kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Locknekratern

Locknekratern är en nedslagskrater som uppkom för 458 miljoner år sedan då Storsjöbygden i Jämtland låg 500 meter under havets yta. 

En mycket stor meteorit slog då ned i havet just på den plats där Locknesjön idag är belägen. Den kom med en hastighet av 54.000 km/tim och vägde 300 miljoner ton. Nedslaget blev våldsamt, och en vattenmängd motsvarande tre gånger Storsjöns spolades bort. När vattnet störtade tillbaka i kratern bildades en kilometerhög vattenvåg, en tsunami. Meteoritkratern kring Lockne är mycket välbevarad. 16 km sydväst om Locknesjön finns Målingenkratern. Båda nedslagen är av metoriter med ett ursprung i asteroidbältet. Asteroiden splittrades, kom ur kurs, och en del kom på kollisionskurs med jorden och vid inträdet i atmosfären bröts den i två delar. Den större med en uppskattad storlek av 600 meter orsakade Locknekratern, medan den mindre delen med en storlek av 250 meter orsakade Målingenkratern. Strax norr om området hittades Brunflometeoriten (ett av få meteoritfynd i Sverige), som rankas som ett av de äldsta meteoritfynden på jorden.

Locknekratern Meteoritcenter
Locknekratern Metoritcenter är ett museum i Ångsta som invigdes den 11 juni 2006, vars tema kretsar kring det meteoritnedslag som för 455 miljoner år sedan skapade Locknekratern och formade omgivningen runtomkring.

Meteoritcenter har en utställning av olika slags mineral och bergarter med anknytning till Locknekratern. En filmvisning som återskapar meteoritnedslaget blev en av huvudattraktionerna i museet. Sedan starten 2006 har flera nyheter tillkommit. Numera har museet ett kafé, en butik, samt flera olika stationer inne i själva museiavdelningen, däribland en grotta, främst avsedd för yngre.
Sommaren år 2011 tillkom en helt ny berg- och mineralutställning på andra våningen, kallad "Ögonfröjd".

Källor
Geocenter – Locknekraterns webbplats

Externa länkar 
 Kraterkarta på Earth Impact Database
 Locknekratern på Youtube
 "Jämtland skakat av dubbelt nedslag" Östersunds-Posten 22 april 2014
 Meteoritkratrar visar 460 miljoner år gammalt djurliv – Uppsala universitet (pressmeddelande) 1 december 2009
 Locknekratern påvisar gammalt djurliv Länstidningen Östersund 14 december 2009
 www.popularastronomi.se: 5 tips for dig som vill fira internationella asteroiddagen den 30 juni 2017

Jämtlands geografi
Nedslagskratrar i Sverige
Museer i Jämtlands län
Geoturism i Sverige
Östersunds kommuns geografi
Östersunds kommuns historia
Museer invigda 2006
Adygéer

Adygéerna är ett folkslag i nordvästra Kaukasien. De utgör den västliga grenen av tjerkesserna och är huvudsakligen bosatta i den ryska delrepubliken Adygeiska republiken, där de uppgår till strax över 100 000, men de återfinns också i Turkiet och andra länder i Mellanöstern. De flesta av dem är sunnimuslimer. Deras språk heter adygeiska och talas av omkring 120 000 människor.

Källor 

Adygeiska republiken
Etniska grupper i Ryssland
Kaukasier

kbd:Адыгэхэр
av:Адыгеял
fr:Adyguéens
hi:चरकस लोग
os:Адыгъе
it:Adighè
he:צ'רקסים
uk:Адиги
Vapenrock m/1845

Vapenrock m/1845 var en vapenrock som användes inom försvarsmakten (dåvarande krigsmakten).

Utseende 
Denna vapenrock är av mörkblått kläde med guld foder och med olika kragfärg beroende på tillhörighet. Vapenrocken har en enradig knapprad om åtta knappar av regementets egna, samt är försedd med en 4–4,5 cm hög krage utan knapphål som var öppen och snedskuren framtill. Officerarnas vapenrock var öppen baktill samt hade en gul passpoal framtill på kragen, omkring uppslagen och dess klaffar samt på fickklaffarna. Officerarna bar epåletter på axlarna. Underofficerare och manskapet bar fasta axelklaffar, dock utan förbandssnummer.

Infanteriets gardesregementen samt grenadjärregementena omfattades även de av de nya uniformsbestämmelserna. De fick samma typ av uniform som övriga infanteriet, dock med vissa undantag.

1860 fastställdes det till exempel att artilleriet skulle ha specifika färgar på kragen. A 1 skulle ha mörkblå, A 2 gul och A 3 vit.

Användning 
Hela infanteriet, artilleriet och en stor del av kavalleriet omfattades av uniformsändringarna 1845 när denna vapenrock kom.

Infanteriet använde vapenrocken tillsammans med kask m/1845 och långbyxor m/1845 av mörkblått kläde med gul eller röd passpoal. Långbyxa m/1845 fanns även i vit färg tillverkad i linne- eller bomullstyg för sommarbruk. Syrtut m/1829-1854 användes av en stor del av arméns officerare och underofficerare, dock ej kavalleriet.

Fotografier

Referenser

Webbkällor

Tryckta källor 
 Svenska arméns uniformer 1875-2000, Simon Olsson, Medströms förlag, Fälth & Hässler Värnamo 2011 

Modell äldre för Artilleriet
Modell äldre för Infanteriet
Modell äldre för generalitet
Derwent (flod i Derbyshire)

Derwent  är en flod i Storbritannien med en längd på cirka 80 kilometer. Floden, som har sin källa på Bleaklow Hill i Howden hed, rinner främst åt sydost och mynnar i Trent söder om Derby. Större delen av Derbyshire inom dess avrinningsområde. 
Flodens namn kan ha sitt ursprung i en sammandragning av två keltiska ord, dyr ('ek') och venta ('köpställe'): Floden gav namnet till Derventio slott och staden Derby. Det ligger i riksdelen England, i den södra delen av landet,  km nordväst om huvudstaden London.

I början av 1900-talet byggde man tre reservoarer, Howden, Derwent och Ladybower, för att städerna  Derby, Nottingham, Sheffield och   Leicester behövde mera vatten.

Derwent Valley Mills är ett världsarv längs floden mellan Matlock Bath och Derby, inskrivet i december 2001. Världsarvet omfattar fabrikerna i Cromford, Belper, Milford, Darley Abbey. Närmare Derby finns Derby Silk Mill som är den äldsta fabriken i dalen. Fabrikerna byggdes här för att utnyttja vattenkraft och för att transportera sina råvaror och producter på flodet och genom Cromford Canal.

Kustklimat råder i trakten. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är juli, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är december, med  °C.

Källor

Externa länkar 

Vattendrag i England
Henri Duparc

Marie Eugène Henri Duparc, född 21 januari 1848, död 12 januari 1933, var en fransk tonsättare.

Duparc var elev till bland andra César Franck och var en begåvad musiker, vars verksamhet dock avbröts av obotlig nervsjukdom vilken tvingade honom att överge musiken redan 1885. Duparc har skrift en symfonisk dikt, Léonore (efter Gottfried August Bürgers ballad), pianostycken (därbland Feuilles volantes), en orkesternocturne och en rad sånger. Fastän till antalet få är Duparcs kompositioner betydelsefulla för fransk musik.

Några av Duparcs sånger:

 Chanson triste (Jean Lahor), 1868
 Elégie (Thomas Moore), 1874
 Extase (Jean Lahor), 1874
 Lamento (Théophile Gautier), 1868
 La vie antérieure (Charles Baudelaire), 1876
 Le manoir de Rosemonde (Robert de Bonnières), 1879
 L'invitation au voyage (Charles Baudelaire), 1871
 Phydilé (Charles Marie René Leconte de Lisle), 1872
 Soupir (Sully Prudhomme), 1868

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Franska kompositörer
Födda 1848
Avlidna 1933
Män
Franska musiker under 1800-talet
Escherichia coli O157:H7

Escherichia coli O157:H7, EHEC (Enterohemorragisk Escherichia coli), är en stam av bakteriearten  Escherichia coli som är en bidragande orsak till matförgiftning. 

Bakterien finns främst hos djur, men kan spridas bland oss människor via livsmedel. Symtomen hos den drabbade kan variera. Främst drabbas man av en blödande tjocktarmsinflammation och vanligtvis medför även bakterien blodiga diarréer och illamående. Vid svåra fall kan sjukdomen även förorsaka, framförallt hos yngre barn, hemolytiskt uremiskt syndrom (en form av njursvikt) och en negativ påverkan av det mänskliga nervsystemet.

Bakterien utsöndrar ett gift kallat shigatoxin.

I Sverige rapporteras cirka 300 fall av EHEC varje år. Cirka hälften av de drabbade blev smittade utomlands.

Externa länkar 
Folkhälsomyndigheten har Statistik över EHEC.
Statens veterinärmedicinska anstalt har mer information om EHEC hos djur
Branschorganisationen Svenskt kött om hygien vid hantering av kött för att minska risker med t.ex. EHEC/VTEC.

Proteobacteria
Proteobakterier
Allmänfarliga sjukdomar

eo:Intestohemoragiaj bakterioj Escherichia coli
la:Enterohaemorrhagicum Escherichium coli
lb:Enterohämorrhagesch Escherichia coli
nds:EHEC
pl:Enterokrwotoczny szczep E. coli
pt:Surto de síndroma hemolítico-urémico de 2011
ro:E. coli entero-hemoragică
Louis Duparc

Louis Claude Duparc, född 1866, död 1932, var en schweizisk geolog och petrograf.

Duparc var professor i mineralogi och petrografi vid universitetet i Genève och har utgivit läroböcker och handböcker i petrografi samt utfört detaljarbeten, bland vilka kan nämnas arbeten i Mont Blanc-massivet samt särskilt i Uralbergen, där han undersökte platinans primära förekomst i dunitbergarterna.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Petrologer
Schweiziska geologer
Födda 1866
Avlidna 1932
Män
Svensk uppslagsbok
Jacques-Davy Duperron

Jacques-Davy Duperron, född 25 november 1556 i Saint-Lô, Manche, Frankrike, död 5 september 1618 i Bagnolet, Seine-Saint-Denis, var en fransk kardinal.

Duperron föddes som kalvinist, men kom som 20-åring till Henrik III:s hov, avsvor sig sin tro och kom snart i stor gunst hos kungen. Duperron närvarade sedan vid Henrik IV:s omvändelse och försoning med Rom, och invecklades i en häftig polemik med hugenotterna, särskilt med Philippe Duplessis-Mornay. Efter en ryktbar disputation med denne i Fontainebleau 1600 erhöll han kardinalshatten av påve Clemens VIII 1604. Även i diplomatiska beskickningar användes Duperron av Henrik IV. Efter dennes död drog han sig tillbaka från politiken men uppträdde vid 1614 års ständermöte skarpt mot tredje ståndets gallikanska förslag.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Franska kardinaler
Franska diplomater
Personer i Frankrike under 1600-talet
Födda 1556
Avlidna 1618
Män
Svensk uppslagsbok
Thomas Pucher

Thomas Pucher, född 1969 i Leibnitz i Österrike, är en österrikisk arkitekt.

Thomas Pucher utbildade sig i arkitektur i Graz och grundade 2005 Ateliers Thomas Pucher i Graz. Han har bland annat vunnit arkitekturtävlingar för bostadsområdet North China Development i Tianjin i Kina och för ett nytt konserthus för Sinfonia Varsovia i Warszawa i Polen. Han har tillsammans med Alfred Bramberger fått det österrikiska Fischer von Erlach-priset 2010 för ett kontorshus för fastighetsföretaget NIK i Graz.

Källor
Steirer Monat Business, Das Magazin för Wirtschaft, Nachhligkeit & Genuss, Graz, März 2011, sidorna 6-9,ISDN 0 31 6/85 19 69

Externa länkar
Atelier Thomas Puchers webbplats 

Österrikiska arkitekter under 2000-talet
Födda 1969
Levande personer
Män
Personer från Steiermark
Louis-Marie Aubert du Petit-Thouars

Louis-Marie Aubert du Petit-Thouars, född 5 november 1758, död 12 maj 1831, var en fransk botaniker och forskningsresande. Han var bror till Aristide Aubert du Petit-Thouars och farbror till Abel Aubert du Petit-Thouars.

du Petit-Thouars ägnade sig först åt militäryrket, och företog 1792-1802 vidsträckta utländska resor, bland annat till Mauritius, Madagaskar och Réunion. Han blev direktor för trädskolan i Roule 1807. du Petit-Thouars utgav viktiga floristiska och växtsystematiska verk, särskilt över orkidéerna, och i ett betydelsefullt verk över vegetationsorganens morfologi uppställde han skottet som växtkroppens grundelement. Du Petit-Thouars undersökte även tjocklekstillväxten hos vissa enhjärtbladiga växter.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Franska botaniker
Personer i Frankrike under 1800-talet
Födda 1758
Avlidna 1831
Män
Svensk uppslagsbok
Abel Aubert du Petit-Thouars

Abel Aubert du Petit-Thouars, född 3 augusti 1793, död 16 mars 1864, var en fransk sjöofficer. Han var son till Aristide Aubert du Petit-Thouars och brorson till Louis-Marie Aubert du Petit-Thouars.

du Petit-Thouars ingick 1805 i marinens tjänst, utmärkte sig på olika sätt som fartygschef och blev 1839 konteramiral, 1846 viceamiral. År 1842 sändes Dupetit Thouars i diplomatiska ärenden till Tahiti, där han lyckades förmå drottningen att ställa landet under franskt protektorat. Sedan François Guizot givit vika för brittiska påtryckningar återkallades du Petit-Thouars, som vid sin hemkomst mottogs med storartade hyllningar. År 1849 var han medlem av nationalförsamlingen.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Franska amiraler
Franska militärer under 1800-talet
Födda 1793
Avlidna 1864
Män
Svensk uppslagsbok
André Dupin

André Marie Jean Jacques Dupin, född 1 februari 1782, död 8 november 1865, var en fransk politiker, bror till Charles Dupin.

Dupin gjorde sig tidigt bemärkt som advokat och vann stor popularitet genom att 1815 tillsammans med Pierre-Antoine Berryer våga försvara Michel Ney. Dupin blev under restaurationen det liberala partiets mest anlitade advokat i politiska processer. Han valdes till deputerad 1826, och tog livlig del i julirevolutionen och de politiska strider, som närmast föregick. Från 1817 hade han varit hertigen av Orléans juridiske rådgivare och ägde i hög grad dennes förtroende. Det var Dupin, som under revolutionsdagarna lyckades övertala hertigen att som fransmännens kung ta namnet Ludvig Filip i stället för Filip VII, vilket senare föreslagits för att understryka ordningsföljden inom dynastin. Han förklarade, att hertigen av Orléans kallades till tronen inte för att han var en Bourbon, utan trots att han var det. Ludvig Filip utnämnde honom till procureur-général vid kassationsdomstolen. Som sådan ådagalade Dupin stor bestämdhet, och under de första åren av julimonarkin ingrep han kraftigt mot de liberala strömningar, som han nu definitivt övergett. 1832-40 var han deputeradekammarens president, och utövade som sådan ett stort inflytande. Han sätt att leda förhandlingarna och att, när så påfordrades upprätthålla även gentemot ministrarna kammarens rättigheter samt talartribunens frihet gav honom allmän respekt, även om han hade lätt att förivra sig. Som talare utmärkte han sig för en klar och livfull framställning men var häftig och ibland trivial. Efter att troget stött julimonarkin godtog han lika oförbehållsamt 1848 års republik. Senare svängde han på nytt och var en av de första som stödde Ludvig Napoleon. Redan 1851 uttalade han sig för förlängning av presidenttiden och författningens omändring. Dupin kvarstod som procureur-général men begärde avsked, när familjen Orléans egendom konfiskerades. År 1857 emottog han på nytt detta ämbete. Från 1831 var han medlem av Franska Akademien.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Noter

 

Franska politiker
Ledamöter av Franska Akademien
Födda 1782
Avlidna 1865
Män
Svensk uppslagsbok
Storofficerare av Hederslegionen
Åke Viberg (teolog)

Åke Viberg, född 1958, är en svensk teolog. 

Viberg, som är teologie doktor och docent, är som lektor ämnesföreträdare för Gamla testamentets exegetik på Teologiska Högskolan i Stockholm, där han varit verksam sedan 1994. Han disputerade 1992 vid Lunds universitet på en avhandling om juridiska symbolhandlingar i Gamla testamentet. Viberg har även varit gästforskare vid Cambridge University under 1993.

Bibliografi (i urval)
Gud och det utvalda folket : inledning till Gamla Testamentet, (redaktör tillsammans med LarsOlov Eriksson), Stockholm: Verbum, 2009
Prophets in action : an analysis of prophetic symbolic acts in the Old Testament, (band 55 i CBOTS), Stockholm : Almqvist & Wiksell International, 2007
Drabbad : texter om kallelse och helhjärtat engagemang, (redaktör tillsammans med Valborg Lindgärde, band 6 i Studia theologica Holmiensia ), Örebro : Libris, 2002
Symbols of law : a contextual analysis of legal symbolic acts in the Old Testament, (doktorsavhandling, band 34 i CBOTS), Stockholm : Almqvist & Wiksell International, 1992
Gamla testamentets profeter : en bibliografi, (tillsammans med Gösta Eriksson), Angered : Det står skrivet, 1984

Se även 
Coniectanea Biblica

Referenser 

Svenska teologer under 2000-talet
Födda 1958
Levande personer
Män
Joseph Siffred Duplessis

Joseph Siffred Duplessis, född 22 september 1725 i Carpentras i Vaucluse, död 1 april 1802 i Versailles, var en fransk konstnär.

Duplessis tillhörde en begåvad konstnärssläkt och utvecklade efter grundliga studier i Italien en ansedd verksamhet som porträttör. Han var slutligen anställd vid slottssamlingen i Versailles.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Externa länkar 

Franska porträttmålare
Födda 1725
Avlidna 1802
Män
Juzjnorusskaja ovtjarka

Juzjnorusskaja ovtjarka (sydrysk ovcharka (SRO), youzhak och sydrysk herdehund) är en hundras från Ryssland. Ursprungsområdet är Krim vid Svarta havet där de användes för att driva merinofår som importerades från Spanien. Under 1800-talet var de vanliga över hela Ryssland.

Historia
De har mycket gemensamt med andra stora vita herdehundar som finns i olika varianter runt om i Europa, till exempel den ungerska komondoren. Men i sin bakgrund anses de ha såväl borzoi som tibetansk mastiff.

I samband med industrialiseringen minskade behovet av herdehundar och efter ryska revolutionen föll de i glömska. Mot slutet av 1930-talet började Röda armén använda dem som bevakningshundar. Efter andra världskriget fanns endast dussintalet hundar kvar och ett restaureringsarbete vidtog, bl.a. med hjälp av komondor.

Egenskaper
Juzjnorusskaja ovtjarka användes traditionellt både som vallande herdehundar och som boskapsvaktare för att skydda mot vargar och tjuvar. Det är en självständig, intelligent och modig hund med framträdande vaktinstinkt. Den är reserverad mot främlingar och kan vara skarp.

Utseende
Trots storleken har de inte så tydliga molosserdrag som andra ryska ovtjarkor, utan är mer lika mindre fårhundar som till exempel polski owczarek nizinny.

Källor
Renée Willes: All världens hundraser, Bromma 2003, 
Juzjnorusskaja ovtjarka, Hundrasguiden, Svenska Kennelklubben (SKK) (läst 2011-05-31)
Südrussischer Owtscharka, Rasselexikon, Verband für das Deutsche Hundewesen (VDH) (läst 2011-05-31)
Juzjnorusskaja Ovtjarka, Svenska Ovcharka Klubben (läst 2011-05-31)

Noter

Externa länkar

Rasspecifik Avelsstrategi (RAS), Svenska Ovcharka Klubben 

Vall-, boskaps- och herdehundar
Hundraser från Ryssland
Georges Duplessis

Georges Victor Antoine Gratet Duplessis, född den 19 mars 1834 i Chartres, död den 26 mars 1899 i Paris, var en fransk konsthistoriker.

Duplessis var verksam vid gravyravdelningen vid Bibliothèque Nationale i Paris, och utgav flera grundliga arbeten i kopparstickskonstens, företrädesvis porträttstickets historia samt flera kataloger. Bland hans verk märks en större kostymhistoria och flera monografier, särskilt märks Dictionnaire des marques et monogrammes de graveurs (3 band, 1886-87).

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Externa länkar 
 

Franska konsthistoriker
Franska forskare under 1800-talet
Personer från Chartres
Födda 1834
Avlidna 1899
Män
Svensk uppslagsbok
Kazuo Shinohara

Kazuo Shinohara (japanska: 篠原 一男), född 2 april 1925 i Shizuoka, död 15 juli 2006 i Kawasaki, var en japansk arkitekt.

Kazuo Shinohara utbildade sig på Tokyo Institute of Technology och tog examen 1953. Han disputerade 1967 med avhandlingen "Study of the Space Composition of Japanese Architecture" och blev professor på Tokyo Institute of Technology 1970. Han har ritat ett trettiotal bostadshus och ett antal offentliga byggnader i Japan.

Kazuo Shinohara var portalfiguren för "Shinoharo-skolan", vilken inspirerade verk av Toyo Ito, Kazunari Sakamoto och Itsuko Hasegawa. Han fick 2005 Architectural Institute of Japans (AIJ) stora pris. År 2010 tilldelade  Venedigbiennalen honom ett särskilt minnes-guldlejon.

Verk i urval 
Umbrella House, Nerima Ward i Tokyo (1961)
 Japan Ukiyo-e Museumi Matsumoto (1982)
 Tokyo Institute of Technology (TIT) Centennial Hall i Tokyo (1987)
 Kumamoto Police Station, Kyushu (1990)
 K2 Building i Osaka (1990)

Bibliografi i urval
Kazuo Shinohara: Street with human shadows, CCA Artists' Book Series, mars 2006, 
Kazuo Shinohara: Kazuo Shinohara, Ernst & Sohn 1994, 
Ulrike Stark: Architekten. Kazuo Shinohara, Fraunhofer Irb Stuttgart 1998,

Källor
Om bland annat Shinohara Kazuo på Venedigbiennalens webbplats 2010, läst 2011-05-30
"The Influence of Milieu in the Residential Architecture of Shinohara Kazuo"

Noter

Japanska arkitekter
Födda 1925
Avlidna 2006
Män
Personer från Shizuoka
WP:Projekt Japan
Anders Lettström

Anders Gustaf Lettström, född 24 mars 1948 i Oscars församling i Stockholm, är en svensk arkitekt, ekonom och företagsledare.

Bakgrund och studier
Anders Lettström är son till arkitekt SAR Gustaf Lettström och Ingrid, ogift Berthner, samt brorsons son till Harald Lettström. Han blev arkitekt SAR vid Kungliga Tekniska Högskolan (KTH) 1972 och civilekonom vid Stockholms universitet 1978. Han studerade juridik 1978–1981 och fastighetsekonomi vid KTH 1979–1981.

Karriär
Lettström var anställd vid Lettströms arkitektkontor 1972–1974 och Presidium AB 1974–1977. Han var fastighetschef, först vid BPA Byggproduktion AB 1978–1982 och sedan vid Armerad Betong Vägförbättringar AB (ABV) 1982–1985. Han var verkställande direktör vid Reinhold Fastighets och Byggnads AB 1985–1989, vice koncernchef vid Reinhold AB 1989–1990 och VD för Reinhold City AB 1990–1992. Sedan var han verkställande direktör för Prof Corp Realestate 1993–1997.

Han var delägare och styrelseledamot i Profi Partner AB 1993–2000. Han var anställd vid CB Richard Ellis AB 2000–2003. Vidare blev han ägare av och styrelseordförande i Sköldnora Förvaltning AB 1994 och Sköldnora Fastighets AB 2002.

En rad olika styrelseuppdrag har Lettström också haft. Han satt i styrelserna för Arkitekturmuseum 1987–1992, Fastighets Renting 1987–1992, Swedish International Property Assossiation (Sipa) 1988–1993 och Merchant Grundström & Partners Holding AB 1989–1995. Han var styrelseordförande i Samfundet för Fastighetsekonomi (SFF) 1992–1998, Stockholms Byggnadsförening 1987–1990, Savills Galbreath Ltd 1995–1997 och Nordisk Armering AB 1996–2001. Han var styrelseledamot i Sita Sv AB 2001–2004 och 2 Entertain AB från 2003 samt styrelseordförande i Sv Fastighetsfond 2002–2004 och Oscarsteatern AB från 2004. Han blev ordförande i World Scout Foundation BP-Fellows Sw chapter 2003.

Familj
Anders Lettström var 1978–1990 gift med filosofie kandidat Eva Dahlbäck och från 1991 med Christina Hjärpe.

Se även
Carl XVI Gustaf – Den motvillige monarken

Källor

Svenska arkitekter under 1900-talet
Svenska ekonomer
Svenska företagsledare
Svenska direktörer
Personer inom Sveriges näringsliv under 1900-talet
Födda 1948
Levande personer
Män
Svenska arkitekter under 2000-talet
Personer inom Sveriges näringsliv under 2000-talet
Arkitekter från Stockholm
Alumner från Kungliga Tekniska högskolan
Alumner från Stockholms universitet
Harry Wikström

Harry Johannes Wikström, född 31 oktober 1913 i Lövånger, Västerbottens län, död 9 juli 1987 i Lidingö, var en svensk generaldirektör.

Biografi
Wikström blev juris kandidat 1941, genomförde tingstjänstgöring 1941–1944 och verkade i Svea hovrätt 1944–1945. Han var sekreterare i Sveriges Lantbruksförbund och chef för dess sekretariat och juridiska avdelning 1945–1952, byråchef vid Jordbruksdepartementet 1953, statssekreterare där 1957–1962 samt generaldirektör och chef för Rikets allmänna kartverk 1962–1974. Han blev ledamot av Krigsvetenskapsakademien 1971. Wikström är gravsatt i minneslunden på Lidingö kyrkogård.

Utmärkelser 

  Kommendör med stora korset av Nordstjärneorden, 3 december 1974.

Bibliografi
Vad säger nya föreningslagen? (1952, tredje upplagan 1960)
Avtal om driften av Svenska träforskningsinstitutet: betänkande med förslag till avtal för tiden den 1 juli 1962 - den 30 juni 1967 (1962)
Fiskeristyrelsens laboratorieverksamhet, m.m.: betänkande (1965)
De geodetiska riksnäten (1967)
1974 års utredning angående översyn av lantmäteritaxan: betänkande (1975)

Källor

 Harry Johannes Vikström på Gravar.se

Noter 

Svenska generaldirektörer
Svenska statssekreterare
Ledamöter av Kungliga Krigsvetenskapsakademien
Kommendörer med stora korset av Nordstjärneorden
Personer från Lövångers socken
Gravsatta på Lidingö kyrkogård
Födda 1913
Avlidna 1987
Män