en sida som tipsar och varnar författare för till exempel tvivelaktiga agenter och tidskrifter.

Referenser

Externa länkar
 SFWA

Organisationer i USA
Nancy Dupree

Nancy Shakuntala Hatch Dupree, född Hatch 3 oktober 1927 i Cooperstown i Otsego County i New York, död 10 september 2017 i Kabul i Afghanistan, var en amerikansk kulturvårdare och författare. Tillsammans med sin man Louis Dupree (1925-89) ägnade Nancy Hatch Dupree sitt liv åt att dokumentera och bevara Afghanistans kulturella arv. Hon kallades ofta Afghanistans mormor.<ref>[https://www.economist.com/news/obituary/21728874-grandmother-afghanistan-was-89-obituary-nancy-dupree-died-september-10th Obituary Nancy Dupree i Economist den 16 september 2017]</ref>

Levnad och verk
Nancy Dupree växte under unga år upp i Kerala i södra Indien, där hennes far, agronomen D Spencer Hatch, var jordbruksrådgivare till Maharajan av Travancore. Hennes mor var skådespelaren Emily Hatch (född Gilchrist), som också var författare till en avhandling om den indiska dansformen kathakali. Hon växte också senare upp i Mexiko. Hon utbildade sig i sinologi på Barnard College i New York och Columbia University i New York. Hon kom till Afghanistan 1962 som hustru sedan 1952 till den amerikanske CIA-agenten och kulturattachén Alan D. Wolfe. Hon gifte sig 1966 i Kabul i sitt andra äktenskap med antropologen och arkeologen Louis Dupree (1925-89) och fick två döttrar och en son.

Louis och Nancy Dupree arbetade under en lång följd av år i Afghanistan med att undersöka och dokumentera kulturella förhållanden, tills de blev utvisade 1979 efter den sovjetryska ockupationen. Efter makens död 1989, fortsatte Nancy Hatch Dupree deras gemensamma arbete med att dokumentera afghanska förhållanden i ett lokalt arkiv, numera The Afghanistan Centre at Kabul University. Centret, som hon under många år var chef över, var under de svåraste åren utflyttat till Peshawar i Pakistan.

Nancy Dupree kritiserade det pågående internationella biståndet till Afghanistan:

BibliografiAfghanistan över en kopp te, Svenska Afghanistankommittén 2008,  (i översättning av Charlotte Hjukström)Afghanistan, biståndet och talibanerna : utmaningar inför 2000-talet, Svenska Afghanistankommittén 1999,  (i översättning av Charlotte Hjukström)
 An Afghan Woman's Odyssey, University of Nebraska Press,  (tillsammans med Farooka Gauhar)
A Historical Guide to Kabul, The Afghan Tourist Organization, Kabul 1972
Museum Under Siege i Archaeology den 20 april 1998

Nancy Dupree har också skrivit fem guide-böcker om Afghanistan och en guidebok om Kabul Museum.

Källor
Jon Boone: The defender of Kabul i Financial Times'' den 14-15 februari 2009

Noter

Externa länkar

The Louis and Nancy Hatch Dupree Foundations webbplats
Nancy Hatch Dupree: Information for Nation Building i Afghanistan Research Newsletter nr 10, juli 2006
Nancy Hatch Dupree: Museum under Siege i ''Archeology, april/maj 1998
Obituary Nancy Dupree i The Economist den 16 september 2017

Amerikanska antropologer
Alumner från Columbia University
Personer från Otsego County, New York
Födda 1927
Avlidna 2017
Kvinnor
Alumner från Barnard College
Villa Solhem

Villa Solhem  är en villa på Södra Djurgården i Stockholm. Villan är belägen vid Singelbacken 14 norr om Djurgårdsvägen.

Historik
Villa Solhem uppfördes 1874 som en privatbostad för den dansk-norske konsthistorikern Lorentz Dietrichson. Med hjälp av sina kolleger vid Konstakademien, Ernst Jacobsson och Gustaf Dahl, gjorde han själv ett första utkast till villan. Huset ritades slutligen av Jacobsson i en fornnordisk stil i trä med ett utkragande övre våningsplan. Fasaderna är behandlade med tjära. I övre våningsplan dominerar en lång fönsterrad med halvrund överdel och spröjsade fönsterrutor. Mellan fönstren anordnades pilastrar med grön- och rödmålade detaljer. Många motiv hämtades från fornnordisk träbyggnadskonst och Dietrichson gav huset en norsk prägel under en tid av den svensk-norska unionen. I sin nationalromantiska, fornnordiska stilen påminner Solhem mycket om Villa Tallom som uppfördes i Stocksund 30 år senare.

År 1875, ett år efter att huset stod färdigt, återvände Dietrichson till Kristiania i Norge och villan såldes till vice häradshövding Richard Thorell, stadsarkivarie i Stockholm mellan 1892 och 1899. Efter dennes bortgång 1914 nyttjades rätten till tomten och villan av hans änka Hildegard Thorell; då kallades byggnaden även Thorellska villan. Efter 1930 övertogs fastigheten av Halvar Sundberg, finansborgarråd i Stockholm 1936–1940 och kusin till Yngve Larsson som bodde i Villa Mullberget i närheten. Efter Halvar Sundbergs död 1973 disponerades villan av sonen professor Johan Sundberg och systern tidigare lagmannen Brita Sundberg-Weitman med familj.

Källor

Arkitekturåret 1874
Solhem
1874 i Sverige
Mullvadssyrsa

Mullvadssyrsa (Gryllotalpa gryllotalpa) är en art i insektsordningen hopprätvingar som tillhör familjen mullvadssyrsor. Den har ett karakteristiskt utseende som påminner om ett kräftdjur och tillsammans med dess underjordiska levnadssätt har detta gjort att den ibland också kallas för jordkräfta.

Kännetecken 
Mullvadssyrsan har en kroppslängd på 35 till 50 millimeter och kroppen är täckt av fina hår. Dess framben är anpassade till att gräva med och är stora och platta. Färgen är brunaktig, mörkast på ovansidan av kroppen och ljusare på undersidan. Halsskölden är stor och bred. Dess täckvingar är ganska korta, men flygvingarna är långa och den kan flyga, även om den sällan gör detta och då endast på natten.

Utbredning 
Mullvadssyrsan finns i Asien, Europa och Nordafrika. I Sverige har den tidigare funnits i Skåne, Blekinge, Halland, Småland, Västergötland och på Öland. Under senare årtionden har dock dess utbredning minskat och arten har försvunnit från stora delar av sitt tidigare utbredningsområde. Fynd tyder på att det är troligt att den främst finns kvar i Skåne, Blekinge och på Öland.

Status 
I Sverige är mullvadssyrsan klassad som starkt hotad. Hoten mot arten är habitatförlust genom bebyggelse, utdikning och igenväxning av dess livsmiljöer. Ett annat är hot är kalla vintrar. I England är mullvadssyrsan klassad som akut hotad och den anses som utdöd på Irland.

Levnadssätt 
Mullvadssyrsans habitat är fuktiga områden med lätt jord, som strandängar i närheten av sjöar, dammar, åar och kärr. Det kan också hittas i en del av människan påverkade eller skapade miljöer, som trädgårdar, parker, växthus och drivbänkar. Den mesta tiden tillbringar den under jord med att gräva gångar och söka efter föda. Främst äter den daggmaskar och insektslarver, men den kan också äta vissa växtrötter. På natten kan det hända att den kommer upp till markytan.

Fortplantning 
Mullvadssyrsan fortplantar sig i Sverige i slutet av maj. Efter parningen lägger honan äggen i en speciell kammare under marken. Varje hona kan lägga 100 till 200 ägg, som hon vårdar tills de kläcks efter två till fyra veckor. Utvecklingstiden från ägg till imago är två år och som andra hopprätvingar har mullvadssyrsan ofullständig förvandling med omkring tio olika nymfstadier.

Förhållande till människan 
Mullvadssyrsan betraktas ibland som ett skadedjur i odlingar, eftersom den kan skada odlade växters rötter. I Sverige är den dock inte någon stor skadegörare på grund av sin sällsynthet. Dess vetenskapliga namn gryllotalpa kan härledas från latinets gryllus som betyder "syrsa" och talpa som betyder "mullvad".

Referenser 

Hopprätvingar
Insekter i palearktiska regionen
Luhya

Luhya (luhya: pl. abaluhya), även Baluhya eller  Abaluyia, är den näst största etniska gruppen i Kenya, och utgör omkring 14 procent (5,3 miljon människor) av landets totala befolkning. Luhyafolk finns också i mindre antal i Uganda och Tanzania. Folkgruppens traditionella hemland är högländerna i västra Kenya, gränsande till Luoland i söder, Uganda i väster, Mount Elgon i norr och Nandiregionen i öster. De flesta talar luhya som modersmål.

Folkgruppen Luhya är indelade i 17 undergrupper varav den största är Bukusu (Babukusu). Andra undergrupper är Maragoli, Banyala, Banyore, Batsotso, Gisu, Idakho, Isukha, Khayo, Kisa, Marachi, Marama,  Samia, Tachoni, Tiriki och Wanga.

Historia 
Enligt luhyafolkens muntliga litteratur har de en gång komma vandrande söderut från Egypten, längs Nilen.

De största förkoloniala luhyarikena var Wangariket i nuvarande västra Kenya och Bunyoro-Kitara i nuvarande Uganda och Kenya.

Idrott 
Nairobifotbollsklubben AFC Leopards bildades ursprungligen som en luhyaklubb av luhya i förskingringen.

Kända luhya 
 Michael Wamalwa Kijana
 Moody Awori
 Musikari Kombo
 Musalia Mudavadi
 Amos Wako
 Robert Wangila Napunyi
 Violet Barasa
 Kenneth Marende
 Winfred Adah Omwakwe

Se även
 Kenyas demografi

Källor

Folkgrupper i Kenya
Folkgrupper i Tanzania
Etniska grupper i Uganda
Bantufolk
Sevastopol (slagskepp, 1895)

Sevastopol (Севастополь) var ett ryskt pre-dreadnought slagskepp av Petropavlovsk-klass från 1800-talets slut. I jämförelse med andra ryska fartygsserier av relativt lyckad konstruktion. Hon var systerskepp till Petropavlovsk och Poltava. Utrustad med standardbeväpningen vid den här tiden, två dubbeltorn med 2 x 305 mm kanoner. Delar av sekundärartilleriet var väl skyddat i torn, en ovanlighet vid den här tiden. Eldhastigheten för både primär- och sekundärartilleri var något låg i jämförelse med andra nationers slagskepp och riktmedlen primitiva. I mötet med japanska fartyg utgjorde detta ett inte oansenligt handikapp. Sevastopol hade något sämre maskineri än Petropavlovsk och Poltava vilket gjorde att hon var en knop långsammare.

Historia
Tillsammans med sina systerskepp tillverkades Sevastopol för tjänstgöring i Fjärran östern. Sevastopol deltog vid slaget i Gula havet mot en japansk eskader den 10 augusti 1904 då den ryska Stillahavsflottan försökte bryta sig ut från Port Arthur och gjorde bra ifrån sig innan amiral Wilhelm Vithöft dödades ombord på Tsesarevitj och eskadern hamnade i oordning. Sevastopol tvingades återvända. Under belägringen av Port Arthur besköt den japanska armén de kvarvarande ryska slagskeppen med haubits från land. Samtliga förstördes utom Sevastopol som manövrerades undan av fartygschefen Nikolaj von Essen och sänktes till slut på djupt vatten för att undgå japanskt övertagande.

Litteratur
Forczyk, Robert (2009). Russian Battleship vs. Japanese Battleship : yellow Sea 1904–05. 
Gibbons, Tony (1983). The complete encyclopedia of battleships and battlecruisers : a technical directory of all the world's capital ships from 1860 to the present day. 
Klado, N. L. (1908). Sjökrigshändelserna under rysk-japanska kriget. D. 1.
Lindberg, Henry och Lybeck, Otto (1908). Tre sjöslag under rysk-japanska kriget 1904-1905 : skildring hufvudsakligen efter officiella och tryckta källor. 

Ryska slagskepp
Fartyg sjösatta 1895
Fartyg byggda i Ryssland
Skeppsvrak i Gula havet
Lilla Sjötullen

Lilla Sjötullen är en före detta tullbyggnad i Stockholm, på Djurgården vid norra sidan om Djurgårdsbrunnskanalen intill Lilla Sjötullsbron. Byggnaden är s.k. blåmärkt av Stadsmuseet i Stockholm, vilket innebär att bebyggelsen bedöms ha synnerligen höga kulturhistoriska värden.

Byggnadsbeskrivning

Tullstugan Lilla Sjötullen kom till på 1830-talet i samband med att Djurgårdsbrunnskanalen anlades och öppnades för trafik. Lilla Sjötullen blev ett komplement till Stora Sjötullen som var tullstation vid Blockhusudden. Vid den nya kanalen lät tullverket uppföra en mindre träbyggnad under ledning av Johan Oldenburg som var arbetsledare för kanalbygget. Tullstugan bär arkitekt Fredrik Bloms prägel. Det lilla huset vid inloppet till kanalen blev kvar även efter att tulltvånget upphävdes 1881 och nyttjas numera som privatbostad.

Se även
Stora sjötullen

Källor

Stadsmuseets kulturklassificering, interaktiv karta.

Externa länkar

Byggnader och anläggningar på Djurgården
Byggnader ritade av Fredrik Blom
Historiska tullar i Stockholm
Blåmärkta byggnader i Stockholm
Tullhus
Lista över åtalspunkter i rättegången mot The Pirate Bay

Denna artikel är en lista över åtalspunkter och berörd media i åtalet mot The Pirate Bay. Den 31 januari 2008 åtalades Carl Lundström och tre andra företrädare för The Pirate Bay. Kammaråklagare Håkan Roswall vid åklagarmyndigheten i Stockholm lämnade in  stämningsansökan i detta fall. Utredningen tog 20 månader.

Stämningsansökan är baserad på två åtalspunkter: 
 Medhjälp till brott mot upphovsrättslagen och 
 Förberedelse till brott mot upphovsrättslagen

Målsägande  

De som står bakom åtalspunkterna är:
 IFPI som företrädare för
 Sony BMG Music Entertainment Sweden AB
 Universal Music AB
 Playground Music Scandinavia AB
 Bonnier Amigo Music Group AB
 EMI Music Sweden AB
 Warner Music Sweden AB
 Antipiratbyrån som företrädare för 
 Yellow Bird Films AB
 Nordisk Film
 Henrik Danstrup
 MAQS Law Firm Advokatbyrå KB som företrädare för
 Warner Bros. Entertainment Inc
 MGM Pictures Inc
 Columbia Pictures Industries Inc
 20th Century Fox Films Co
 Mars Media Beteiligungs GmbH & Co Filmproduktions
 Blizzard Entertainment Inc
 Sierra Entertainment Inc
 Activision Publishing Inc

Musik som ursprungligen ingick i åtalet  

 Advance Patrol – Aposteln
 Amy Diamond – This Is Me Now
 Backyard Babies – Stockholm Syndrome
 Beatles – Let It Be
 Cardigans – Dont Blame Your Daughter
 Coldplay – X&Y
 Cornelis Vreeswijk – Till sist
 David Bowie – Reality
 Emilia de Poret – A Lifetime in a Moment
 Håkan Hellström – Nåt gammalt, nått nytt, nåt lånat, nåt blått
 James Blunt – Back to Bedlam
 Joakim Thåström – Skebokvarnsv. 209
 Lena Philipsson – Han jobbar i affär (singel)
 Kent – The Hjärta & Smärta EP
 Max Peezay – Discokommiten (IFPI tog med skivan utan Max kännedom och mot hans vilja)
 Per Gessle – Son of a Plumber
 Petter – Mitt sjätte sinne
 Petter – Ronin
 Petter – Bananrepubliken
 Petter – Petter
 The Rasmus – Hide from the Sun
 Robbie Williams – Intensive Care
 Snook – Snook, svett & tårar
 Sophie Zelmani – A Decade of Dreams 1995–2005

Film som ingår i åtalet  
 Wallander – Den svaga punkten
 Wallander – Afrikanen
 Wallander – Mastermind
 Pusher 3
 Harry Potter & The Goblet of Fire
 The Pink Panther
 Walk the Line

TV-serier som ingår i åtalet  
 Prison Break, säsong 1

Datorspel som ingår i åtalet  
 Call of Duty 2
 Diablo 2
 F.E.A.R.
 World of Warcraft

Källor

The Pirate Bay
Pirate Bay, åtalspunkter
Portal: Internet i Sverige
Olonkinbyen

Olonkinbyen (svenska Olonkinbyn) är en liten station på ön Jan Mayen sydväst om Svalbard mellan Grönlandshavet och Norska havet. Bosättningen är den enda bebodda platsen på ön .

Geografi 
Olonkinbyen ligger på östkusten vid Trollsletta i Sør-Jan (Jan Mayens södra del) cirka 20 km nordöst om Hoybergodden (Jan Mayens och Norges västligaste punkt), cirka 25 km nordöst om Sørkapp (Jan Mayens sydligaste punkt) och cirka 5 km nordöst om Rudolftoppen (Sør-Jans högsta plats) .

Stationen är permanent bemannad och bebos av 18 personal där tjänstgöringstiden är 6 månader. Personalen byts ut i april och oktober varje år .

Personalen sköter Norska försvarets Loran-C-station (en radiostation inom LORAN-navigationssystemet, LOng Range Aid to Navigation) och meteorologiska institutets forskningsstation . Båda stationerna ligger några kilometer från Olonkinbyen.

Stationen har egen elförsörjning och övrig försörjning sker via Jan Mayens enda flygfält Jan Mayensfield (ICAOkod "ENJA") som ligger cirka 5 km nordöst om stationen.

Historia 
Stationen är döpt efter norsk-ryske Gennadij Nikitic Olonkin som tjänstgjorde på ön åren 1928-1929, 1930-1931, 1933-1934 och 1935-1936 .

Stationen byggdes 1961 och öppnades 1962 i samband med öppnandet av Loran-C stationen där .

Källor

Noter

Externa länkar 
 Om Olonkinbyen
 Bild från Olonkinbyen
 Bild över Olonkinbyen
 Bilder från Olonkinbyen
 Satellitbild över Olonkinbyen

Orter i Svalbard
Jan Mayen
Luhya (språk)

Luhya är ett bantuspråk som talas av närmare tio miljoner människor, främst etniska luhya, i Kenya och Uganda. Det finns betydande skillnader mellan de olika luhya-dialekterna, och de betraktas ibland som olika språk inom en språkgrupp, Luhyaspråk. Luhyaspråken hör till bantuspråkens Masaba-Luyiagrupp (J30). Det är närbesläktat med Masaba och Nyole. Flera luhyaspråk eller -dialekter har många lånord från icke-bantuspråk i regionen, exempelvis luo.

Källor

Bantuspråk
Språk i Kenya
Språk i Uganda
Sándor Márai

Sándor Márai, född som Sándor Károly Henrik Grosschmied de Mára den 11 april 1900 i Kassa (nu Košice), dåvarande Kungariket Ungern, död 22 februari 1989 i San Diego, Kalifornien, var en ungersk författare.

Biografi 

Sándor Márai föddes i nuvarande Slovakien till en familj av sachsisk börd; moderns modersmål var ungerska. Under ungdomen reste han till Centraleuropas storstäder, och slog sig sedan ner i Krisztinaváros i utkanten av Budapest. Han var verksam som skribent, och blev i den egenskapen den förste att skriva om Franz Kafka. 1942 utkom hans mest berömda roman, Glöd. Vid kommunisternas maktövertagande efter andra världskriget begav han sig i landsflykt, hamnade först i Italien, och till sist i Kalifornien, där han 1989 begick självmord, 89 år gammal, genom att skjuta sig.

Två Sándor Márai-böcker översattes till svenska på 1940-talet, Den rätta (1943) och Gästspel i Bolzano (1944), därefter var han länge bortglömd, men han återupptäcktes under 1990-talet och nyöversattes då till många språk. År 2000 utkom romanen Glöd på svenska, vilket blev en storsäljare.

Svenska översättningar
 Den rätta (Az igazi) (översättning Eva Bolgár Langlet, Wahlström & Widstrand, 1943)
 Gästspel i Bolzano: en Casanovaroman (Vendégjáték Bolzanoban) (översättning Valdemar Langlet, Wahlström & Widstrand, 1944)
 Glöd (A gyertyák csonkig égnek) (översättning Maria Ortman, Bonnier, 2000)
 Eszters arv (Eszter hagyatéka) (översättning Maria Ortman, Bonnier, 2002)
 Visdomsord för vardagsbruk (Füves könyv) (översättning Susanna Fahlström, Sivart, 2008)
 Dagbok 1984-1989 (Naplò 1984-1989) (översättning Ervin Rosenberg, Tranan, 2014)

Födda 1900
Avlidna 1989
Ungerska romanförfattare
Ungerskspråkiga romanförfattare
Män
Personer från Košice
Ledvagn

Ledvagn kan avse:

 Ledbuss – en längre buss som är delad på mitten i två eller flera delar
 Ledvagn (spårvagn) – en spårvagn med en eller flera leder
Susan Rice

Susan Elizabeth Rice, född 17 november 1964 i Washington, D.C., är en amerikansk demokratisk politiker och diplomat.

Rice avlade grundexamen 1986 i historia vid Stanford University. Hon avlade sedan master- och doktorsexamina vid Oxfords universitet i England.

Hon var USA:s FN-ambassadör 2009–2013. Hon var den första afroamerikanska kvinnan på den posten (tredje kvinna och fjärde afroamerikan). USA:s senat godkände enhälligt hennes utnämning den 22 januari 2009.

Den 1 juli 2013 efterträdde hon Thomas E. Donilon som USA:s nationella säkerhetsrådgivare vilket hon var till utgången av Barack Obamas presidentperiod i januari 2017.

I september 1992 gifte sig Rice med Ian Officer Cameron. Paret har två barn: en dotter och en son.

Referenser

Noter

Externa länkar
The Ethiopian-Eritrean War: U.S. Policy Options, Susan Rice 1999 inför House Committee on International Relations, Africa Subcommittee
She's young, she's impatient, she's blunt - artikel av Martha Brant i Stanford Magazine januari-februari 2000
Brookings Institution

Födda 1964
USA:s FN-ambassadörer
Kvinnor
Levande personer
Alumner från New College, Oxford
Alumner från Stanford University
Personer från Washington, D.C.
Nationella säkerhetsrådgivare till USA:s president
Rhodesstipendiater