Skallerormar

Skallerormar (Crotalus), eller egentliga skallerormar, är ett släkte i familjen huggormar. 

Det är medelstora giftormar som kännetecknas av ett ombildat organ vid svansens slut, som får ytterligare ett segment vid varje skinnömsning. Organet saknas bara hos ungdjur och hos en art (Crotalus catalinensis), som förekommer på ön Santa Catalina Island i Californiaviken. 

Habitatet varierar mycket mellan olika populationer. Släktets medlemmar hittas till exempel i steniga eller sandiga öknar, i gräsmarker, i tempererade skogar och i fuktiga tropiska skogar. Arterna äter huvudsakligen ödlor, småfåglar och mindre däggdjur. Honor föder levande ungar (ovovivipari).

De två största arterna i släktet, som omfattar cirka 40 arter, är Crotalus adamanteus och Crotalus atrox, som vanligtvis kan bli över 1,5 meter långa. Skallerormar förekommer bara i Amerika. 

När skallerormen känner sig hotad vibrerar den snabbt sin svansspets, och det karakteristiska "skallrande" ljudet hörs. Skallerormar har ett mer eller mindre tydligt sicksackmönster på sin kropp.

Gift och symtom
Skallerormens gift är hemotoxiskt och orsakar liknande skador som huggormens med hemolys (röda blodkroppar spricker), lokala vävnadsskador (nekros) och även generella symtom då även förlamningar kan inträffa. Däremot är kliniskt signifikanta blödningar ovanliga.

Allmänsymtom kan förekomma momentant om giftinjektionen skett direkt till blodbanan, vilket är ovanligt utan vanligen utvecklar de sig gradvis. Cirka en fjärdedel av de bitna får även mag- och tarmsymtom som buksmärtor, kräkningar och diarré. Smärtan vid bettstället kan variera mycket i intensitet, men beskrivs ofta som svårare än vid motsvarande huggormsbett. Efterhand som ödem och svullnad utvecklas tilltar värken och ett hemorragiskt inslag med blödningar i huden orsakar en blåaktig missfärgning, som i utbredda fall kan omfatta hela den bitna extremiteten och delar av bålen. Vid svåra fall sker en lokal nekros i själva bettregionen.

Andelen fall som bedömts som allvarliga har under senare decennier varit cirka 10% bland de som sökt sjukvård medan dödligheten beräknats till 1-2 promille av de som blivit bitna och som kommit till allmän kännedom.

Arter 
The Reptile Database (2016) listar följande arter:

 Crotalus adamanteus PALISOT DE BEAUVOIS, 1799
 Crotalus angelensis KLAUBER, 1963
 Crotalus aquilus KLAUBER, 1952
 Crotalus armstrongi CAMPBELL, 1979
 Crotalus atrox BAIRD & GIRARD, 1853
 Crotalus basiliscus (COPE, 1864)
 Crotalus campbelli BRYSON JR, LINKEM, DORCAS, LATHROP, JONES, ALVARADO-DÍAZ,, GRÜNWALD & MURPHY, 2014
 Crotalus catalinensis CLIFF, 1954
 Crotalus cerastes HALLOWELL, 1854
 Crotalus cerberus (COUES, 1875)
 Crotalus culminatus KLAUBER, 1952
 Crotalus durissus LINNAEUS, 1758
 Crotalus enyo COPE, 1861
 Crotalus ericsmithi CAMPBELL & FLORES-VILLELA, 2008
 Crotalus horridus LINNAEUS, 1758
 Crotalus intermedius TROSCHEL, 1865
 Crotalus lannomi TANNER, 1966
 Crotalus lepidus KENNICOTT, 1861
 Crotalus mitchellii COPE, 1861
 Crotalus molossus BAIRD & GIRARD, 1853
 Crotalus morulus KLAUBER, 1952
 Crotalus oreganus HOLBROOK, 1840
 Crotalus ornatus HALLOWELL, 1854
 Crotalus polystictus (COPE, 1865)
 Crotalus pricei VAN DENBURGH, 1895
 Crotalus pusillus KLAUBER, 1952
 Crotalus pyrrhus (COPE, 1866)
 Crotalus ravus COPE, 1865
 Crotalus ruber COPE, 1892
 Crotalus scutulatus KENNICOTT, 1861
 Crotalus simus LATREILLE, 1801
 Crotalus stejnegeri DUNN, 1919
 Crotalus stephensi KLAUBER, 1930
 Crotalus tancitarensis ALVARADO-DÍAZ & CAMPBELL, 2004
 Crotalus tigris KENNICOTT, 1859
 Crotalus tlaloci BRYSON, LINKEM, DORCAS, LATHROP, JONES, ALVARADO-DÍAZ, GRÜNWALD & MURPHY, 2014
 Crotalus totonacus GLOYD & KAUFFELD, 1940
 Crotalus transversus TAYLOR, 1944
 Crotalus triseriatus WAGLER, 1830
 Crotalus tzabcan KLAUBER, 1952
 Crotalus vegrandis KLAUBER, 1941
 Crotalus viridis RAFINESQUE, 1818
 Crotalus willardi MEEK, 1905

Källor

Referenser 

Huggormar