kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Vahterpää (minsvepare, 1941)

Vahterpää (tidigare HMS BYMS 2044 i brittisk tjänst) var en finländsk minsvepare som tjänstgjorde mellan 1948 och 1959 i den finländska marinen. Fartyget var byggt i trä och tillsammans med sina fyra systerfartyg, kallades de skämtsamt för Puupää-klassen - en finsk ordlek som betyder 'träskalleklassen', eftersom -pää är finska för 'huvud'. 

Vahterpää byggdes år 1941 i USA och var ett så kallat lend-lease-fartyg som tjänstgjorde i den brittiska flottan. Folkförsörjningsministeriet i Finland köpte de tre första fartygen den 13 november 1948 för att städa upp Finska viken från minor och ytterligare ett den 19 januari 1951. Fartygen var av B.Y.M.S.-typ (British Yard Mine Sweeper) och hade byggts åren 1941–1942.

Efter att minröjningen var klar användes Puupää-fartygen för skolning i stället för de åldrande kanonbåtarna. Båtarnas skrov började dock uppvisa svagheter och det beslöts att fartygen skulle skrotas, vilket skedde mellan 1958 och 1959, då fartygen såldes som skrot till den privata marknaden. Tammenpää och Vahterpää togs ur bruk 1958, Ajanpää år 1959.

Tammenpää brann år 1960 och sjönk sedan utanför Haverö. Vahterpää sjönk 1961 nära Tammenpää. Ett av fartygen köptes av metodisterna, som använde det som ett missionärsskepp och döpte det till Ebeneser.

Fartyg av klassen
Purunpää
Vahterpää
Tammenpää
Katanpää

Finländska minsvepare under kalla kriget
Fartyg i den finländska marinen
Skeppsvrak i Östersjön
Skeppsvrak i Finland
Fartyg sjösatta 1942
Fartyg byggda i USA
The Soft Bulletin

The Soft Bulletin är det nionde albumet av The Flaming Lips, släppt 17 maj 1999 i Storbritannien och fem dagar senare i USA. 

Albumet är tämligen lättlyssnat och utgjorde en brytning mot bandets tidigare verk, som varit mer svårtillgängliga, som föregångaren Zaireeka som kom på fyra CD, avsedda att spelas samtidigt i fyra parallella stereoanläggningar i samma rum. The Soft Bulletin fick mycket bra kritik, och dess symfoniska ljudbild, skapad med lager på lager av ljudspår, fick många att dra paralleller till Pet Sounds.

Låtlista
"Race for the Prize" - 4:09 
"A Spoonful Weighs a Ton" - 3:32 
"The Spark That Bled" - 5:55 
"The Spiderbite Song" - 4:02 
"Buggin'" - 3:16 
"What Is the Light?" - 4:05 
"The Observer" - 4:11 
"Waitin' for a Superman" - 4:17 
"Suddenly Everthing Has Changed" - 3:54 
"The Gash" - 4:02 
"Feeling Yourself Disintegrate" - 5:17 
"Sleeping on the Roof" - 3:09 
"Race for the Prize" - 4:18 
"Waitin' for a Superman" - 4:19

Musikalbum 1999
Tammenpää (minsvepare, 1942)

Tammenpää (tidigare HMS BYMS 2047 i brittisk tjänst) var en finländsk minsvepare som tjänstgjorde mellan 1948 och 1959 i den finländska marinen. Fartyget var byggt i trä och tillsammans med sina fyra systerfartyg kallades de skämtsamt för Puupää-klassen - en finsk ordlek som betyder 'träskalleklassen', eftersom -pää är finska för 'huvud'. 

Tammenpää byggdes år 1942 i USA och var ett så kallat lend-lease-fartyg som tjänstgjorde i den brittiska flottan. Folkförsörjningsministeriet i Finland köpte de tre första fartygen den 13 november 1948 för att städa upp Finska viken från minor, och köpte ytterligare ett den 19 januari 1951. Fartygen var av B.Y.M.S.-typ (British Yard Mine Sweeper) och hade byggts åren 1941–1942.

Sedan minröjningen var klar användes Puupää-fartygen för skolning i stället för de åldrande kanonbåtarna. Båtarnas skrov började dock uppvisa svagheter och det beslöts att fartygen skulle skrotas, vilket skedde mellan 1958 och 1959, då fartygen såldes som skrot till den privata marknaden. Tammenpää och Vahterpää togs ur bruk 1958, Ajanpää år 1959.

Tammenpää brann år 1960 och sjönk sedan utanför Haverö. Vahterpää sjönk 1961 nära Tammenpää. Ett av fartygen köptes av metodisterna, som använde det som ett missionärsskepp och döpte det till Ebeneser.

Fartyg av klassen
Purunpää
Vahterpää
Tammenpää
Katanpää

Finländska minsvepare under kalla kriget
Fartyg i den finländska marinen
Skeppsvrak i Östersjön
Skeppsvrak i Finland
Fartyg sjösatta 1942
Fartyg byggda i USA
Törnebladh

Törnebladh var en svensk adelsätt. Den utslocknade 1980.

Ätternas äldste kände anfader var tullskrivaren Nils Larsson (död 1589) i Stockholm, vars hustru enligt Anreps ättartavlor var Ingrid Slatte vars mor var en Kyle, vilka även är stamfader och stammoder för ätterna Törne, Törnflycht, von Törne och Törnstierna. Deras son Olof Nilsson (död 1652) var borgmästare i Stockholm, assessor i Svea hovrätt och häradshövding. Namnledet "Törne-" kom in i släkten med hans hustru Barbara Törne, vars efternamn dessas barn valde att använda.

De föregående makarnas son Hans Olofsson Törne var rådman och borgmästare i Stockholm samt preses i Politiaekollegium. Hans första hustru hette Christina Hising född i släkten Hising, en släkting till ärkebiskop Petrus Kenicius från Bureätten, och den andra hustrun var Ingrid Carlsdotter Ekenbom.

En son i äktenskapet med Christina Hising, Hans Hansson Törne, var hovkassör hos änkedrottning Hedvig Eleonora, och gift med Catharina Waldau. Deras son, kommissarien i Kammarrevisionen Carl Hansson Törne (1686-1737), adlades den 9 december 1719 under namnet Törnebladh och introducerades på Riddarhuset 1720 med ättenumret 1702. Han var gift med ofrälse Christina Lönbohm, dotter till brukspatronen och handlanden i Filipstad Anders Lönbohm och Maria Fernell.

Med deras söner, bergmästaren Anders Törnebladh (1730-81) och landskamreren Carl Hans Törnebladh (1733-1807), kom ätten att uppdelas i två grenar: huvudmannagrenen och yngre grenen. En son till den förre, Carl Petter Törnebladh (1774-1844), var justitiestatsminister 1841-1843.

Den yngre grenen utgick på svärdssidan 1946 med Riksbankens ombudsman bankosekreterare Carl Gustaf Henrik Törnebladh (1872-1946), medan huvudmannagrenen utslocknade den 27 december 1980.

Under en längre period skrevs ättens namn "Törneblad". Vid mitten av 1800-talet upptog dock ättemedlemmarna den ursprungliga stavningen med "h" på slutet, vilken används i släktens sköldebrev.

Bemärkta ättemedlemmar
 Carl Petter Törnebladh (1774–1844), justitiestatsminister
 Ragnar Törnebladh (1833–1912), skolman och politiker

Källor
 Gabriel Anrep: Svenska adelns ättar-taflor, band 4 (Stockholm 1864)
 Sveriges Ridderskap och Adels kalender (spridda årgångar)

Svenska adelsätter
Bureätten
Puupää-klass

Puupää-klass (egentligen brittisk BYMS-klass) var en fartygsklass av finländska minsvepare som tjänstgjorde mellan åren 1948 och 1959 i den finländska marinen. Fartygen var byggda i trä och de kallades skämtsamt för Puupää-klassen - en finsk ordlek som betyder 'träskalleklassen', eftersom -pää är finska för 'huvud'. 

Fartygen byggdes år 1941-42 i USA och var så kallade lend-lease -fartyg som tjänstgjorde i den brittiska flottan. Folkförsörjningsministeriet i Finland köpte de tre första fartygen den 13 november 1948 för att städa upp den finska viken från minor och ytterligare ett den 19 januari 1951. Fartygen var av B.Y.M.S.-typ (British Yard Mine Sweeper) och hade byggts åren 1941-42.

Efter att minröjningen var klar användes Puupää-fartygen för skolning i stället för de åldrande kanonbåtarna. Båtarnas skrov började dock uppvisa svagheter och det beslöts att fartygen skulle skrotas, vilket skedde mellan 1958 och 1959, då fartygen såldes som skrot till den privata marknaden. Tammenpää och Vahterpää togs ur bruk 1958, Ajanpää år 1959.

Tammenpää brann år 1960 och sjönk sedan utanför Haverö. Vahterpää sjönk 1961 nära Tammenpää. Ett av fartygen köptes av metodisterna, som använde det som ett missionärsskepp och döpte det till Ebeneser.

Fartyg av klassen
Purunpää
Vahterpää
Tammenpää
Katanpää

Minsveparklasser
Finländska minfartyg
Fartyg i den finländska marinen
Fartyg sjösatta 1941
Fartyg byggda i USA
Sandskäret (Lule skärgård)

Sandskäret är en ö i Lule skärgård som genom en landtunga också sitter ihop med Skogsskäret. På Sandskärets nordvästra sida finns möjligheter att gå iland vid klipporna eller staka in sig i den grunda sandviken. Ön har goda möjligheter till promenader. Landtungan mellan öarna är fågelskyddsområde och stora delar av året råder där landstigningsförbud.

Öar i Lule skärgård
Ajonpää

Ajonpää var en finländsk minsvepare som tjänstgjorde mellan 1942 och 1959 i den finländska marinen. Fartyget var byggt i Danmark och hade utrustning för magnetisk minsvepning. Ajonpää togs ur bruk 1959.

Fartyg av klassen
Ajonpää
Kallanpää

Finländska minsvepare under andra världskriget
Fartyg sjösatta 1942
Fartyg byggda i Danmark
Kallanpää

Kallanpää var en finländsk minsvepare som tjänstgjorde mellan 1942 och 1959 i den finländska marinen. Fartyget var byggt i Danmark och hade utrustning för magnetisk minsvepning. Ajonpää togs ur bruk 1959.

Fartyg av klassen
Ajonpää
Kallanpää

Fartyg byggda i Danmark
Fartyg i den finländska marinen
Fartyg sjösatta 1942
Finländska minsvepare under andra världskriget
Törnstierna

Törnstierna var en svensk adelsätt.

Ätternas äldsta kända anfader var tullskrivaren Nils Larsson (död 1589) i Stockholm, vars hustru enligt Anreps ättartavlor var Ingrid Slatte och vars svärmor var en Kyle. Deras son Olof Nilsson (död 1652) var borgmästare i Stockholm, assessor i Svea hovrätt och häradshövding. Namnledet "Törne-" kom in i släkten med hans hustru Barbara Törne, vars efternamn dessas barn valde att använda.

De föregående makarnas son Hans Olofsson Törne var rådman och borgmästare i Stockholm samt preses i Politiaekollegium. Hans första hustru hette Christina Hising född i släkten Hising, en släkting till ärkebiskop Petrus Kenicius från Bureätten, och den andra hustrun var Ingrid Carlsdotter Ekenbom. En son i äktenskapet med Christina Hising, Nils Hansson Törne (1648-1708), var borgmästare i Stockholm och preses i Politiaekollegium, samt gift med Ursila Andersén, en svägerska till hans bröder och syster till den Thomas som adlades Blixenstierna. Nils Törne och Ursila Andersén fick flera barn, av vilka må nämnas Anna Maria Törne som gifte sig med Olof Rudbeck den yngres son kaptenen Olof Rudbeck och blev mor till Thure Gustaf Rudbeck (1714–1786) och stammoder till den ännu fortlevande friherliga ätten Rudbeck nr 282, hennes syster Margareta Törne som gifte sig med Johan Brauner och blev stammoder till den adliga och friherrliga ätten Brauner, Ursula Christina som gifte sig med friherre Ture Stensson Bielke, samt deras bror Carl Törne.

Carl Törne (1696-1720) adlades den 19 juli 1708 10 år gammal "för faderns förtjänster" och erhöll därvid namnet Törnstierna. Ätten introducerades 1719 under ättenummer 1443 men Carl Törnstierna avled redan året därpå ogift och barnlös, varvid ätten utslocknade.

Källor
 Gabriel Anrep: Svenska adelns ättar-taflor, band 4 (Stockholm 1864)
 Sveriges Ridderskap och Adels kalender, 2004 (Stockholm 2003)
 Adelskalendern 1923

Svenska adelsätter
Bureätten
Nagelskär

Nagelskär kan syfta på:

Sverige 
 Nagelskär, Luleå – ö i Lule skärgård.

Finland 
 Nagelskär, Vasa – en ö i Vasa, Österbotten.
 Nagelskär, Houtskär – ett skär i Pargas stad, Åboland.

Se även
 Nagelskären
Husören

Husören kan syfta på:

Finland 

 Husören, Houtskär, Åboland,  (1 ha)
 Husören, Raseborg, Nyland,  (0,8 ha)

Sverige 

 Husören, Småland, en sjö i Ronneby kommun,

Se även
Husö
Cullinandiamanten

Cullinandiamanten är en diamant som hittades i Cullinan i Sydafrika den 26 januari 1905 av Frederick Wells, anställd hos det sydafrikanska företaget Premier Diamond Mining Company. Diamanten var då den största slipbara sten som någonsin hittats. Vikten var 3106,75 carat. Gruvans ägare, Sir Thomas Cullinan, fick ge namn åt stenen och även orten där gruvan fanns, numera stad (8 693 invånare 2011).

Historia
Stenen köptes 1907 av regeringen i Transvaal som gav den som present till sitt statsöverhuvud, den brittiske kungen Edward VII på dennes 66-årsdag den 9 november 1907.

När stenen 1907 skulle transporteras från Sydafrika skapades under stor diskretion en kopia av diamanten. Denna sändes med båt med påtaglig bevakning av engelska detektiver, medan den riktiga stenen diskret sändes i ett vanligt postpaket.

Det bestämdes att den stora rådiamanten borde delas, och delarna slipas till något vackert. Uppdraget gick till det belgiska diamantsliperiet I J Asscher Brothers i Amsterdam, som drevs av fem bröder. Tre av dem studerade rådiamanten i flera månader för att komma underfund med den bästa klyvplanen.

Dramatisk klyvning

Den första klyvningen gjordes den 10 februari 1908 av Joe Asscher. Vid första försöket gick kniven av specialhärdat stål sönder, och på diamanten syntes intet märke. Vid andra försöket med ny kniv sprack den stora rådiamanten i fem stycken. En skröna säger att Joe Asscher därvid blev så tagen att han svimmade.

Andra fick fortsätta. Resultatet blev först nio större delar och från dessa avskildes senare 96 successivt mindre delar. Slutresultatet blev 3 mycket stora bitar, 9 ganska stora bitar och 96 små. Slipningen av alla dessa tog sammanlagt 8 månader. Efter slipningen fick de nio största namnen (Cullinan I … IX). De 96 mindre blev ej namngivna.

Resultatet

 Cullinan I, det största stycket slipades till The Great Star of Africa (Stora Afrikastjärnan) om 530,20 ct, 58,9 × 45,4 × 27,7 mm. Den fick 76 fasetter och monterades i Edvard VII:s spira, The Sceptre of the Cross, som sålunda ingår som en del i de brittiska riksregalierna. Spiran förvaras i Towern i London.
 Cullinan II, 317,4 ct, Lesser star of Africa, (lilla Afrikastjärnan) är monterad i brittiska drottningens krona
 Cullinan III, 95 ct, sitter i toppen på den brittiska kronan
 Cullinan IV, 63,7 ct, sitter i bandet kring drottningmodern Elizabeths krona. Den kan tas bort och bäras som en brosch eller hängsmycke. Förvaras i Towern.

 Cullinan V, 18,65 ct
 Cullinan VI, 11,5 ct
 Cullinan VII, 8,77 ct
 Cullinan VIII, 6,80 ct
 Cullinan IX, 4,39 ct

Även Cullinan V…IX ingår bland de brittiska riksregalierna.

Cullinan I gällde med sina 530,2 ct länge som världens största polerade ädelsten ända tills man 1985 i samma gruva som gav cullinandiamanten hittade en ännu större sten, som döptes till Golden Jubilee. Denna gav upphov till en 545,67 ct slipad sten, som därmed t v (2016) erövrar världsmästartiteln, och petar ner Cullinan I till andra plats.

Se även
 Den försvunna diamanten

Referenser

Noter

Källor 

 Den Store Danske, "Cullinandiamanten", läst 31 juli 2021

Enskilda diamanter
Geologi i Sydafrika
Storbritanniens riksregalier
Hamnön

Hamnön är en ö i Lule skärgård. Ön anses ha fått sitt namn på grund av goda hamnförhållanden. Lule skärgård är en brackvattenskärgård, vilket gör den speciell med unik flora och fauna. Det nordliga läget gör också att sommarljuset samt vintermörkret ger skärgården unika förhållanden med till exempel metertjocka isar vintertid. Medeldjupet är bara strax under tio meter och skärgårdens utseende förändras årligen på grund av postglacial landhöjning. Sedan medeltiden har människor använt Småskären för säljakt och fiske. Här finns idag ett välbevarat fiskeläge och ett kapell som är det äldsta i Luleå skärgård. Kapellet restes under 1720-talet. Lämningar från äldre tiders fiskelägen kan också hittas här, såsom labyrinter, tomtningar, gistgårdar och båtlänning. Luleå skärgård består av 1312 öar.  

Hamnögrundet har ett relativt utsatt läge i Fjuksöfjärden. Bestämningsleden säger ingenting om, huruvida grundet namngivits som över- eller som undervattensgrund. Det utsatta läget i fjärden ger ett plus för undervattensläge vid namngivningen. I så fall skulle grundet ha namngivits före 1500-talet. Den intilliggande Hamnön torde då, av höjdkurvorna att döma, ha varit en ö med mycket goda hamnförhållanden. Hamnögrundet kan alltså ha namngivits som undervattensgrund.

Källor
https://web.archive.org/web/20150923231443/http://www.diva-portal.org/smash/get/diva2:640417/FULLTEXT02.pdf (Else Britt Lindbloms studie om Lule Skärgård)

Fotnoter

Öar i Lule skärgård
Degerön

Degerön är en ö i Lule skärgård, Nederluleå socken, Norrbottens län. Ön har en yta av 4,19 kvadratkilometer. Diger är ett äldre ord för stor.

Degerön täcks till största delen av skog. Stränderna är steniga och långgrunda. Ön befolkades 1791 då en skärbonde flyttade hit från Hindersön. 1905 bodde 19 personer på ön och på 1930-talet fanns 25 bönder på ön. Sedan dess har antalet boende på ön minskat stadigt, 2012 fanns en fastboende kvar på ön.

Källor 

Öar i Lule skärgård
Lappön

Lappön är en förhållandevis stor ö i Lule skärgård. Ön är belägen norr om Hindersön. 

På Lappön finns Renmålaberget vars höjd är 30 meter över havet. Berget och området runt detta blev naturreservat 1995. Ön ingår i Natura 2000 sedan 2007. Här finns flera hotade arter som är beroende av skog som inte påverkats av skogsbruk, så kallad gammalskog.

Referenser 
Länsstyrelsen, naturreservat Lappön

Naturreservat i Luleå kommun
Natura 2000-områden i Norrbottens län
Öar i Lule skärgård
Naturskyddsområden bildade 1995
Omega-6-fettsyra

En omega-6-fettsyra (ω-6-fettsyra) är en fleromättad fettsyra där den sista dubbelbindningen mellan två kolatomer återfinns sex positioner från molekylens sista kolatom, det vill säga sex positioner från fettsyrans ände med en metylgrupp.

Ett exempel på en omega-6-fettsyra är linolsyra, som är en essentiell fettsyra, det vill säga en fettsyra som kroppen är beroende av, men inte kan syntetisera själv utan får i sig genom matintag.

Se även
Omega-3-fettsyror
Omega-9-fettsyror

Källor
Hotel Neptun

Hotel Neptun är ett hotell vid stranden i Warnemünde i Rostock, Tyskland.

Hotel Neptun (Arkitekter: Jaenecke & Samuelson) utvecklades under DDR-tiden till något mytiskt (ty. "Mythos") hos den östtyska befolkningen. Detta lyxhotell där bland annat Fidel Castro bott under en vistelse i DDR stannade för de flesta östtyskar vid att vara en dröm. Hotellet byggdes med idén om att den östtyske arbetaren med familj skulle kunna åka på semester till den tyska östersjökusten. Efterfrågan var långt större än tillgången och bara ett fåtal fick möjligheten att varje år åka till Hotel Neptun och uppleva en annan värld med mat i överflöd och en smak av väst.

Efter Tysklands återförening drivs Hotel Neptun i privat regi och har fortsatt att vara populärt.

Steffen Schneiders dokumentär Warnemünde - Fünf Sterne für's Volk visar Hotell Neptuns historia.

Externa länkar 
 Hotel Neptun 
 Warnemünde - Fünf Sterne für's Volk 

Byggnader och anläggningar i Rostock
Tyska företag
Hotell i Tyskland
Östtysklands historia
Kluntarna

Ej att förväxla med Kluntarna i Piteå kommun, en ö i Kallfjärdens naturreservat.
Kluntarna är en ö i Lule skärgård, Norrbottens län. På ön finns ett fiskeläge och även den kända Kluntgubben som är en stenformation längs en av öns stigar.

Kluntarna utgör också ett naturreservat i Luleå kommun.

Referenser 
Länsstyrelsen, naturreservat Kluntarna

Öar i Lule skärgård
Naturreservat i Luleå kommun
Naturskyddsområden bildade 1997
Fiskelägen
Lill-Furuön

Lill-Furuön är en vacker ö i Lule skärgård, öster om Fjuksön. Ön har vackra klippformationer längs den södra 

Lill-Furuöns naturreservat omfattar ön lite av kringliggande hav.

Öar i Lule skärgård
Stor-Furuön

Stor-Furuön är en ö i Lule skärgård. Ön ligger söder om Fjuksön och norr om Lappön. På den södra sidan av ön ligger Lule skärgårds enda gravröse.

Öar i Lule skärgård
Mjoön

Mjoön är en ö belägen i Degeröfjärdens södra del i Lule skärgård omkring en kilometer nordväst om Småskär. Öns låga höjd över vattnet ger rikligt med våtmarker och strandängar med höga naturvärden. På ön växer bland annat ormtunga, fyrling och strandrödtoppa. På 1930-talet brandhärjades ön varefter en lövrik skog vuxit upp. På öns sydöstra sida återfinns ett fågelskyddsområde.

Öar i Lule skärgård
Germandön

Germandön är ett naturreservat i Luleå kommun i Norrbottens län.

Området består av ön med samma namn i de södra delarna av Lule skärgård.

Vid folkräkningen 1960 (befolkning enligt den 1 november 1960) var ön obebodd och omfattade en areal av 15,67 km², varav allt land.

Referenser 
Länsstyrelsen, naturreservat Germandön

Noter 

Naturreservat i Luleå kommun
Öar i Lule skärgård
Naturskyddsområden bildade 2005
Kultur i Tiomilaskogen

Kultur i Tiomilaskogen är en kulturfestival som varje år firas i sista helgen i juli vanligtvis torsdag, fredag och lördag. Området Tiomilaskogen ligger på gränsen mellan Dalarna och Värmland och är en typisk Finnmark. Det började med en liten konstutställning sommaren år 2000 och från och med år 2001 har det varit en årligt återkommande kulturfestival. 2006 lockade festivalen 6 000−7 000 besökare. Som en separat del av festivalen firas Lejsme-Per-festen sista torsdagen i juli.

Källor

Externa länkar 
Kultur i Tiomilaskogen - officiell webbplats

Festivaler i Sverige
Återkommande evenemang i juli
Malungs finnmark

Malungs finnmark är ett finnskogsområde i Malungs socken i Dalarna, omfattande en stor del av Tiomilaskogen. 

Från Malungs finnmark kom fiolspelmannen Lejsme Per Larsson (1822-1907).

Finnskogar
Svedjefinnar
Malung-Sälens kommuns historia
Tistersöarna

Tistersöarna är en ögrupp i Lule skärgård, nordväst om Fjuksön och nordost om Sigfridsön. Ögruppen består av fem öar: Sör-Tistersön, Norr-Tistersön, Husören, Sörön och Lövören. Förutom dessa öar finns några mindre holmar.

Tistersöarna har fått sitt namn av ordet "tistron" som är ett lokalt namn på vinbär. Det växer vilda svarta vinbär på öarna.

Referenser
Båtliv i Luleå

Öar i Lule skärgård
Ögrupper i Sverige
Kallaxön

Kallaxön är en ö i södra delen av Lule skärgård som är en del av Norrbottens skärgård. Ön ligger 8 kilometer sydväst om Luleå, utanför byn Kallax, i närheten av Luleå flygplats. Avståndet till fastlandet är i väster drygt 300 meter och i norr drygt 400. Ytan är cirka 350 hektar. Öns högsta punkt är Strömmingsvarpberget, cirka 30 meter över havet.

På Kallaxön finns tre bofasta (2023) och ett hundratal fritidshus. Bebyggelsen finns längs stränderna runt hela ön. Det finns ingen bilväg, endast några kortare traktorvägar. De flesta fastigheter har egen brygga. 

Båtklubben Neptun har en anläggning på Granholmen i sydvästra delen av ön, där besökare kan angöra. Vid den gamla fältspatgruvan finns en annan allmän brygga.

Vintertid plogas en isväg i privat regi från hamnen i Kallax by ut till Kallaxön och grannön Bergön. Isvägen är vanligtvis öppen från början av februari till en bit in i april.

Historia
Kallaxön blev till för 3500-4000 år sedan, då Strömmingsvarpberget på grund av landhöjningen höjde sig ur Bottenvikens vatten.

1905 - 1938 bröts fältspat i ett dagbrott, denna användes bland annat vid porslinstillverkning vid Gustavsberg och Rörstrand och exporterades även till Tyskland. Det delvis vattenfyllda gruvhålet är djupt, ca 40 meter som mest, och smalt och sträcker sig från stranden, där länsstyrelsen gjort en brygga och en rastplats, 200 meter upp mot toppen av Strömmingsvarpberget.

Den 14 januari 1940 fälldes bomber över ön, de hamnade väster om ön, i fjärden och i strandlinjen söder om Biskopsgrynnan. En av bomberna finns nu på Norrbottens museum. Dåvarande arvprinsen Gustaf Adolf befann sig i länet och åkte tillsammans med andra höga militärer ut för att titta på hålen. Bomberna orsakade ingen skada på människor, och endast små egendomsskador. Molntäcket var lågt när bomberna föll, det är troligt att de ryska bombflygplanen hade för avsikt att bomba något annat mål men misslyckades med att hitta det. Målet kan ha varit Kemi eller Kallaxfältet.

Källor
Bottenvikens skärgård - Kallaxön

Öar i Lule skärgård