kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Heinrich Dietrich von Grolman

Heinrich Dietrich Grolman (från 1786 von Grolman), född 31 december 1740 i Bochum, död 21 oktober 1840 i Berlin, var en tysk jurist och ämbetsman. Han var far till Karl von Grolman.

Grolman verkade under 68 år som preussisk ämbetsman och var därunder till sist 1817–33 ledamot av statsrådet. År 1786 blev han adlad och erhöll 1815 excellenstitel. Grolman var på sin tid en av Preussens mest ansedda jurister och var som medlem av lagkommissionen (från 1787) en av de verksammaste medarbetarna vid utarbetandet av den preussiska lagen, "Allgemeines Landrecht".

Källor

Tyska jurister
Tyska ämbetsmän under 1700-talet
Tysk adel
Nyadlade
Jurister under 1700-talet
Jurister under 1800-talet
Tyska ämbetsmän under 1800-talet
Personer från Bochum
Födda 1740
Avlidna 1840
Män
Ugglan
Karl von Grolman

Karl Wilhelm Georg von Grolman, född 30 juli 1777 i Berlin, död 15 september 1843 i Posen, var en tysk general. Han var son till Heinrich Dietrich von Grolman.

Grolman avancerade i preussisk krigstjänst till major, men gick 1809, missnöjd med Preussens fredspolitik, i Österrikes tjänst och deltog från 1810 på spanjorernas sida i kriget mot fransmännen. Han tillfångatogs av dem vid Valencia 1811, men lyckades 1812 fly, studerade därefter i Jena, gick 1812 åter i preussisk tjänst och utmärkte sig i befrielsekriget 1813–1814 samt 1815. Åren 1815–1819 var han chef för krigsministeriets andra avdelning och reorganiserade som sådan på ett förträffligt sätt generalstaben. Grolman förde 1825–1832 kommandot över nionde divisionen i Glogau och 1832–1843 i Posen samt utnämndes 1837 till general i infanteriet.

Källor

Preussiska generaler
Personer i Napoleonkrigen
Tyska militärer under 1800-talet
Födda 1777
Avlidna 1843
Män
Ugglan
Personer från Berlin
Karl Witte

Johann Heinrich Friedrich Karl Witte, född 1 juli 1800 i Lochau nära Halle an der Saale, död 6 mars 1883 i Halle an der Saale, var en tysk jurist och Danteforskare.

Witte gjorde redan i barndomen stora framsteg i studier, främst i språk, blev vid 10 års ålder student och endast 13 år gammal filosofie doktor i matematik vid Göttingens universitet. Sedan han 1814–16 studerat juridik i Breslau, tillbringade han några år i Italien, där han huvudsakligen ägnade sig åt konsthistoria och italiensk litteratur. Han blev extra ordinarie professor i juridik i Breslau 1823, ordinarie professor där 1829 och i Halle 1834. Han utnämndes 1855 till geheime justitieråd. 

På det juridiska fältet författade Witte, förutom arbeten över källorna till romerska rätten och över bysantinsk rätt, Das preussische Intestaterbrecht (1838). Han översatte Giovanni Boccaccios "Decamerone" (tredje upplagan 1859) och tillsammans med Karl Ludwig Kannegießer Dante Alighieris lyriska dikter (med kommentar; andra upplagan i två band, 1842–43; senare utgiven av Berthold Wiese). 

Vidare utgav Witte en kritisk upplaga av originaltexten till Dantes "Commedia divina" (1862), en metrisk, men orimmad översättning därav jämte kommentar (1865; tredje upplagan 1876), en edition av samme skalds "La vita nuova" (1876) med mera. Han författade Danteforschungen (två band, 1869–79) och stiftade Deutsche Dante-Gesellschaft (1865).

Källor

Tyska litteraturvetare
Tyska professorer i juridik
Personer verksamma vid universitetet i Wrocław
Personer verksamma vid universitetet i Halle
Jurister under 1800-talet
Litteraturvetare under 1800-talet
Tyska forskare under 1800-talet
Födda 1800
Avlidna 1883
Män
Ugglan
Schönberg (adlig ätt)

Schönberg var en svensk adelsätt. 

Ätten stammade från prästen Boëthius Benedicti, som var kyrkoherde i ett pastorat bestående av socknarna Stenstorp, Brunnhem och (Södra) Kyrketorp, idag i Falköpings kommun. Hans söner Nils Erdtman (1639–1728) och Jonas Erdtman (1645–1695) adlades 1683 med namnet Schönberg och introducerades 1686 på Riddarhuset på nummer 1052.

Nils Schönberg var räntmästare och kommerseråd. Han hade en son och en sonson som båda blev militärer. Den sistnämnde dog 1796 utan manliga ättlingar och slöt därmed denna ättegren.

Brodern Jonas Schönberg blev jurist och slutade som vicepresident i Svea hovrätt. Han hade sonen Anders Schönberg den äldre (1689–1759), som blev hovjägmästare och representerade ätten i riksdagen. Dennes son, Anders Schönberg den yngre (1747–1811), blev historiker och hade bland annat tjänst som rikshistoriograf och riksheraldiker. Han hade inga manliga ättlingar och vid hans död 1811 utslocknade därför ätten på svärdssidan.

Källor 
 
 

Svenska adelsätter
Artiklar som behöver faktamallar (Adelsätt)
Ugglan
Karl Ludwig Kannegießer

Karl Friedrich Ludwig Kannegießer, född 9 maj 1781 i Wendemark vid Stendal, död 14 september 1861 i Berlin, var en tysk skriftställare. 

Kannegießer gjorde sig ett namn som översättare från såväl klassiska som moderna språk (även svenska) och särskilt för sin tolkning av Dante Alighieris Divina Commedia (1809–1821), till vilken han även skrev en kommentar.

Källor

Tyska litteraturvetare
Tyska översättare
Tyskspråkiga översättare
Tyska författare under 1800-talet
Födda 1781
Avlidna 1861
Män
Ugglan
Henri Duvernois

Henri Duvernois, född 4 mars 1875, död 30 januari 1937, var en fransk författare och journalist.

Duvernois har skrivit en mängd romaner, korta noveller och komedier, i vilka han förenar skarp iakttagelse med spirituell fantasi, fart och skämtsam humor. Bland hans bästa verk märks Crapotte (1908), Fifinoiseau (1912), Edgar (1919), La brebis galeuse (1921) och Morte la bête (1921).

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Noter

Franska journalister
Franska författare
Franskspråkiga författare
Födda 1875
Avlidna 1937
Män
Svensk uppslagsbok
Jean Duvet

Jean Duvet, född 1485, död efter 1562, var en fransk kopparstickare.

Duvet var på sin tid mycket ansedd som guldsmed. På Frans I:s initiativ kom han även som den förste i Frankrike att ägna sig åt kopparsticket. Duvet kom i bland att kallas Maître à la licorne efter fem av honom stuckna blad med legenden om enhörningen, till förhärligande av Henrik II:s kärlek till Diane av Poitiers.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Franska grafiker
Franska guldsmeder
Födda 1485
Avlidna 1500-talet
Män
Claire Dux

Claire Dux, född 2 augusti 1885, död 8 oktober 1967 i Chicago, var en tysk operasångerska.

Dux var sopran och utbildades under A. Deppe i Berlin. Dux tillhörde Staatsoper Berlin men var även verksam som operett- och romanssångerska. Hon konserterade med stor framgång i Sverige 1918 och gjorde upprepade turnéer i USA, där hon 1925 gifte sig med köttkonservfabrikanten C. H. Swift. Dux ägde en strålande, tekniskt slipad röst och visste att lägga personliga drag i sina tolkningar.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Tyska operasångare under 1900-talet
Födda 1885
Avlidna 1967
Kvinnor
Imperial (biograf)

Imperial är Nordeuropas största ensalongsbiograf med plats för 1002 besökare. Biografen är THX-certifierad och har en 4K digital projektor från Barco.

Biografer i Danmark
Kultur i Köpenhamn
Nils Starfelt

Nils Gunnar Starfelt, född 13 februari 1927 i Helsingborg, död 3 maj 2011 i Stockholm, var en svensk teknisk attaché och professor i tillämpad fysik.

Starfelt avlade studentexamen 1945. Han studerade vidare vid Lunds universitet och blev docent där 1956. Starfelts forskning fokuserade på kärnfysik, och han blev knuten till Försvarets forskningsanstalt och AB Atomenergi. Tjänsterna innebar att han fick professorskompetens i kärnfysik, fysik, radiofysik och tillämpad fysik. Han blev forskningsdirektör vid Atlas Copco 1967. Mellan 1972 och 1974 var Starfelt professor i tillämpad fysik vid Linköpings universitet. Mellan 1979 och 1987 var han teknisk attaché i Washington och London. Starfelt invaldes 1976 som ledamot av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien. Han vilar på Bromma kyrkogård.

Källor
 
 Minnesruna i Svenska Dagbladet den 5 juni 2011
 Starfelt, Nils Gunnar på SvenskaGravar.se

Svenska attachéer
Svenska professorer i fysik
Alumner från Lunds universitet
Personer verksamma vid Lunds universitet
Personer verksamma vid Linköpings universitet
Ledamöter av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien
Svenska fysiker under 1900-talet
Forskare från Helsingborg
Gravsatta på Bromma kyrkogård
Födda 1927
Avlidna 2011
Män
Prudens van Duyse

Prudens van Duyse, född 17 september 1804 i Dendermonde, död 13 november 1859 i Gent, var en flamländsk poet.

Duyse blev 1838 stadsarkivarie i Gent och var en av den flamländska nationella rörelsens främsta ledare, och blev särskilt känd för sin arkaiserande retoriska diktkonst. Duyse skrev 21 diktsamlingar och ett flertal historiska avhandlingar. Av hans diktsamlingar kan nämnas Vaderlandsche poezij (1840), Natalia (1842), Het klaverblad (1848) och De Nazomer (1859) samt den episka dikten Jakob van Artevelde (1858).

Källor 

 Svensk uppslagsbok, Malmö 1931.

Belgiska arkivarier
Belgiska poeter
Poeter under 1800-talet
Flamländska författare
Belgiska författare under 1800-talet
Födda 1804
Avlidna 1859
Män
Ugglan
Svensk uppslagsbok
Personer från Dendermonde
Milanos spårväg

Milanos spårväg () är en viktig del av kollektivtrafiken i centrala Milano (Italien) samt förorter. Spårvagnarna är ett välkänt inslag i stadsbilden. Redan år 1876 sattes de första spårvagnarna i trafik och idag finns det sammanlagt 17 spårvägslinjer som går på en sammanlagd spårvägssträcka av 180,3 km.

1893 öppnade den första elektriska spårvägen som hade konstruerats av Milano-baserade Edison. Bolaget drev även trafiken och öppnandet av nya linjer fram tills att koncessionen gick ut 1917. Den kommunala förvaltningen tog då över verksamheten. 

ATM:s spårvagnstyp 1500 sattes i trafik 1928 och har sedan dess präglat stadsbilden i Milano. De är, jämte de äldsta vagnarna i Lissabons spårväg, de äldsta i reguljär trafik gående spårvägsvagnarna i Europa. Numera körs de på linjer med mindre antal passagerare.

Spårvägslinjer 
 1 Greco (Rovereto) - Roserio (Ospedale Luigi Sacco)
 2 Piazza Bausan - Piazzale Negrelli
 3 Gratosoglio - Duomo M1 M3
 4 Niguarda (Parco Nord) - Piazza Castello (Cairoli M1)
 5 Ortica - Ospedale Maggiore (Niguarda)
 7 Anassagora - Piazzale Lagosta
 9 Porta Genova FS M2 - Centrale FS M2 M5
 10 Viale Lunigiana - Piazza XXIV Maggio
 12 Roserio (Ospedale Luigi Sacco) - Viale Molise
 14 Piazzale Cimitero Maggiore - Lorenteggio
 15 Rozzano (Via Guido Rossa) - Duomo M1 M3
 16 Via Monte Velino - San Siro Stadio M5
 19 Piazza Castelli - Lambrate FS M2
 24 Vigentino - Piazza Fontana
 27 Piazza Fontana - Viale Ungheria
 31 Cinisello Balsamo (Via I Maggio) - Bicocca M5
 33 Rimembranze di Lambrate - Piazzale Lagosta

Se även 
 Milanos tunnelbana

Referenser

Externa länkar 

Spårvägar i Italien
Milano
Kejsar Maximilians bönbok

Den tyske kejsaren Maximilian I:s bönbok har blivit berömd på grund av sin typografi och den höga konstnärliga nivån med vilken ett av exemplaren illustrerades.

Innehåll och tryck
Bönboken innehåller en samling av psalmer, hymner, evangelier och böner på latin. Det förmodas att kejsaren själv, Maximilian I, var delaktig vid utformningen av verket. Maximilian önskade att trycket skulle likna en handskrift. Efter förlagor från det kejserliga kansliet tecknade sekreteraren Vinzenz Rockner förebilder för typsnittet som gäller för förstadium till frakturen. Den tryckta skriftbilden kompletterades med manuellt tillagda utsirningar. Den i färg utförda linjeringe, såväl som de delvis målade initialerna, förstärker intrycket av att det rör sig om en handskrift.

Bönboken trycktes 1514/1515 av den kejserlige hovtryckaren Johann Schönsperger d.ä. i Augsburg på pergament. Tio exemplar var planerade och fem finns bevarade. Ett av exemplaren försågs med randteckningar av sju av tidens ledande konstnärer, bland dem Hans Burgkmair, Hans Baldung, Lucas Cranach d.ä., Albrecht Altdorfer och Albrecht Dürer. Den del av denna bok som har teckningar gjorda av Dürer och Cranach förvaras i München och den andra delen, med teckningar gjorda av Baldung, Burgkmair och andra konstnärer, befinner sig i Besançon.

Mottagande
Det är oklart om verket var avsett för kejsar Maximilians personliga bruk, eller om det var menat för Sankt Georgs Orden, vilken 1469 grundats för försvaret mot turkarna. Maximilian befrämjade tryckkonsten, särskilt genom uppdraget till sin Ehrenpforte. Vid sidan av bönboken lät han, till stor kostnad, trycka Weisskunig och Theuerdank, där han själv bidrog som författare. För den 1517 tryckta Theuerdank framställdes typerna på nytt efter Rockners utkast. Typsnittet Theuerdank fick fortsatt användning under 1500-talet.

Utgåvor
Kaiser Maximilians I. Gebetbuch. Mit Zeichnungen von Albrecht Dürer und anderen Künstlern. Faksimiledruck der Kunstanstalt Albert Berger in Wien. Herausgegeben von Karl Giehlow. Eget förlag: Wien; Bruckmann: München, 1907
H. Sieveking (Hrsg.): ''Das Gebetbuch Kaiser Maximilians. Mit den Randzeichnungen von A. Dürer und L. Cranach d. Ä. Prestel, 1987

Källor

Typografi
Kristen litteratur
Litteratur 1515
Konstverk från 1500-talet
Konstverk av tyska konstnärer
Konstverk i München
Konstverk i Bourgogne-Franche-Comté
Gripholmen

Gripholmen är en ö i Kristiansunds kommun i Nordmøre, rakt norr om staden Kristiansund samt väster om Smøla och Tustna. Gripholmen är huvudö i ögruppen Grip och är den enda bebyggda ön om man bortser från skäret med Grip fyr. Före 1964 var Grip egen kommun, Norges minsta. Ön har idag inga fasta invånare, utan de gamla byggnaderna används som fritidshus. Grip är ett viktigt utflyktsmål för besökande till Kristiansund, och om sommaren är det daglig båtförbindelse från staden. 

Ögruppen Grip ligger oskyddad för vädret i havet omkring tolv kilometer nord-nordväst om Kristiansund. Grip har två hamnar, en på nordsidan och en ny, större på öns södra sida. Vanligtvis används numera den södra hamnen eftersom den är mindre utsatt för dåligt väder. På Bratthårskollen, det nordligaste skäret, ligger Grip fyr.

Fiske var öns huvudnäring; före motorbåten var det en fördel att bo nära fiskeområdena. Redan på medeltiden var Grip känt som fiskeläge. Fiskeläget Grip är troligen Nordmøres äldsta tätort. Ditresta säsongfiskare från Nordmøre blev inlogerade på Grip i fiskesäsongen för torskfiske om våren. På Grip bereddes även klippfisk. Öns sista fastboende flyttade från ön strax före jul 1974, och sedan sen dess har ön inte haft bofast befolkning. Bebyggelsen på Grip används flitigt som fritidshus av tidigare invånare och deras ättlingar, de flesta numera bosatta i Kristiansund.

Grip ägdes på medeltiden av ärkebiskopen i Nidaros stift, medan det på 1700-talet var köpmän i Kristiansund som ägde Grip. Grip var egen kommun fram till 1964 då den blev en del av Kristiansunds kommun. Kommunen var då landets minsta med en area på 0,48 km² och 115 invånare. Grips kommun omfattade ön Grip samt de många öarna, holmarna och skären omkring.

Grip är även känt för sitt historiska minnesmärke Grips stavkyrka, byggd på 1400-talet.

Galleri

Vidare läsning

Källor

Noter

Externa länkar 
 Webbplats

Orter i Møre og Romsdal fylke
Öar i Møre og Romsdal
Kristiansunds kommun
Georges Dwelshauvers

Georges Dwelshauvers, född 1866, död 1937, var en belgisk filosof och psykolog.

Dwelshauvers var professor i Bryssel. I kärnpunkterna utgick han från Henri Bergson men avvisar hans lära, att det själsliga uteslutande är kvalitativt bestämt. Likaledes opponerar han sig mot Bergsons avoghet mot intelligensen och rationalismen samt mot tolkningen av intuitionen som en utvecklingsform av instinkten. Med Bergson bekämpar han associationspsykologin, och bestrider, att medvetandet är en mosaik av sinnesintryck, förnekar förekomsten av isolerade psykiska element utan betonar istället syntesen som enhetsbandet i medvetandet och hänvisar på det undermedvetna som själslivets bärande grund. Bland hans skrifter märks Les principes de l'idéal scientifique (1892), Réalisme naïf et réalisme critiuque (1896), La synthèse mentale (1908), L'inconscient (1916), samt La psychologie française contemporaine (1920).

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Belgiska filosofer
Psykologer
Män
Födda 1866
Avlidna 1937
Sternschanze

Sternschanze är en stadsdel i Hamburg-Altona i Hamburg. Den ligger mellan stadsdelarna St. Pauli, Altona-Altstadt, Eimsbüttel och Rotherbaum. 

Namnet på stadsdelen kommer från den 1862 byggda befästningsanläggningen Sternschanze. Under 1800-talet rev man stora delar av befästningen och bo- och industriområdena växte fram i området. 1866 öppnades järnvägsstationen Sternschanze på banan mellan Hamburg och Altona. Det var också här som Carl Hagenbeck öppnade sin djurpark innan den flyttade ut till Stellingen. 1892 öppnades slakthuset Central-Schlachthof. Här etablerade även pianofabrikanten Steinway & Sons verksamhet liksom pianohuset Trübger samt skrivmaterialstillverkaren Montblanc Simplo. Sternschanze blev som arbetarkvarter plats för motståndet mot nazisterna i Hamburg under 1930-talet.

Från 1970-talet har området förändrats med en stor andel ung befolkning som flyttat in, inte minst studenter då området ligger nära Hamburgs universitet. Det har också blivit en stadsdel för Hamburgs alternativa scen, inte minst delen Schanzenviertel med Rote Flora. Ett socialt problem för stadsdelen har drogmissbruk varit. Under 1990-talets IT-boom flyttade även många nya företag hit men många har senare lagt ner verksamheten. Diskussioner har återkommande förts om den gentrifiering som sker i stadsdelen.

2008 gjorde Hamburgs stad en ny indelning varpå Sternschanze blev en egen stadsdel. Samtidigt blev nya HafenCity en egen stadsdel. Det var de första stadsdelarna som skapats i Hamburg sedan 1950-talet. 

Stadsdelen har en egen järnvägsstation från 1903, Sternschanze station.

Bilder

Referenser

Externa länkar 

Stadsdelar i Hamburg
Stellingen

Stellingen är en stadsdel i Eimsbüttel i Hamburg. Stellingen blev danskt 1640 och 1777 uppförde den danske kungen Kristian VII en tullstation i Stellingen. 1867 blev Stellingen efter Tysk-danska kriget en del av Preussen. 1907 öppnades Hagenbecks djurpark här. Stellingen blev 1927 en del av Altona, som i sin tur blev en del av Hamburg 1938 då Stor-Hamburg skapades.

Referenser

Stadsdelar i Hamburg
Lill-Tumba gård

Lill-Tumba gård är en hemmansgård i Tumba i Botkyrka kommun. Den ligger strax norr om Tumba pappersbruk, och hör till byggnadsminnet Tumba pappersbruk. Gården köptes år 1900 av bruket, eftersom man ville undvika att marken användes för andra syften. 1905 byggdes en ny ladugård, och 1908 en ny mangårdsbyggnad.

Vid Lill-Tumba gård finns ett järnåldersgravfält, R 186.

Källor 

Tumba
Gårdar i Södermanland
Byggnader och anläggningar i Botkyrka kommun
Bakus historia

Bakus historia sträcker sig från tidig stenålder till idag då staden är huvudstad i Azerbajdzjan. Det finns tydliga spår av människor från bronsåldern i området kring staden, något som tyder på tidig bebyggelse. Bakus historia fram till 900-talet är relativt okänd, det är först under den senare medeltiden och framåt som det finns dokumenterade händelser såsom safavidernas belägring av staden 1501. 1813 föll staden under ryskt styre. Under första världskriget producerade Baku totalt 28 683 000 ton olja. Azerbajdzjan blev senare även en sovjetrepublik, fram till Sovjetunionens kollaps 1991, med Baku som huvudstad, något som inte ändrades efteråt heller.

Etymologi 
En förklaring till namnet Baku är att det kommer från det persiska ordet Bagavan som kan översättas med "Guds stad". En annan folketymologisk förklaring är att det kommer från att annat persiskt ord, Bādkube som betyder "Staden där vindarna blåser", eftersom det blåser mycket i Baku. Dock uppfanns inte ordet Bādkube förrän på 1500- och 1600-talet och det moderna Baku grundades innan 400-talet e.Kr.

Källor

Referenser

Se även 
 Azerbajdzjans historia

Externa länkar 
 Växa upp i Gamla staden, Baku av Khadija Aghabeyli (på engelska)
 Moderna Bakus arkitektoniska ansikte (på engelska)
 Kronologi av Bakus oljeindustri (på engelska)
 Hur Baku fick sitt vatten (på engelska)
 Liknande artikel i en encyklopedisk ordbok (på ryska)

Vidare läsning

Engelsk litteratur 
 Alstadt, Audrey L. The Azerbaijani Bourgeoisie and the Cultural-Enlightenment Movement in Baku: First Steps Toward Nationalism.
 Henry, James Dodds. Baku: An Eventful History. A. Constable & Co., ltd., 1905.

Azerbajdzjansk litteratur 
 Sarabski, Hüseynqulu. Köhnə Bakı. Bakı, 1958.

Rysk litteratur 
 Манаф Сулейманов. Дни минувшие.
 Ашурбейли, Сара. История города Баку. Период средневековья. Б., Азернешр, 1992.
 Тагиев Ф. А. История города Баку в первой половине XIX века (1806–1859). Б., Элм, 1999.
Venus från Moravany

Venus från Moravany ärt en venusfigurin från senpaleolitikum som upptäckts i Slovakien.

Venus från Moravany är gjord av mammutelfenben. Den upptäcktes 1938 i byn Moravany nad Váhom i Slovakien och bedöms vara omkring 23 000 år gammal.

Venus från Moravany finns i Slovakiska nationalmuseets utställning på Bratislava slott.

Referenser 

Moravany
1938 i Tjeckoslovakien
Vetenskapsåret 1938
Skulpturer i Slovakien
Fornfynd i Slovakien
Estadio Elías Figueroa Brander

Estadio Elías Figueroa Brander, tidigare Estadio Municipal de Valparaíso (1931–2005) och Estadio Regional Chiledeportes (2005–2012) , är en idrottsarena i staden Valparaíso, Chile, främst använd för fotboll. Arenan kallas i folkmun Estadio Playa Ancha (svenska: breda strandarenan) på grund av att arenan ligger i området med samma namn i staden. Arenan är hemmaplan för fotbollsklubben Santiago Wanderers. Arenan invigdes 25 december 1931 (juldagen) och har en maxkapacitet på 25 000 personer. Arenan har använts i mästerskapen Copa América 1991 samt U20-VM 1987. Däremot användes arenan inte under Fotbolls-VM 1962, utan den i närheten belägna arenan Estadio Sausalito användes som spelplats i regionen.

Arenan genomgår renovering under 2013, som skall stå klart i augusti 2013. I samband med nyöppningen sker även ett namnbyte till Estadio Elías Figueroa Brander. Renoveringen sker med anledning av Copa América 2015.

Sportanläggningar i Chile
Sportanläggningar invigda 1931
Rydals museum

Rydals museum är ett arbetslivsmuseum i brukssamhället Rydal i Marks kommun. Sedan 1991 är fabrikerna byggnadsminne.

I Rydal anlade Sven Erikson år 1853 Rydahls Manufaktur AB, det första mekaniserade bomullsspinneriet i Sjuhäradsbygden. Han hade redan 1834 grundat Rydboholms aktiebolag, Sveriges första mekaniska bomullsväveri, och Rydals spinneri anlades så att han kunde göra sig oberoende av importerat bomullsgarn.

Fabriken är byggd av gråsten från trakten och gjutjärnspelare importerades från Manchester. Maskinerna drevs med vattenkraft från Viskan. Runt fabriken växte brukssamhället upp med arbetarbostäder, disponentbostad, minuthandel och skola. På 1920-talet tillkom den första egnahemsbebyggelsen.

Den 2 april 2011 återinvigdes Rydals museum med en ny basutställning om Marks historia.

Källor

Noter

Vidare läsning

Bildgalleri

Externa länkar
Rydals museum på Marks kommuns webbplats

Marks kommun
Arbetslivsmuseer i Sverige
Industriminnen i Västergötland
Ej längre existerande svenska textilföretag
Sveriges industrihistoria
Museer i Västra Götalands län
Byggnadsminnen i Västra Götalands län