kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Claiborne Pell

Claiborne de Borda Pell, född 22 november 1918 i New York, död 1 januari 2009 i Newport, Rhode Island, var en amerikansk demokratisk politiker. Han representerade delstaten Rhode Island i USA:s senat 1961-1997.

Pell härstammade från en släkt som hade bott i delstaten New York sedan kolonialtiden. Han var nio år gammal då hans familj flyttade till Rhode Island. Han utexaminerades från Princeton University och avlade 1946 sin master i historia vid Columbia University. Han tjänstgjorde i USA:s kustbevakning under andra världskriget.

Efter kriget arbetade Pell som diplomat i Bratislava och i Italien. Han var sedan verksam inom investmentbankbranschen och var med om att organisera hjälp åt flyktingar efter Ungernrevolten år 1956. Senator Theodore F. Green kandiderade inte till omval i senatsvalet 1960. Pell vann valet och efterträdde sedan Green i senaten. Pell stod fackföreningsrörelsen nära och lyckades behålla arbetarklassväljarnas stöd trots att han själv hade en överklassbakgrund.

Pell var ordförande i senatens utrikesutskott 1987-1995. Han blev mest känd för studiebidragsprogrammet vid namnet Pell Grant som möjliggjorde högskolestudier för miljoner av låginkomsttagare. Pell besegrade Raoul Archambault Jr. i senatsvalet 1960, Ruth M. Briggs i senatsvalet 1966, tidigare guvernören John Chafee i senatsvalet 1972, James G. Reynolds i senatsvalet 1978, Barbara Leonard i senatsvalet 1984 och till sist kongressledamoten Claudine Schneider i senatsvalet 1990. Han meddelade 1995 att han hade bestämt sig för att inte ställa upp i senatsvalet 1996.

Pell avled på nyårsdagens morgon år 2009 hemma i Newport. Han och hustrun Nuala O'Donnell Pell hann vara gifta i 64 år. I samband med begravningsgudstjänsten måndagen den 5 januari 2009 höll senator Ted Kennedy, före detta presidenten Bill Clinton och tillträdande vicepresidenten Joe Biden sina lovtal till Pells minne i anglikankyrkan Trinity Episcopal Church i Newport. Pell gravsattes på Saint Columba's Chapel Cemetery i Middletown, Rhode Island.

Noter

Externa länkar

Biographical Directory of the United States Congress
Coast Guard History
Political Graveyard

Ledamöter av USA:s senat från Rhode Island
Amerikanska diplomater
Amerikanska demokrater
Amerikanska politiker under 1900-talet
Personer från New York
Födda 1918
Avlidna 2009
Män
Mottagare av Hederslegionen
Alumner från Columbia University
Alumner från Princeton University
Personer som tjänstgjort i USA:s kustbevakning
Brunnsbergsskogen

Brunnsbergsskogen är ett naturskyddsområde i nordöstra delen av Varberg. Ett planterat skogsområde begränsat av Gödestadsvägen, Ätranbanan och bostadsområdena vid Stenåsa och Brunnsberg. Skogen planterades runt 1900 under medverkan av stadens skolbarn i ett område där det tidigare i huvudsak växte ljung och enbuskar. 

I skogens södra del och nära Gödestadsvägen finns en tjärn som går under namnet Svarta havet,  Norr om den asfalterade cykelled som går genom området, finns en ibland uttorkad, mindre tjärn, som fått namnet Vita havet. Svarta havet har kalla vintrar använts som skridskobana. Den hölls tidigare rensad och belyst.  

En välpreparerad motionsslinga med en längd av 1 350 meter går genom området. Bänkar finns vid de båda tjärnarna samt längs promenadvägarna. Förekomsten av hallon och svamp är tämligen god.

Rester av landsvägen mellan Träslövs kyrka-Lassabacka kan spåras innanför Ätranbanan (nu industrispår) i skogens norra del, omgiven av ett bestånd av bokträd.  

Cirka 100 meter öster om tjärnen Svarta havet finns en av traktens två forntida gravar, en rund stensättning, skyltad och beskriven vid Gödestadsvägen. Den andra är belägen utanför skogsområdet, öster om närliggande Vidars gränd.

Bildgalleri 

Parker i Varberg
Dom Moraes

Dominic Francis Moraes född 19 juli 1938 i Bombay, död 2 juni 2004 i Bandra, mer känd som Dom Moraes, var en indisk författare som skrev på engelska. 

Moraes föddes i Bombay (nu Mumbai) som son till Beryl och Frank Moraes, före detta redaktör för The Times of India. Han studerade vid St. Mary's High School (ISC), Mazagoan, Bombay.

Moraes tillbringade åtta år i Storbritannien där han bodde i London och Oxford (där han studerade vid universitetet), men bodde större delen av sitt liv i Mumbai (före detta Bombay).

Han var redaktör för magasin i London, Hongkong och New York. Han var redaktör för The Asia Magazine 1971. Han skrev manus och regisserade mer än 20 dokumentärfilmer för TV, BBC och ITV. Han var korrespondent i Algeriet, Israel och Vietnam. 

Moraes dog av hjärtinfarkt i Bandra, Mumbai. Han begravdes i Sewri Cemetery i Mumbai.  

1961 gifte han sig med Henrietta Moraes. Han har en son med sin andra fru Judy. 1969 gifte han sig med den indiska skådespelerskan Leela Naidu.

Bibliografi
 A Beginning 1958
 Poems 1960
 Gone Away: An Indian Journey 1960
 John Nobody 1965
 Beldam & Others 1967
 Absences 1983
 Collected Poems: 1957-1987 1987
 Out of God's Oven: Travels in a Fractured Land 1992 tillsammans med Sarayu Srivatsa
 The Long Strider 2003 tillsammans med Sarayu Srivatsa
 Heiress to Destiny biografi över Indira Gandhi
 Never at Home
 My Son's Father

Utgivet på svenska 
 Indisk utflykt 1961

Priser och utmärkelser 
 Hawthornden Prize 1958 för A Beginning

Indiska författare
Engelskspråkiga författare
Födda 1938
Avlidna 2004
Män
Personer från Bombay
Empathy

Empathy är ett program för direktmeddelanden som bland annat stöder text, röst, video och filöverföringar. Programmet har inkluderats i skrivbordsmiljön Gnome sedan version 2.24, och har ersatt Pidgin som direktmeddelandeklient i Linuxvarianterna Ubuntu 9.10 och Fedora 12.

Direktmeddelandeprogram
Susanne Åkesson

Karin Susanne Åkesson, född 17 oktober 1964 i Östhammar, är professor i zoologisk ekologi vid Lunds universitet. 

Sedan 2008 är Susanne Åkesson koordinator för Centrum för migrationsbiologi (Centre for Animal Movement Research, CAnMove) vid Lunds universitet finansierat av Vetenskapsrådet och Lunds universitet. Susanne Åkessons forskning handlar om djurs flyttningar och navigationsförmåga. Susanne Åkesson utnämndes till Fellow of the Royal Institute of Navigation, London 2005. Hon är en av experterna i Naturmorgons expertpanel sedan 2002.

Priser, utmärkelser 
Augustpriset, årets facklitterära bok 2009 för Att överleva dagen, tillsammans med Brutus Östling
Ig Nobelpriset i fysik 2016

Bibliografi
Tillsammans med Brutus Östling
 Pingvinliv (Norstedts 2006) (boken nominerades till Augustpriset i Fackboksklassen 2006)
 Fantastiska Fåglar (Symposion 2007)
 Att överleva dagen - om fåglars sinnen och anpassningsförmåga (Symposion 2009)

Externa länkar
CAnMoves webbplats

Kvinnor
Födda 1964
Svenska professorer i ekologi
Levande personer
Svenska ornitologer
Vinnare av Augustpriset
Personer från Östhammar
Olof Elias Lagerheim

Olof Elias Lagerheim (född Weidman), född 24 september 1741, död 24 februari 1823, var en svensk ämbetsman.

Lagerheim föddes som son till kyrkoherden i Gladsax och Tomerup i Skåne Johan Gottfried Weidman och Anna Filippa Nolleroth. Efter att ha studerat juridik vid Lunds universitet, ingick han 1763 vid Göta hovrätt, där han tjänstgjorde till 1769, varefter han förordnades att förestå expeditionen vid rikets ständers tulldeputation. 1770 befordrades han till justitiefiskal vid tulldirektionen, och utnämndes 1776 till sekreterare i Kommerskollegium och insattes 1777 till ledamot i kommittén för tullförfattningarnas granskning och utgivandet av en ny lanttulltaxa.

Till belöning för sina förtjänster här blev han jämte en annan ledamot av samma kommitté, Carl Erik Bergqvist, adlad på samma namn och nummer, utan att de var närmare släkt. År 1778 befordrades Lagerheim till kammarråd, och blev 1800 ledamot av rikets allmänna ärendens beredning, 1802 vice president i Kammarkollegium och 1809 var ett av de första justitieråden. 1812 blev han upphöjd till friherrligt stånd, och fick samma år fullmakt som president i Kammarkollegium (stannade på posten 1812-1818) och utnämndes 1819 till serafimerriddare.

Hans andra hustru var grevinnan Johanna Maria Lilljenberg vars mor var en Jennings. Hon hade tidigare varit gift med Adolf Fredrik Silfversparre. I första äktenskapet fick han sonen Elias Lagerheim.

Källor 

Justitieråd i Högsta domstolen (Sverige)
Presidenter i Kammarkollegium
Svenska friherrar
Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden
Riddare av Carl XIII:s orden
Födda 1741
Avlidna 1823
Män
SBH
Ugglan
Svenskt adlade
Mottagare av Serafimerorden
Olof Elias
Svenska kammarråd
Karl Fredrik Lagerqvist

Karl Fredrik Lagerqvist, ursprungligen Döling, född 16 oktober 1819 i Stockholm, död 12 januari 1897 i Jakob och Johannes församling,   en svensk skådespelare och genremålare<ref>Svenskt konstnärslexikon del III sid 466, Allhems Förlag, Malmö.</ref>.

Biografi
Lagerqvist gjorde debut den 11 november 1835 i en betjäntroll i Gifta mannen och ungkarlen. Han var 1837–1854 anställd hos Pierre Deland, Fredrik Deland, Ulrik Torsslow och Edvard Stjernström. Lagerqvist spelade 1854–1863 på Mindre teatern, med undantag för 1857–58 då han var på Kungliga teatern. 1863 uppträdde han hos Oscar Andersson och Wilhelm Åhman & Mauritz Pousette på turnéer på landsbygden, och 1868–1888 tillhörde han Dramatiska teatern.

Bland hans roller märks Orgon i Tartuffe, Don Ranundo de Colibrados, Ölander i Ett resande teatersällskap, Gyllenkrans i Adokaten Knifving, Giboyer i Giboyers son och Lundestad i De ungas förbund''.

Han var son till kryddkramhandlaren Fredrik Adolf Döling och sedan 1846 var han gift med skådespelerskan Johanna Charlotta Asplund.

Teater

Roller (ej komplett)

Källor

Vidare läsning

Externa länkar 

Födda 1819
Avlidna 1897
Svenska skådespelare under 1800-talet
Män
Uzbekistans islamiska rörelse

Uzbekistans Islamiska Rörelse, "Islamic Movement of Uzbekistan" (IMU) är en förbjuden uzbekisk islamistgrupp, grundad 1998 av den förre sovjetiske fallskärmsjägaren Dzjuma Namangani och ideologen Tahir Juldasjev. Gruppen har anklagats för narkotikasmuggling och nära kopplingar till al-Qaida.

IMU:s främsta mål var inledningsvis att störta president Islam Karimov, vars hårda framfart mot alla oppositionella fick många IMU-anhängare att fly till Afghanistan och Pakistan varifrån man genomfört väpnade räder i Ferganadalen.
 

Efter hand växte dock IMU:s ambitioner till att skapa en islamistisk stat, omfattande 
Östturkestan och de delar av Centralasien som tidigare ingick i Sovjetunionen.
Sedan 1999 har IMU genomfört en rad väpnade attentat och kidnappningar i Centralasien.

IMU:s styrka tros ha minskat betydligt efter Afghanistankriget 2001, då bland andra Namangani dödades. Hundratals IMU-anhängare är dock fortfarande aktiva (ofta i samarbete med talibanerna och al-Qaida) i gränstrakterna mellan Pakistan och Afghanistan.

Efter Namanganis död tog Tahir Juldasjev över ledningen av IMU. Juldasjev, som var dömd till döden i sin frånvaro, gömde sig i en avlägsen del av Pakistan, fram till mars 2004 då den pakistanska armén genomförde en storoffensiv nära gränsen mot Afghanistan. Juldasjev skadades men lyckades fly och i juli samma år tog han på sig ansvaret för tre bombdåd i närheten av de amerikanska och israeliska ambassaderna i Tasjkent.  

I Södra Waziristan stred IMU sedan 2007 mot pakistanska klankrigare.

Det som utlöste dessa strider var att den förre talibanledaren mulla Nazir beordrade avväpning av IMU.
Den 27 augusti ska Juldasjev ha skadats i en amerikansk robotattack mot detta bergsområde.
En av hans påstådda livvakter hävdar att Juldasjev omkom några dagar efteråt och efterträtts som IMU-ledare av Abdur Rehman. Detta har bekräftats av anonyma pakistanska underrättelsekällor men dementeras av Juldasjevs anhängare.

Källor 

Islamistiska organisationer
Tahir Juldasjev

Tahir Abduhalilovich Juldasjev, född 1967, död 2009, var islamist och ledare för den förbjudna islamistgruppen Uzbekistans islamiska rörelse (UIM).

Juldasjev (även känd som Qari Tahir) var 1998 med om att grunda UIM, tillsammans med den förre sovjetiske fallskärmsjägaren Dzjuma Namangani, som utsågs till UIM:s ledare. 
När Namangani 2001 dödades, i början av Afghanistankriget, så tog Juldasjev över ledningen av UIM.

Juldasjev uppges själv ha dödats i en amerikansk robotattack mot Södra Waziristan den 27 augusti 2009. Detta dementeras dock av hans anhängare.

Källor 
 

Personligheter inom islam
Islamister
Män
Födda 1967
Avlidna 2009
Indianapolis 500 1990

Indianapolis 500 1990 var ett race som kördes den 27 maj på Indianapolis Motor Speedway.

Tävlingen
Arie Luyendyk blev den förste europeiske föraren sedan Graham Hill vann 1966 att vinna Indianapolis 500. Emerson Fittipaldi tog pole position med en snittfart på 225 mph (mer än 362 km/h) i genomsnittfart, och hade bra fart även under tävlingsdagen, och satte ett rekord genom att leda de första 92 varven i rad. Blåsor i däcken tvingade honom i depå för två oplanerade stopp, vilket hindrade honom från att ta sin andra raka seger i tävlingen.

Bobby Rahal tog över i täten, och 1986 års vinnare hade kontroll på racet, tills han valde att sätta på ett set däck som han redan hade använt, vilket inte var ett lyckat drag, då han tappade grepp. Luyendyk tog sig ikapp, och kunde köra förbi och överta ledningen med 37 varv kvar. De sista 150 kilometerna leddes alla av Luyendyk, som därmed tog sin första seger i CART-sammanhang i den största tävlingen av alla. Rahal höll undan för en andraplats, medan Fittipaldi tvingades nöja sig med en tredjeplats i slutändan. De tre var de enda på ledarvarvet.

Tävlingen hade ovanligt få gulflaggor, och med bilar som var snabbare än tidigare kunde Luyendyk köra det snabbaste Indy 500 i historien, med en snittfart på 185,891 mph (299,3 km/h). Rekordet har ännu inte slagits.

Slutresultat

Följande förare missade att kvalificera sig:
  Jeff Andretti
  Steve Barclay
  Steve Chassey
  Guido Daccò
  Mike Groff
  Bernard Jourdain
  Buddy Lazier
  Johnny Rutherford
  George Snider
  Rich Vogler
  Salt Walther
  Jeff Wood

1990 i USA
Indianapolis 500-lopp
Champ Car-tävlingar 1990
Motorsportevenemang 1990
Indianapolis under 1900-talet
Hilmar Meincke Krohg

Hilmar Meincke Krohg, född den 1 januari 1776 i Trondhjem, död den 13 augusti 1851 på sin gård Nøjsomhed vid Molde, var en norsk amtman, son till Nicolai Frederik Krohg. Han gifte sig den 31 mars 1803 med Cecilia Edel Sophie Stub (1786-1864). Han var far till Otto Theodor Krohg.

Krohg lämnade födelsestadens katedralskola 1794 och blev student vid Köpenhamns universitet. Han uppehöll sig 1795-97 i Norge och tog juridisk examen 1799. Efter att någon tid ha tjänstgjort i kansliet och som Frederik Moltkes privatsekreterare återvände han 1801 med kanslisekreterares titel till Norge och levde på en egendom vid Trondhjem, tills han 1807 utnämndes till amtman i Finnmarken. 1811 blev han förflyttad till Nordre Bergenhus amt och samma år till Romsdals amt, vilket han tillträdde omedelbart efter att han frånträdde Finnmarken. 1811-januari 1814 var han tillförordnad stiftsamtman i Trondhjems stift. Som amtman i Romsdal tog han avsked 1840 med tillkännagivande av kungens naadigste Tilfredshed med hans lange og tro Tjeneste. 

År 1814 deltog han i riksförsamlingen och valdes senare till amtets första representant vid Stortingen 1814, 1818 (då han inte kunde delta), 1824 och 1830. 1826 reste han i Finnmarken som ordförande i den kungliga kommission, som hade att föreslå medel till amtets opkomst. Då han tog avsked slog Molde och Aalesunds kommuner en medalj till hans hågkomst, amtsförmanskapets medlemmar subskriberade 1841 till ett legat med samma syfte, och de två nämnda kommunerna reste ett minnesmärke på hans grav.

Källor

Noter

Norska ämbetsmän under 1800-talet
Ämbetsmän från Trondheim
Födda 1776
Avlidna 1851
Män
Alumner från Köpenhamns universitet
Ann Wilkens

Ann Märta Wilkens, född 7 april 1944 i Göteborg, är en svensk diplomat. 

Wilkens var 2003–2007 Sveriges ambassadör i Pakistans huvudstad Islamabad med sidoackreditering i Afghanistan. Hon har tidigare varit ambassadör i Etiopien (1993–1995) och Luxemburg (2000–2003). Mellan 2009 och 2011 var hon ordförande för Svenska Afghanistankommittén.

Referenser

Externa länkar 

Sveriges ambassadörer i Etiopien
Kvinnor
Födda 1944
Levande personer
Sveriges ambassadörer i Afghanistan
Sveriges ambassadörer i Pakistan
Sveriges ambassadörer i Luxemburg
Diplomater från Göteborg
Adventure Island (nöjespark)

Adventure Island är en nöjespark i Southend-on-Sea, Essex, Storbritannien. Den invigdes 1976.

Externa länkar

 

Nöjesparker i Storbritannien
Byggnader och anläggningar i Essex
Bo Ekman

Bo Ragnar Dag Ekman, född 23 juni 1937 i Gävle, är en svensk företagsledare och grundare av Tällberg Foundation.

Bo Ekman är son till kontraktsprosten Henrik Ekman och Ingegerd Lundström samt bror till Stig Ekman.

Bo Ekman blev politices magister (företagsekonomi) vid Uppsala universitet 1963 och filosofie licentiat där 1967. Han har även studerat International Advanced Management Program vid Centre d'Études Industrielles i Genève 1976.
 
Ekman har grundat Sifo Management Group (inklusive Sifo), varit chef för Volvos koncernplanering samt utbildningschef i Skandia. Han har efter sin pensionering varit verksam som föreläsare och författare inom olika områden, till exempel affärsanalys och strategisk utveckling. 

Ekman är sedan 1996 ledamot av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien. År 2008 utsågs han av tidningen Aftonbladet till den 85:e mäktigaste personen i Sverige. Den 2 juli 2000 var han sommarpratare i Sveriges Radio P1.

Källor

Noter

Personer inom Sveriges näringsliv
Personer med anknytning till Volvo
Alumner från Uppsala universitet
Ledamöter av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien
Män
Födda 1937
Sommarvärdar 2000
Levande personer
Näringslivspersoner från Gävle
Carl Fredrik Lundqvist

Carl Fredrik ”Lunkan” Lundqvist, född 24 januari 1841 i Veinge församling, Halland, död 12 maj 1920 i Hovförsamlingen, Stockholm, var en svensk operasångare (tenor, baryton).

Biografi
Lundqvist, vars far var folkskollärare, blev student vid Uppsala universitet, där han under studenttiden sjöng tenor i Allmänna Sången. Han avlade kameralexamen 1862, och var därefter verksam som ämbetsman vid olika statliga verk i Stockholm.
Efter några år som sekreterare i Stockholms skarpskytteförening, och sångare i föreningens manskör, började han studera sång hos Fritz Arlberg. Lundqvist debuterade vid Kungliga Teatern 1869, och lämnade samtidigt ämbetsmannabanan. Han var verksam som operasångare på Stockholmsoperan fram till 1904.

Lundqvist gifte sig den 9 november 1883 med violinisten Hilma Åberg.

Karriär
Lundqvist debuterade 1869 som Josef i Méhuls opera Josef i Egypten. Under den första tiden på stockholmsoperan sjöng han tenorroller, som till exempel titelrollen i Wagners opera Rienzi och titelrollen i Naumanns Gustaf Wasa, men sjöng sedan mestadels barytonroller. Bland dessa kan särskilt nämnas titelrollen i Rossinis Wilhelm Tell, Valentin i Gounods Faust, Wolfram i Wagners Tannhäuser, Telramund i Lohengrin samt Hans Sachs i Mästersångarna i Nürnberg.

Han ägnade sig parallellt med sitt arbete på Stockholmsoperan även åt en omfattande konsertverksamhet med många turnéer. Han uppträdde vid många oratoriekonserter, och den folkkäre ”Lunkan” blev en mycket uppskattad konsertsångare i Sverige. Vid konserterna sjöng han ofta svenska och nordiska folkvisor och sånger, och hade också religiösa sånger på sitt program. Han följde även med Uppsalastudenternas sångkörer Allmänna Sången och Orphei Drängar som solist på körernas många konsertresor utomlands under slutet av 1800-talet.

Utmärkelser
Lundquist blev ledamot av Musikaliska Akademien 1890, och tilldelades Litteris et artibus 1891.

Diskografi
Wagner in Stockholm : recordings 1899–1970. Bluebell CD02-2698--2701. 2002. – Innehåll:  4. O du mein holder Abendstern (Ur: Tannhäuser).

Bibliografi

Källor
Carl Fredrik Lundqvist i Svenskt biografiskt lexikon, Band 22, sidan 364, 1982–1984

Vidare läsning

Externa länkar
Carl Fredrik Lundqvist i Svensk mediedatabas

Svenska operasångare under 1800-talet
Svenska operasångare under 1900-talet
Svenska tenorer
Svenska barytonsångare
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1841
Avlidna 1920
Män
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Hedersledamöter vid Göteborgs nation i Uppsala
Personer från Veinge socken
Demand Notes

Demand Notes (populärt kallade för Greenbacks) är de skuld- och räntefria sedlar som gavs ut av den amerikanske presidenten Abraham Lincoln 1861-1862 som ett sätt att lösa den finansiella krisen och finansiera inbördeskriget. Bakgrunden var att Lincoln inte ansåg sig ha råd med de mycket höga räntor som bankerna krävde för att låna ut pengar till kriget. Den lösning han fann var att helt enkelt trycka pengarna själv och dela ut i form av löner till militärer samt som finansiering av diverse andra investeringar. Under senare delen av 1800-talet fanns vid varje val i USA ett tredje parti som förordade en återgång till ett Greenbacks-system. En nutida penningreformist som förordar en återgång till greenbacks-systemet är Ellen Hodgson Brown, USA. På bilden ser vi en kritisk samtida teckning av greenbacks-systemet. En av kommentarerna symboliserar också den kritik som riktades mot Lincoln för att kriget var alltför ineffektivt.

Se även 
USA:s centralbankshistorik

USA:s ekonomiska historia
Bygdsiljums kyrka

Bygdsiljums kyrka är en kyrkobyggnad i Bygdsiljum. Den tillhör Burträsks församling i Luleå stift. Kyrkan invigdes 1924 och har sedan byggts om och förändrats i flera omgångar.

Byggnadshistoria 

År 1919 gick en väckelse genom denna bygd. Som en följd av det ökande andliga intresset ville man ha en gudstjänstlokal. Stiftelsen församlingshemmets vänner grundades i januari 1920. Bybor skänkte virke och arbetade med att uppföra byggnaden som ritats av Edvard Lundqvist i Umeå. I december 1922 var kapellet så pass färdigt att gudstjänst kunde hållas där för första gången men den officiella invigningen skedde 7 juli 1924. Byggnaden var försedd med en takryttare närmast i jugendstil. Bakom altaret fanns en läktare och denna vägg var klädd med mörk träpanel. Under läktaren fanns sakristian.

Eftersom takryttaren inte var tillräckligt kraftigt byggd för den klocka som kom från Skellefteå stads församling 1928 uppfördes en enkel klockstapel. Vintern 1944–1945 bodde flyktingar från Finland i kapellet. På grund av det slitage detta medförde renoverades och ombyggdes kapellet hösten 1945.

Ombyggnaden 1945 
Läktaren bakom altaret revs och altaret flyttades in i den nisch som bildades mellan sakristia och förråd. Nischen försågs med valv och kyrkan målades invändigt i ljusa färger.

Ombyggnaden 1952–1954 
Takryttaren revs liksom klockstapeln och ett nytt torn i trägotik (sic)! med tjärat spåntak uppfördes i anslutning till kyrkan. Dess bottenvåning inreddes med kapprum och toaletter. Denna ombyggnad gav alltså kyrkan en mer ålderdomlig karaktär än tidigare.
Kapellet överlämnades 1959 till Burträsks församling och betecknades därefter som kyrka. Därpå inleddes en ny omfattande ombyggnad.

Ombyggnaden 1960–1961 
Gjutjärnskaminen revs och vattenburen värme med oljeeldning installerades. Köket byggdes till och orgelläktaren ovanför detta och lilla församlingssalen byggdes ut. Nytt läktarskrank tillkom.

Kring 1970 
Nya bänkar beställdes till kyrkan. Ritningarna är daterade 1967.
1970 byttes altarbordet och altarringen ut mot nya i ljust trä. Altarnischen fick en inramning i samma material. Kyrkans väggar täcktes med väv som sedan målades.

Kyrkobyggnader i Skellefteå kommun
Kyrkobyggnader i Luleå stift
Kyrkobyggnader invigda 1924
1924 i Sverige
John Vanderlyn

John Vanderlyn, född den 18 oktober 1775 i Kingston i New York, död där den 23 september 1852, var en amerikansk nyklassicistisk konstnär.

Vanderlyn [studerade i Paris från 1796 och i Rom från 1805 samt återvände 1815 till Amerika. Bland hans målningar från studietiden märks Marius på Kartagos ruiner och Den övergivna Ariadne. År 1842 beställde kongressen en framställning av Columbus landstiger i Amerika för Kapitolium i Washington, D.C.. Vanderlyn målade även porträtt av Washington och andra statsmän.

Källor 

 

Amerikanska historiemålare
Amerikanska porträttmålare
Amerikanska målare under 1800-talet
Personer från Kingston, New York
Födda 1775
Avlidna 1852
Män
Ugglan