kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Andronovokulturen

Andronovokulturen är en indoiransk kulturgrupp under bronsåldern i det uralisk-sibiriska området, med utsträckning ned till Kaspiska och Svarta haven från 20000–1800 f.Kr. 

Man känner flera boplatser och fler än 100 gravfält med runda och fyrkantiga stensättningar. Kulturen är bekant för sin geometriska kamstämpelornering på keramiken som kom att starkt påverka keramiken i norra Skandinavien och Finland.

Litteratur 
 Sten- och bronsålderns ABC (1991)

Andronovo
Historiska ryska kulturer
Iranistik
Mick Fleetwood

Michael John Kells "Mick" Fleetwood, född 24 juni 1947 i Redruth, Cornwall (men uppväxt i London), är en brittisk musiker och låtskrivare, känd som trummis och frontfigur i rockbandet Fleetwood Mac. Han har även spelat in tre album som soloartist. Han har också sporadiskt varit engagerad som skådespelare, bland annat i filmen The Running Man.

Fleetwoods far var flygare i RAF och familjen bodde tidvis i både Egypten och Norge under Fleetwoods barndomsår innan de slutligen slog sig ned i västra London.

Diskografi (solo)
Album
 (som Tramp)
 (som Tramp)

 (som Mick Fleetwood's Zoo)
 (som The Zoo)
 (som The Mick Fleetwood Band)
 (som The Mick Fleetwood Blues Band)

Singlar
1981 - You Weren't In Love / Amelle (Come On Show Me Your Heart)
1983 - I Want You Back / Put Me Right (som Mick Fleetwood's Zoo)

Övrigt
1964 - Bo Street Runners (EP som medlem av Bo Street Runners)
1964 - Bo Street Runner (singel som medlem av Bo Street Runners)
1965 - Tell Me What You're Gonna Do (singel som medlem av Bo Street Runners)
1965 - Baby Never Say Goodbye (singel som medlem av Bo Street Runners)
1965 - Drive My Car (singel som medlem av Bo Street Runners)

Se även 
Fleetwood Mac's diskografi

Externa länkar

Officiell webbplats
Mick Fleetwood på allmusic.com

Brittiska rockmusiker
Brittiska trummisar
Födda 1947
Män
Levande personer
Personer från London
Aicha vorm Wald (slott)

Slottet Aicha vorm Wald är ett slott i kommunen Aicha vorm Wald i Bayern i Tyskland. Det är det enda slottet med vallgrav i Bayerischer Wald. Slottet ligger i en otillgänglig del i stadens utkanter, på en liten höjd vid floden Gaißa (en biflod till Regen, som är biflod till Donau).

Historia

Det första spåren av ett slott vid Aicha vorm Wald kan dateras till 1300-talet. Det var grevarna av Halz egendom. I början av 1500-talet övertogs slottet av familjen Püchler från Weideneck, Niederösterreich och 1540 av det gifta paret Siegertshofer. Anton von Siegertshofer dog 1548, Kasper von Siegertshofer 1562 och dennes fru Susanna 1565. Då övertogs slottet av adelsfamiljen von Stoer, som lät renovera och bygga om slottet till det stora delar nuvarande utseendet. 1682 köpte baron Kaspar von Schmidt från Sulzbach slottet och sålde det 1689 vidare till Siegmund Friederich Süntzl från Söldenau. När Süntzl och hans änka dog, ärvdes slottet 1724 av Adam Leopold von Rehling. Efter honom förvärvades slottet av Max Alois von Asch. Som en följd av det österrikiska tronföljdskriget brände österrikiska soldater ner staden den 10 juni 1742, men slottet klarade sig. 1776 byggde Baron von Schrecksleb till ett kapell, vilket idag inte existerar. Vid hans död ärvdes slottet av  friherren von Schönhueb. 

År 1800 blev baron Joseph von Peckenzell slottsherre. 1816 övertogs slottet av pigmentläggaren Friedrich Zaspel.

Från 1856 till 1866 hade historikern och läkaren Alexander Erhard sin praktik här. 1870 kollapsade den nordostliga delen av slottet. 1952 kom den i den adliga släkten Croÿ:s ägo (kända medlemmar i släkten inkluderar den ryske befälhavaren vid slaget vid Narva Charles Eugène de Croy). Ägaren av slottet hette Alexis Prinz von Croy (1910-2002) samt dennes fru Elisabeth, grevinna av Beaufort-Spontin (1911-1995). Pensionatet har renoverats på senare tid.

Anläggningen

Slottet är en imponerande herrgård med valmat tak. Det består av flera byggnader med en borggård som bland annat innehåller arkader, byggda mellan 1580 och 1610. På slottets nordsida finns ett torn. Det finns också avvikande arkitektur, bland annat en vägg i nordost, som byggdes efter kollapsen 1870.

Litteratur och källor
Denna artikel är översatt från tyska Wikipedia. Där anges följande källor:.

Günther T. Werner: Burgen, Schlösser und Ruinen im Bayerischen Wald, F. Pustet, Regensburg 1979, 
Gottfried Schäffer, Gregor Peda: Burgen und Schlösser im Passauer Land, Pannonia, Freilassing 1995,

Externa länkar
 Slottets webbplats 

Slott i Bayern
Visfestivalen i Västervik 20 år

Visfestivalen i Västervik 20 år är ett svenskt dubbelalbum från 1985.

Albumet innehåller liveinspelningar vilka gjordes 6–12 juli 1985  på Visfestivalen i Västervik. Skivnumret är Sonet SLPD-2098.

Låtlista
Hasse Andersson & Kvinnaböske band: Hej Hasse hej (H. Andersson)
Gösta Linderholm: Det brinner i en soluppgång (A tree too weak to stand) (G. Lightfoot/G. Linderholm)
Björn Holm: Änglarna ger mej ingen ro (B. Holm)
Stefan Demert: Nativitetsschottis (S. Demert)
Monica Zetterlund: Trubbel (O. Adolphson)
Peter Lundblad: Jag brinner (P. Lundblad)
Evabritt Strandberg: Marieke (J. Brel, J. Gèrard, T. Kinding)
Tommy Körberg: Följ med! Gå i led! (Au suivant) (J. Brel, T. Kinding)
Mikael Ramel: Skunkan (Philemon Arthur & the Dung, M. Ramel)
Mikael Ramel: Gränskränklingsblues (P. Ramel, M. Ramel)
Povel Ramel: Bosse Parnevik (P. Ramel)
Alf Cranner: Sjömansvise (A. Cranner, H. Sverdrup)
Di sma unda jårdi: Alla andra åker till Kräklingbo (J. Bertholdsson)
Monica Törnell: Krig (P. Gessle)
Mikael Wiehe: Flickan och kråkan  (M. Wiehe)
Björn Afzelius: Karolina (Oleo de mujer com sombrero) (S. Rodriguez, B. Afzelius)
Åsa Jinder: Stove (Å. Jinder)
Susanne Alfvengren: Om vi börjar natten tillsammans (S. Alfvengren)
Gone at Last: (I am) walking on new grass (R. Pennington)
Sid Jansson: Kondoleansvisan (R. Edling/B. Zilliacus)
Ewert Ljusberg: Love sick blues  (C. Friend/I. Mills/E. Ljusberg)
Owe Thörnqvist: Gun från Dragarbrunn (O. Thörnqvist)
Olav Stedje: Vi vandrer sammen (S.D. Hauge)
Fred Åkerström: Rallarvisa  (R. Nilson; Fredmans sång, nr 35 (Gubben Noak)/C.M. Bellman)

Se även
Visfestivalen Västervik 1978 (musikalbum)
På ruinens brant: 30 år med Visfestivalen i Västervik (musikalbum)

Livealbum 1985
Svenska livealbum
Dubbla livealbum
Visfestivalen i Västervik
Svenskspråkiga livealbum
Barshalder

Barshalder är ett skogsområde intill Burgsvikens inre del på södra Gotland, beläget på ömse sidor om gränsen mellan Grötlingbo socken och Fide socken. Under medeltiden åsyftade namnet Barshalder en gård i norra delen av Fide som förmodligen ägde delar av skogen, och när gården lades öde levde namnet kvar där. Det betyder "åsbetet", "betesmarken på åsen". Man kan också höra talas om Barshalders hed eller hajd, vilket är gotländska för skog. Områdets vegetation är inte hedliknande.

Längs landsvägen till Sudret på Barshalder finns Gotlands största förhistoriska gravfält, två kilometer långt, med rika fynd från tiden 1–1100 e.Kr. Gravfältet är delvis svårt skadat eller helt utplånat av grustäkt, stenbrytning och odling, men fortfarande finns omkring 2500 synliga gravöverbyggnader. Dokumenterade arkeologiska utgrävningar har ägt rum under närmare 50 fältsäsonger med början 1826. En lång rad arkeologer har arbetat där, såsom Nils Johan Ekdahl, Gabriel Gustafson, Ture J. Arne, Mårten Stenberger, Holger Arbman, Greta Arwidsson, Gustaf Trotzig och Martin Rundkvist.

På Barshalder finns också boplatser från neolitikum och den förromerska järnåldern samt enstaka gravar från senneolitikum och bronsåldern, inklusive en sevärd skeppssättning.

Skeppssättningen 
I skogen, en kort promenad från länsväg 142, ligger en skeppssättning som är 19 meter lång och 4,5 meter bred. De resta stävstenarna är 1 respektive 1,35 meter höga. Övriga stenar är resta eller kantställda. Skeppssättningen saknar två stenar på vardera sida men är i övrigt mycket välbevarad. I anslutning till skeppssättningen finns en närmast rund stensättning som är 6 meter i diameter och två resta stenar som är omkring en halvmeter höga. Vid en utgrävning 1928 påträffades endast brända och obrända ben av människa samt enstaka krukskärvor. 

Mellan länsvägen och skeppssättningen finns ett stort stenblock, 4x4 meter och 3 meter hög, som benämns Brödstajnen. Om stenen berättas följande: Stenen vände på sig var gång den kände lukten av surbröd. En käring kastade stenen mot Grötlingbo kyrka men träffade Fide kyrka, därför har den inget torn, och här blev den sedan liggande. Den stenen skall en käring ha burit i sitt förkläde, men det brast.

Fotnoter

Litteratur 
M. Rundkvist. Barshalder. 1, A cemetery in Grötlingbo and Fide parishes, Gotland, Sweden, c. AD 1-1100: excavations and finds 1826-1971, Stockholm (2003)
M. Rundkvist. Barshalder. 2, Studies of Late Iron Age Gotland, Stockholm (2003)
M. Rundkvist, C. Lindqvist & K. Thorsberg. Barshalder. 3, Rojrhage in Grötlingbo: a multi-component Neolithic shore site on Gotland, Stockholm  (2004)

Externa länkar 
Riksantikvarieämbetet, . 
Fornminnen på Gotland
Gravfält i Sverige
Stenkretsar i Sverige
Köröskulturen

Köröskulturen är den äldsta jordbrukskulturen i Ungern, det är också samlingsnamnet för neolitiska kulturer på Balkan.

Boplatserna finns längs floden Tisza och dess bifloder. Köröskulturen är en variant av den jugoslaviska Starčevokulturen och den rumänska Crişkulturen. Känneteckande är bl.a. flerfotade kärl.

Balkans första bönder med lerkärl bebodde ett mycket omfattande territorium, där de olika kulturerna fått namn efter olika viktigare fyndplatser, däribland Starčevo, som är en neolitisk boplats vid Donaus strand utanför Belgrad. Starčevo är namngivande för en keramikstil och därmed associerad kultur i Serbien. Starčevokulturen är en tidigneolitisk kultur i f.d. Jugoslavien, som motsvaras av Körös i Ungern, Criş i Rumänien, Maritza i Bulgarien och Pre-Sesklo i Grekland. Dessa kulturer tycks ha uppstått genom kulturimpulser som troligen införts av kolonister utifrån och som följde floddalarna från Egeiska havet uppåt. En viktig sådan kulturväg tycks ha representerats av floderna Varda och Körös, men Västbulgarien kan mycket väl ha nåtts direkt längs Struma lika väl som genom Moravas och Donaus dalgångar. Det kan vara ett viktigt faktum i sammanhanget att starčevofolket odlade enkorn och hirs, som båda har vilda prototyper på södra Balkan, men det måste betraktas som signifikativt att de skäror som användes har mycket nära motsvarigheter i Västasien. Starčevokulturen anses vara en fortsättning av neolitiska kulturer i Främre Asien.   

Boplatserna var i regel anlagda på höjder och var bebodda under en längre tid, varför ett slags boplatshögar, s.k. tells har bildats. Man har funnit fyrkantiga hus med lerputs och lergolv. gravarna som ofta fanns på boplatserna eller nära dem var hockergravar med gravgåvor av finare keramik som kunde vara dekorerad i spiralmönster med röd och vit färg. Kärlen var klot- eller halvklotformade med liten ståyta och i Körösdalen finner man osymmetriska flaskor med genomborrade öron, förmodligen avsedda att bindas på ryggen. Dessutom fanns hos Starčevokulturen grov keramik med primitiv dekoration. Stämplad dekor var vanlig, men man använde inte som i delar av medelhavsområdet cardiumskal till detta ändamål; andra vanliga varianter representeras av rabbad yta och skulpturala reliefer, däribland avbildningar av människor och djur. Det allmänna bruket av den egeiska musslan Spondylus gaederopus som råvara till pärlor och armband visar att man hela tiden höll kontakt söderut. Till de kulturalster som mycket väl kan ha förvärvats från de mer bofasta bybor vilkas boplatskullar hade börjat växa i Grekland och på södra Balkan hör lersigill, som tydligen representerar "barbariska" versioner av de ursprungligen asiatiska stämpelsigillen av sten, marmorkärl, gudabilder av ben och lera och fyrbenta keramikstativ som kan ha tjänat något kultiskt syfte.

Referenser

Noter

Litteratur 
 Clark, Grahame, Människans äldsta historia (1969)
 Sten- och bronsålderns ABC (1991)

Köröskulturen
Försvarets rationaliseringsinstitut

Försvarets rationaliseringsinstitut (FRI) var ett utredningsorgan direkt under försvarsdepartementet. Institutet genomförde och medverkar i större rationaliseringsundersökningar, teknik- och metodutveckling, rationaliseringsutbildning med mera.

FRI hade ett hundratal anställda och hade sitt säte på Östermalmsgatan 87 i Stockholm.

Huvuddelen av FRI:s utredningspersonal hade civil högskoleutbildning. Arbetet organiserades i projekt där projektledare direkt inför verkschefen ansvarade för institutets insatser. De kanske mest kända insatserna är införandet av UGL och Kronflyg.

Historia
FRI bildades 1968 efter beslut av riksdagen angående organisation med mera av försvarets rationaliseringsverksamhet (prop. 1968:35). Utgångspunkt för propositionen var en promemoria upprättad inom försvarsdepartementet grundad på militära rationaliseringsutredningens betänkande (Stencil Fö 1965:7). Statskontorets militära enhet ersattes därmed av ett centralt verk.

Vid starten 1968 övertog institutet de lokaler på Vasagatan 36 i Stockholm som Statskontorets dittillsvarande militära enhet hade nyttjat. En del av verksamheterna fick dock inte plats där. FRI:s verksamhet samlades först 1971, i förhyrda lokaler på Sehlstedsgatan 11 i Stockholm. Institutet flyttade 1983 till Östermalmsgatan 87.

Över tid ändrades metoderna för styrning, planering och genomförande av rationaliseringsverksamheten, där de enskilda verksamheternas ansvar betonats starkare än förr. Institutet kom därför all mindre att vara en central rationaliseringsmyndighet och mera att bli en samlad expert- och konsultroll som stöd i förändringsarbetet. Regeringen föreslog därför att FRI skulle upphöra som egen myndighet den 1 juli 1991 (Prop. 1990/91:100).

Chefer
Alf Resare (1968–1981)
Gunnar Petri (1981–1988)
Ingvar Ehrling (1988–1991)

Källor 
 20 år med FRI, Försvarets rationaliseringsinstitut 1988.
 Försvarets rationaliseringsinstituts uppgifter och verksamhet 1968-1991, Stig Rundqvist, 1991.

Externa länkar 
 Försvarets förutsättningar – en ESO-rapport om erfarenheter från 20 år av försvarsreformer, Ola Hedin.
 Förordning (1988:1120) med instruktion för försvarets rationaliseringsinstitut (nu upphävd).

Ej längre existerande svenska statliga militära myndigheter
Organisationer upplösta 1991
Mammed Amin Rasulzade

Mammed Amin Rasulzade (azerbajdzjanska: Məhəmməd Əmin Axund Hacı Molla Ələkbər oğlu Rəsulzadə , turkiska: Mehmed Emin Resulzade) född 31 januari 1884 i Novkhana, nära Baku, död den 6 mars 1955 i Ankara. 

Rasulzade var en azerbajdzjansk politiker, författare och en av grundarna av Azerbajdzjanska demokratiska republiken (1918-1920). Hans slagord "Bir kere yukselen bayraq, bir daha enmez!" ("Den flagga som en gång hissats ska aldrig halas!") har blivit motto för den azerbajdzjanska självständighetsrörelsen under 1900-talet.

Referenser 

Födda 1884
Avlidna 1955
Azerbajdzjans statschefer
Azeriska politiker under 1900-talet
Azeriska socialdemokrater
Azeriska antikommunister
Azeriska författare
Författare från Baku
Män
Personer i Azerbajdzjan under 1900-talet
Växjö–Alvesta Järnväg

|}
|}

Växjö–Alvesta Järnväg (WAJ) var det ursprungliga namnet på järnvägen mellan Växjö och Alvesta i Kronobergs län. Banan ingår idag i Kust till kust-banan mellan Göteborg och Kalmar/Karlskrona. Banan är 17,5 kilometer lång och normalspårig.

Den tillkom på kommunalt initiativ som en sidobana till Södra stambanan och öppnades 1865. Från 1909 sköttes en del av trafiken av Karlskrona–Växjö Järnväg och från 1922 stod detta järnvägsbolag för all trafik på banan. På Karlskrona–Växjö Järnväg kunde man i Emmaboda resa vidare till Kalmar på Kalmar Järnväg.

WAJ förstatligades 1941 och överfördes då till SJ.

Historia 
1862 undersöktes möjligheterna att dra en järnväg från Alvesta på Södra stambanan till Växjö av baningenjören Julius Frosell. Den 2 oktober hölls ett möte i Växjö som föreslog att en bana för hästkraft skulle byggas och att Växjö (staden och invånare där) skulle teckna två tredjedelar av aktierna i ett järnvägsbolag. Detta bildades i november. Claes Adelsköld hade upprättat ett kostnadsförslag för spårvidden 3,5 fot (1067 mm). Bolaget ansökte om statslån om 216 000 riksdaler motsvarande två tredjedelar av beräknad byggkostnad. En proposition till riksdagen om detta avslogs emellertid med motiveringen att en normalspårig bana skulle vara bättre och att banan borde byggas för trafik med ånglok, inte hästar. Som en kompensation för de ökade byggkostnaderna begärde bolaget att fritt få använda Alvesta station och att Statens järnvägar skulle trafikera banan (mot viss ersättning). Så blev också fallet enligt en överenskommelse 1863.

Banan byggdes med Claes Adelsköld som överingenjör. Den öppnades den 3 juli 1865. Avtalet om fri användning av Alvesta station blev med tiden kontroversiellt och SJ ville häva det. Efter flera juridiska processer upphörde avtalet 1922. Från 1 maj 1922 övertogs trafikeringen av Karlskrona–Växjö järnväg (CWJ).

Referenser

Vidare läsning

Externa länkar
WAJ, Växjö–Alvesta Järnväg

Historiska järnvägslinjer i Sverige
Ej längre existerande svenska järnvägsbolag
Novum Forskningspark

Novum Forskningspark är en forskningspark i Flemingsberg, Huddinge kommun, på Södertörn söder om Stockholm. 
Byggnaderna i vit betong och med olikfärgade fönsterbågar, har formgivits för att skapa en övergång mellan Karolinska Universitetssjukhuset i Huddinge kommun, byggd i småländsk betong, och höghusområdet Flemingsberg.

I Novum-byggnaden finns både privata företag och institutioner för akademisk forskning. Tanken är att skapa ett kunskapskluster för biovetenskaplig och medicinsk forskning av absolut världsklass, där vetenskapliga upptäckter från forskningsinstitutionerna kan föras vidare till företag som kommersialiserar upptäckterna och skapar marknadsdugliga produkter i form av bland annat mediciner. Initiativtagare till Novum forskningspark var Jan-Åke Gustafsson, professor och dåvarande prefekt vid Institutionen för biovetenskaper och näringslära, Karolinska institutet. 

Karolinska Institutet
Företagsbyar
Flemingsberg
Huddinge kommun
HKJ

HKJ kan syfta på:

 HKJ – en förkortning för ett svenskt järnvägsbolag, se Hästveda-Karpalunds Järnväg
 HKJ – en förkortning för ett svenskt järnvägsbolag, se Hönshylte–Kvarnamåla Järnväg
Moskvas medicinska akademi

Moskvas medicinska akademi (Ryska: Московская медицинская академия имени Сеченова, ММА) är den största och äldsta medicinska skolan i Ryssland. Akademin har legat på andra plats på Unescos lista över medicinska skolor.

Externa länkar 

 Officiell webbplats (på ryska och engelska)
 Facebook Account

Universitet och högskolor i Ryssland
Utbildning i Moskva
Medicinska organisationer
Hjältarnas torg

Hjältarnas torg (ungerska: Hősök tere), även Hjältarnas plats, är ett av de större torgen i centrala Budapest. Den ligger vid slutet av Andreasboulevarden (med vilken den utgör ett världsarv sedan 1987) och Budapests stadspark. Invid torget ligger två konstmuseer, Budapest konstmuseum samt Konsthallen och Serbiens ambassad. Torget är troligen mest känd för sitt Millenniummonument. Under torget ligger metrostation Hősök tere från 1896 på linje M1.

Den centrala platsen på torget utgörs av landmärket Millenniummonumentet. Monumentets centrala del innehåller ryttarstatyer av hövdingarna, med Arpad främst, för de sju magyariska stammar som grundade Ungern under 800-talet och en hög kolonn som kröns av en staty av ärkeängeln Gabriel. Bakom dessa står fjorton statsmän porträtterade med statyer i den halvcirkelformade arkaden. Dessa statsmän ansågs ha gjort enastående saker för den ungerska nationen i dess historia. De avporträtterade är: 

 Stefan I av Ungern
 Ladislaus I av Ungern
 Koloman av Ungern
 Andreas II av Ungern
 Bela IV av Ungern
 Karl I Robert av Ungern
 Ludvig I av Ungern
 János Hunyadi
 Mattias I Corvinus
 István Bocskai
 Gábor Bethlen
 Imre Thököly
 Frans II Rákóczy
 Lajos Kossuth

Konstruktionen av minnesplatsen började med millenniumfirandet av den ungerska nationen 1896 men monumentet blev klart först år 1929, samtidigt som torget fick sitt namn.

Referenser

Externa länkar

Torg i Budapest
Björnlundasvärdet

Björnlundasvärdet är ett fornfynd från bronsåldern som framkom år 1976 vid täckdikning av ett åkerparti vid Mosstugan, cirka en kilometer nordväst om Björnlunda kyrka i Björnlunda socken, Gnesta kommun, Södermanland. Svärdet hittades av lantbrukaren Carl Henrik Andersson Ekeby Björnlunda.

Svärdet är av brons och var ursprungligen 70 cm långt, men i dag saknas spetsen på 10 cm. Det väger 834 gram. Klingan har en svängd kontur och är dekorerad med inpunsade linjeband, trianglar och streck. Även handtaget är rikt dekorerat. 

Svärdet låg ca 50 cm under markytan och var inbäddat i torra eklöv och kvistar. C14-analyser gav en datering till 3.445+-90 B.P. (1.496 f.Kr.), den första dateringen från Norden av ett föremål från period I av bronsåldern.

Svärdstypen kallas Hajdúsámson efter en fyndort i Ungern. Björnlundasvärdet har sannolikt importerats från mellersta Donauområdet och förvaras i dag på Statens historiska museum i Stockholm

Källor 

, Riksantikvarieämbetet.

Externa länkar 

Fornfynd i Sverige
Fornfynd från bronsåldern
1976 i Sverige
Vetenskapsåret 1976
Södermanlands historia
Föremål på Statens historiska museum
Enskilda svärd
Signe Yletyinen

Signe Irene Yletyinen, född Fagerström, född 16 december 1900 i Hangö i Finland, död 11 november 1985 i Helsingfors, var en finlandssvensk konstnär.

Signe Yletyinen var dotter till Karl Adolf Amandus Fagerström (1864–1909) och Maria Eleonora Berg (1858–1945). Hon gick skola i Hangö och Ekenäs och flyttade till Helsingfors i början på 1920-talet. Hon kom in på Ateneums ritskolas kvällslinje. Ordinarie studerade hon på Fria konstskolan under åren 1945–1949. Här studerade hon med till exempel Sulho Sipilä (1895–1949), Unto Pusa (1913–1973), Johannes Gebhard (1894–1976) och Sam Vanni som lärare. Därtill tog hon privatlektioner till exempel i Sverige och Norge och hade som lärare bland andra Einar Halfdan Berger (1890–1961).

Signe Yletyinen gjorde åtskilliga målarresor på somrarna under 1940- och 1950-talet till Lofoten, Danmark och Sverige. På resorna sålde hon rikligt av sina verk till folk på platserna. Hon målade gärna landskapsmotiv från orterna.

Signe Yletyinens stil var i början mera naturalistisk, men förändrades redan tidigt till expressionistisk. Hon var skicklig att harmoniera med färger. Akvarellerna målade hon på ett sätt som var möjligt enbart för en som är bra tekniskt orienterad. Yletyinen använde alltid bara bästa material, som bästa franska färger och linnetyger.

I Finland målade hon gärna skärgårdsmotiv från sin sommarstuga i Ekenäs. Blommotiven var också hennes favoriter. Dem målade hon både som akvareller och med olja. Även porträttmålandet låg henne nära.

Yletyinen målade ända till sina sista år. De sista målningarna gjorde hon i början på 1980-talet hemma i Helsingfors.

Externa länkar 
Signe Yletyinens webbplats

Finländska landskapsmålare
Finlandssvenska konstnärer
Födda 1900
Kvinnor
Avlidna 1985
Personer från Hangö
Klockarnäs

Klockarnäs är en småort i Envikens socken i Falu kommun.

Klockarnäs är största byn i Envikens socken efter kyrkbyn och tätorten Enviken. Inom Klockarnäs finns Rönndalens skola, nya sporthallen, fotbollsplan och prästgården. De flesta enfamiljshusen på Kallmora är inom Klockarnäs by. Olika bydelar är Änga, Byn, Lurbo, Holen, Nyhagen, Björkstan, Kallmora, Långnäs och Solhult. Byn sträcker sig alltså även över riksväg 50.

Byn är belägen vid Vågsjön och Klockarnässjön. Centralt finns en liten dansbana som upplevde sin storhetstid under 1960-talet men som fortfarande är en populär festplats inom Rockabillykretsar.

Referenser 

Orter i Falu kommun
Småorter i Sverige