kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Henrik av Preussen

Friedrich Heinrich Ludwig, Prins av Preussen, född 18 januari 1726 i Berlin, död 3 augusti 1802 i Rheinsberg var kung Fredrik Vilhelm I av Preussens och hans gemåls, Sofia Dorotea av Hannover, trettonde barn och yngre bror till kung Fredrik II av Preussen.

Biografi
Han blev i unga år överste för ett preussiskt regemente och tjänstgjorde i Preussens armé under österrikiska tronföljdskriget och sjuårskriget. Under sjuårskriget förde han från 1760 det högsta befälet i Schlesien och hans främsta militära framgång var slaget vid Freiberg 1762, då han som general ledde den preussiska armén till seger mot Habsburgmonarkins armé. Även under Bayerska tronföljdskriget förde han befäl, utan att ge sig in i några större sammandrabbningar. Efter sin militära karriär verkade han som diplomat. 

Henrik avlade ett besök hos sin syster Lovisa Ulrika på Drottningholms slott i Sverige 1770. Under hans besök infördes den franska rödsminkningen vid hovet, där hovdamerna en kväll uppmanades att anlägga rouge för att roa gästen, något de ska ha tyckt så mycket om att de fortsatte med det - Henrik ska själv ha aplikerat rouge på Sofia Albertina. Efter det svenska besöket fortsatte han till Ryssland, där han representerade Preussen i förhandlingarna kring Polens första delning som beslutades 1772.

Fredrik II lät för sin bror prins Henriks räkning från 1748 till 1753 uppföra Prinz-Heinrich-Palais vid Unter den Linden i Berlin, idag Humboldtuniversitetets huvudbyggnad, där Henrik och hustrun Wilhelmina bebodde olika flyglar. Paret levde från 1766 separerade efter hustruns påstådda affär med Friedrich Adolf von Kalckreuth, men även Henriks många manliga favoriter var en bidragande orsak till det olyckliga äktenskapet. Hans huvudsakliga sommarresidens var Rheinsbergs slott, som hans bror Fredrik II skänkte till honom 1744.

Efter Fredrik II:s död 1786 verkade Henrik för att spela en mer aktiv roll som mentor åt sin brorson, den unge kung Fredrik Vilhelm II, men fick först efter dennes död ett visst politiskt inflytande som rådgivare åt dennes son Fredrik Vilhelm III. Från 1799 levde han tillbakadraget på Königs Wusterhausens slott utanför Berlin, där han kunde vara nära sin kungliga släkt utan att aktivt delta i hovlivet.

Familj
Gift 1752 i ett barnlöst äktenskap med Wilhelmina av Hessen-Kassel. Paret levde separerade från 1766.

Anfäder

Referenser

Externa länkar 

Födda 1726
Avlidna 1802
Preussens prinsar
Män
Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden
Mottagare av Serafimerorden
Personer från Berlin
Preussiska generaler
Mottagare av Preussiska Svarta örns orden
Vjatjeslav Malafejev

Vjatjeslav Aleksandrovitj Malafejev (), född 4 mars 1979 i Sankt Petersburg, är en rysk före detta fotbollsspelare (målvakt) som spelade för FC Zenit Sankt Petersburg. Malafejev har spelat 29 landskamper för Rysslands landslag. Malafejev är 185 cm lång och väger 76 kilo. Under EM 2008 var han andramålvakt bakom Igor Akinfejev. 

Han var gift och har två barn tillsammans med Marina Malafejev. Marina omkom i en bilolycka den 17 mars 2011, 32 år gammal.

Externa länkar 
 Officiell webbplats
 Profil på Zenits officiella hemsida

Källor 

Födda 1979
Ryska fotbollsmålvakter
Ryska landslagsspelare i fotboll
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 2004
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 2008
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 2012
Spelare i FC Zenit Sankt Petersburg
Spelare i Premjer-Liga
Idrottare från Sankt Petersburg
Män
Levande personer
Carl Friedrich Christian Fasch

Carl Friedrich Christian Fasch, född 18 november 1736 i Zerbst, död 3 augusti 1800 i Berlin, var en tysk tonsättare. Han var son till tonsättaren Johann Friedrich Fasch.

Fasch instiftade 1792 Berliner Singakademie, som han ledde från dess grundande fram till sin död. År 1756 anställdes han tillsammans med Carl Philipp Emanuel Bach hos Fredrik den store i Berlin. Åren 1774-1776 var han kapellmästare vid kungliga operan.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1932.

Externa länkar 
 

Tyska klassiska kompositörer
Tyska musiker under 1700-talet
Födda 1736
Avlidna 1800
Män
Svensk uppslagsbok
Personer från Zerbst
National Hockey League 1925/1926

National Hockey League 1925/1926 var den nionde säsongen av NHL. Sju lag spelade 36 matcher var i grundserien innan spelet om Stanley Cup inleddes den 8 mars 1926. Stanley Cup vanns av Montreal Maroons som tog sin första titel efter finalseger mot Victoria Cougars med 3-1 i matcher. Victoria Cougars fick spela om Stanley Cup efter vinst i WHL.

De tre lagen som tog sig till slutspel föregående säsong hamnade på de tre sista platserna i grundserien och missade slutspelet denna säsong.

New York Americans spelade sin första säsong i ligan efter det att klubben köpt rättigheterna till spelarna i det tidigare NHL-laget Hamilton Tigers.

Ligan fick ett helt nytt lag i Pittsburgh Pirates.

Grundserien

Poängligan 1925/1926

Not: SM = Spelade matcher, M = Mål, A = Assists, P = Poäng

Slutspelet
Tre lag gjorde upp i ett slutspel om finalplatsen om Stanley Cup-pokalen. Ettan i serien var direktkvalificerad för slutspelsfinalen. Tvåan och trean spelade semifinal i bäst av två matcher där det lag som gjort flest mål gick till final. Slutspelsfinalen spelades i bäst av två matcher där det lag som gjort flest mål fick spela om Stanley Cup mot vinnaren i WHL i en serie i bäst av fem matcher.

Detta var sista säsongen ett lag som inte spelade i NHL kunde vinna Stanley Cup.

NHL-semifinal 1926 

Montreal Maroons vs. Pittsburgh Pirates

Montreal Maroons vann serien med 6-4 i målskillnad.

NHL-final 1926 

Ottawa Senators vs. Montreal Maroons

Montreal Maroons vann finalserien med 2-1 i målskillnad

Stanley Cup-final 1926 

Montreal Maroons vs. Victoria Cougars

Montreal Maroons vann serien med 3-1 i matcher

Slutspelets poängliga
Not: SM = Spelade matcher; M = Mål; A = Assists; P = Poäng

NHL Awards

Källor
 NHL.com - Säsongen 1925/1926

1925 i Kanada
1925 i USA
1926 i Kanada
1926 i USA
Ishockeysäsongen 1925/1926
1925/1926
Rheinsberg

Rheinsberg är en stad i distriktet Landkreis Ostprignitz-Ruppin i delstaten Brandenburg i Tyskland. Rheinsberg är huvudsakligen känd för sitt slott och romanen "Rheinsberg: Ein Bilderbuch für Verliebte" av Kurt Tucholsky (en liknande berättelse skrev han om Gripsholm), och dessutom beskrivs staden i verket "Wanderungen durch die Mark Brandenburg" av Theodor Fontane. Staden är ytmässigt en av de största i Tyskland och kan i detta hänseende jämföras med Bremen och Dresden, men invånarantalet är betydlig mindre.

Rheinsberg ligger i en region med många sjöar och skogstäckta åsar. Vid stadens centrum ligger Rheinsberger See som genomflödas av floden Rhin.

Rheinsbergs historia är starkt bunden till adelssläkten Hohenzollern. Staden och slottet, som ursprungligen var en renässansbyggnad från 1566, köptes av Fredrik Vilhelm I av Preussen och efter en storbrand 1740 blev slottet återuppbyggt av byggmästarna Johann Gottfried Kemmeter och Georg von Knobelsdorff. Som residens åt kronprins Fredrik (senare Fredrik den store) blev det nya rokokoslott en förlaga för slottet Sanssouci i Potsdam.

1762 etablerades en fajansmanufaktur i staden som var en av de största i Preussen. Rheinsberg fick 1896 anslutning till järnvägsnätet, men idag kör tåget bara på helgdagar och sporadiskt under sommaren.

1966 invigdes Östtysklands första kärnkraftverk nära staden, som fram till nedläggningen 1990 var en av Rheinsbergs största arbetsgivare. Redan 1968 hade staden fått status som "statlig legitimerad kurort".

Befolkning

Detaljerade källor anges i Wikimedia Commons..

Sevärdheter 
Schloss Rheinsberg med omfattande parkanläggning och flera monument över medlemmar av släktet Hohenzollern.
Kyrkan Sankt Laurentius från 1200-talet.
Museum för polarforskaren Alfred Wegener (som tillbringade sin barndom här) i Zechlinerhütte, 5 km norr om Rheinsberg.
Postens milsten från 1700-talet.
Minnesmärke för offren av dödsmarschen som startade 1945 från KZ Sachsenhausen och slutade i området kring Parchim.

Bilder

Vänorter 
Ascheberg, Nordrhein-Westfalen, (sedan 1991)
Mariefred, Sverige (sedan 1994)
Fangasso, Mali (sedan 1994)
Hubert Heights, USA (sedan 1995)
Toftlund, Danmark (sedan 1995)

Referenser

Noter

Externa länkar 

Kommuner och städer i Landkreis Ostprignitz-Ruppin
Jaromír Blažek

Jaromír Blažek är en tjeckisk fotbollsspelare född i Brno 1972. Blažek är en rutinerad målvakt som spelar för FC Vysočina Jihlava i tjeckiska Gambrinus liga. Han var andramålvakt bakom Petr Čech under EM 2008. Blažek är 188 cm lång.

Födda 1972
Tjeckiska fotbollsmålvakter
Fotbollsspelare i SK Slavia Prag
Spelare i FK Viktoria Žižkov
Spelare i Bohemians 1905
Spelare i AC Sparta Prag
Spelare i 1. FC Nürnberg
Män
Levande personer
Ett litet mirakel – Simon Birch

Ett litet mirakel – Simon Birch är en amerikansk film från 1998.

Filmen handlar om dvärgen Simon Birch och hans annorlunda liv. Den hade sverigepremiär den 14 mars 1999 och är tillåten från 11 år.

Skådespelare 
 Ian Michael Smith, Simon Birch
 Joseph Mazzello,	Joe Wenteworth
 Ashley Judd, Rebecca Wenteworth
 Oliver Platt, Ben Goodrich
 David Strathairn,	kyrkoherde Russell
 Dana Ivey, farmor Wenteworth
 Beatrice Winde, Hilde Grove
 Jan Hooks, Miss Leavey
 Ceciley Carroll, Marjorie
 Sumela-Rose Keramidopulos, Ann
 Sam Morton, Stuart
 Jim Carrey, Joe Wenteworth som vuxen

Berättarröst 
 Jim Carrey

Källor 
 

Amerikanska dramafilmer
Filmer 1998
Engelskspråkiga filmer
Filmer från Hollywood Pictures
O hur mången i världen förglömmer

O hur mången i världen förglömmer är en psalm som skrevs av baptistpredikanten Anders Ålander (1843-1878). Den trycktes ursprungligen i Eskilstuna 1872 i ett fyrasidigt häfte med melodin i sifferskrift. 1889 publicerades den i andra upplagan av Sabbatstoner och 1896 i sångboken Det Glada Budskapet.

Se även

Svenska psalmer
Människan och Pegasus

Människan och Pegasus är en skulptur av Carl Milles. Människan och Pegasus (The man and Pegasus) är ett sent verk av Carl Milles, som han skapade 1949.

Beskrivning

Milles själv ansåg att detta var hans djärvaste verk: den grekiska mytologins saga om den bevingade hästen som ville flyga till gudarnas boning Olympen. Pegasos låter sig inte tyglas av människor, men leds av en yngling som endast snuddar med foten vid hans vänstra vinge och i en vid bana följs de åt mot himlen och blir symboler för rätten till konstens och tankens frihet. Milles fångade ögonblicket då Pegasus styrde rakt upp mot himlen. Svårigheten var för Milles att gestalta en tyngdlagsbefriad rörelse.  Hästen flyger diagonalt upp och ytterst på hans övre vingspets balanserar människan på ena fotspetsen. "Den minimala vilopunkten ger maximal upplevelse av flykt, liksom att de två figurerna ses i perspektivet underifrån", konstaterar museimannen Erik Näslund i sin biografi över Milles.

Skulpturen i världen
Carl Milles fick välja ut den plats i Malmö där konstverket skulle bäst komma till sin rätt, valet föll på Linnéplatsen i Slottsparken där skulpturen skulle kunna beses i vida perspektiv från alla sidor. Skulpturen i Malmö kom från början inte till sin fulla rätt, där den stod på en endast fyra meter hög sockel, det hela blev mycket bättre med en ny, högre granitsockel och 1961 kunde Pegasus lyftas upp till 10 meters höjd.

Kopior av Människan och Pegasus finns i Iowa (USA),  Antwerpen, Skulpturparken Hakone i Japan, på Skytteholm, Ekerö kommun samt på Millesgården på Lidingö. Skulpturen var symbol för den svenska ansökan om att arrangera sommar-OS 2004 i Stockholm.

Sabotage
Mats Hinze dömdes 1998 till sju års fängelse för att ett år tidigare ha försökt spränga skulpturen på Lidingö. Sprängningen uppgavs vara hämnd för polisens razzior mot svartklubben Tritnaha (som drevs av nätverket Frihetsfronten), och en protest mot Stockholms stads ansökan om att få anordna olympiska sommarspelen 2004.

Referenser

Noter

Källor

Externa länkar

Skulpturer av Carl Milles
Skulpturer i Malmö kommun
Skulpturer på Millesgården
Skulpturer på Skytteholm
Bronsskulpturer
Skulpturer i Japan
Skulpturer i Belgien
Skulpturer i Iowa
Skulpturer 1949
Skulpturer med motiv från grekisk-romersk mytologi
Bruno Alves

Bruno Eduardo Regufe Alves, född den 27 november 1981 i Póvoa de Varzim, är en portugisisk före detta fotbollsspelare som spelade senast för grekiska Apollon Smyrnis. Han har tidigare representerat det portugisiska landslaget. Han vann EM-guld med Portugal i EM 2016.

Spelarkarriär

Porto 
Alves spelade i portugisiska FC Porto från 2001 till 2010. Under den perioden så hann han med att lånas ut tre gånger. Först till de två portugisiska lagen SC Farense och Vitória Guimarães. Han lånades sedan också ut till det grekiska laget AEK Aten. Tills han senare återvände till Porto 2005 och skrev under ett 5 års kontrakt som gällde fram till 2010.

Zenit St. Petersburg 
3 augusti 2010, så skrev Alves på ett 4:a års kontrakt för den ryska klubben Zenit St. Petersburg. Övergångssumman landade på 22 miljoner €.

Meriter

Klubblag 
 Porto
 Primeira Liga: 2005–06, 2006–07, 2007–08, 2008–09
 Portugisiska cupen: 2005–06, 2008–09, 2009–10
 Supertaça Cândido de Oliveira: 2006, 2009

 Zenit St. Petersburg
 Premjer-Liga: 2010, 2011–12
 Ryska supercupen: 2011

 Fenerbahçe
 Süper Lig: 2013–14
 Turkiska supercupen: 2014

Referenser

Noter

Portugisiska fotbollsspelare
Portugisiska landslagsspelare i fotboll
Spelare i Varzim SC
Fotbollsspelare i FC Porto
Spelare i SC Farense
Fotbollsspelare i Vitória SC
Spelare i AEK Aten FC
Spelare i FC Zenit Sankt Petersburg
Fotbollsspelare i Fenerbahçe SK
Spelare i Cagliari Calcio
Spelare i Rangers FC
Spelare i Parma FC
Spelare i FC Famalicão
Spelare i Apollon Smyrnis
Spelare i Primeira Liga
Spelare i Grekiska superligan
Spelare i Premjer-Liga
Spelare i Süper Lig
Spelare i Serie A
Spelare i Scottish Professional Football League
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 2008
Spelare i VM i fotboll 2010
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 2012
Spelare i VM i fotboll 2014
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 2016
Spelare i Fifa Confederations Cup 2017
Spelare i VM i fotboll 2018
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2004 från Portugal
Tävlande i fotboll vid olympiska sommarspelen 2004
Födda 1981
Levande personer
Män
Personer från Póvoa de Varzim
Portugisiska idrottare under 2000-talet
ESIB

ESIB kan syfta på

 ESIB – tidigare namn European Student Information Bureau på en paraplyorganisation som organiserar nationella studentorganisationer, se European Students' Union
 ESIB –  ICAO för Lidköping-Såtenäs flygplats
Allierade kommendanturen

Allierade kommendanturen (på tyska: die Alliierte Kommandantur, originalbeteckning Alliierte Kommandatura, från början kallad Interalliierte Militärkommandantur) var det organ, som de fyra ockupationsmakterna USA, Storbritannien, Frankrike och Sovjetunionen i enlighet med Londonprotokollet inrättade efter andra världskriget för att kontrollera Berlin. Kommendanturen var underställd det allierade kontrollrådet, som hade samma funktion för hela Tyskland. Det fanns ett liknande kontrollråd även för Österrike.

Den allierade kommendanturen för Berlin sammanträdde för första gången den 11 juli 1945, när brittiska och amerikanska trupper hade ryckt in i det av sovjetiska trupper erövrade Berlin. Kommendanturen flyttade in i Berlins Dahlem i den amerikanska sektorn av Berlin, i ett hus som arkitekten Heinrich Straumer hade skapat för Verband der öffentlichen Feuerversicherungsanstalten ("Förbundet för offentliga brandförsäkringsbolag") 1926–1927. Den allierade kommendanturen regerade där genom „Anordnungen an den Berliner Magistrat und an den Oberbürgermeister“ ("föreskrifter till Berlins magistrat och till överborgmästaren").

De här föreskrifterna skulle enligt reglerna beslutas i enighet mellan de fyra kommendanterna. Eftersom de fyra ofta inte kunde enas om ett beslut, förblev viktiga föreskrifter inte beslutade, som till exempel godkännandet av valet av Ernst Reuter till överborgmästare.
 
Den 16 juni 1948 drog sig den sovjetiske stadskommendanten ur den allierade kommendanturen. De västliga stadskommendanterna uttalade den 21 december, att den allierade kommendanturen ägde fortbestånd och lät symboliskt en stol stå tom för den sovjetiska företrädaren vid sina sammanträden. Sina beslut kunde de dock endast genomdriva i stadens tre västliga sektorer.

När Allierade höga kommissionen i september 1949 inrättades som ockupationsmakternas högsta myndighet i Västtyskland, underställdes även stadskommendanterna i Västberlin denna. Efter att Parisfördragen trätt i kraft i maj 1955, avvecklades Allierade höga kommissionen och istället underställdes kommendanterna de västallierades ambassadörer.

Officiellt avslutades den allierade kommendanturens uppdrag genom ikraftträdandet av Två plus fyra-fördraget 1991. Sedan dess används huset där kommendanturen satt som säte för den centrala administrationen för Freie Universität Berlin.

Se även 
 Berlinfrågan

Källor

 Denna artikel är, helt eller delvis, en översättning från tyskspråkiga Wikipedia

Externa länkar
 Zeittafel auf www.dhm.de: „13.8.48: In Berlin holt die sowjetische Delegation ihre Flagge vor der Alliierten Kommandantur ein und zieht endgültig aus dem Gebäude in der Kaiserwerther …“
 Erklärung der Alliierten Kommandantur über Berlin vom 5. Mai 1955 (Die Westalliierten erklären ihre Sicht über den Status von West-Berlin; Änderung zu 1950; bei verfassungen.de)
 Gerhard Keiderling: Es herrschte das Prinzip der Einstimmigkeit. Die Alliierte Kommandantur 1945–1948 (bei luise-berlin.de)

Koordinater

Kalla kriget
Berlin under 1900-talet
Så pyntat och fint står det torftiga tjäll

Så pyntat och fint står det torftiga tjäll är en julvisa som skrevs av pseudonymen Gösta, det vill säga Gustaf Ulrik Schönberg. Visan publicerades första gången 1893 i barntidningen Jultomten. Senare trycktes den i Nya Cymbalen 1911.

Externa länkar

Svenska visor
Hélder Postiga

Hélder Postiga, född 2 augusti 1982 i Vila do Conde, är en portugisisk fotbollsspelare som spelar för Rio Ave.

Karriär

Lag 
Han var länge Portugals viktigaste anfallare och målgörare men under kvalet till EM 2008 fick han endast hoppa in i två matcher. Helder Postiga ansågs som ett underbarn när han lämnade FC Porto för Tottenham. I Tottenhamn hade han otur då managern som värvade honom fick sparken ett par matcher in i säsongen och han var inte speciellt uppskattad av den nye managern. Trots att Tottenhamn ville ha kvar honom efter ett lyckat EM 2004 valde han att gå tillbaka till FC Porto där han gjorde en dålig första säsong. Under andra säsongen var han däremot en av deras viktigaste spelare och gjorde 11 mål på 22 matcher vilket är ett bra målfacit, men tränaren petade honom mot slutet och säsongen efter var han inte med i hans planer. Efter sejourer i Frankrike och Grekland återvände han för andra gången till Portugal, men till Sporting där han gjorde en dålig första säsong. Andra säsongen för Sporting var en katastrof både för Postiga själv och laget. Sporting slutade på, en för klubben, medioker fjärde plats och Postiga själv lyckades inte göra mål förrän den 19 april.

31 augusti 2011 skrev Postiga på för Real Zaragoza. Efter tre bortdömda mål på lika många matcher så gjorde Postiga sina första mål för sin nya klubb i 2-0-vinsten hemma mot Real Sociedad 16 oktober 2011.

Referenser 

Födda 1982
Portugisiska fotbollsspelare
Fotbollsspelare i FC Porto
Spelare i Tottenham Hotspur FC
Spelare i AS Saint-Étienne
Spelare i Panathinaikos FC
Fotbollsspelare i Sporting Lissabon
Spelare i Real Zaragoza
Spelare i Valencia CF
Fotbollsspelare i SS Lazio
Spelare i RC Deportivo de La Coruña
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 2004
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 2008
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 2012
Spelare i VM i fotboll 2006
Spelare i VM i fotboll 2014
Män
Levande personer
Portugisiska landslagsspelare i fotboll
Atafu

Atafu (engelska Atafu, tokelauanska Atafu) är en atoll bland Tokelauöarna i Polynesien i södra Stilla havet, tillhörande Nya Zeeland. Atollen består av 19 mindre öar som reser sig 5 meter över vattenytan runt en 5 km lång och 4 km bred lagun.   

Atafus befolkning uppgick 2013 till 447 invånare. Huvudorten är byn Atafu på den nordvästra delen av ön. På senare år har omröstningar angående självständighet hållits, men frågan har inte uppnått tillräckligt stöd.

Geografi
Atafu är Tokelauöarnas nordligaste och minsta atoll. Landarealen är på cirka 2,03 km² och lagunen har en yta av cirka 17 km². 

Rikliga regn till trots är det ont om färskvatten på ön.

Historia
Tokelauöarna befolkades troligen av polynesier på 1000-talet.

Den brittiske upptäcktsresanden John Byron upptäckte Atafu 24 jui 1765 med skeppet Dolphin och gav då ön, som verkad obebodd, namnet Duke of York Island. Den 6 juni 1791 besökte brittiske Edward Edwards atollen under jakten efter myteristerna från Bounty. 1841 besöktes atollen av den amerikanska United States Exploring Expedition som då fann den bebodd.

1858 anlände missionärer från London Missionary Society till atollen.

1914 drabbades atollen av en cyklon med stora materiella skador som följd. 1966 slog ytterligare en cyklon till, och 2005 drabbades Atafu av översvämningar och förstörelse till följd av cyklonen Percy.

Näringar 
Bristen på goda hamnar gör sjöfart svår. Befolkningen är känd för sitt utnyttjande av kokosnötter och fiske.

Administration 
Ön styrs av Taupulega – de äldstes råd. Detta består av familjernas överhuvuden och två valda medlemmar.

Förvaltningsmässigt utgör atollen ett eget distrikt bland Tokelauöarna.

Källor

Externa länkar
 Tokelaus förvaltning om Atafu

 
Atoller i Stilla havet
Rött regn

Rött regn (originaltitel Mystic River) är en thriller av Dennis Lehane, publicerad 2001 och översatt till svenska (av Ulf Gyllenhak) samma år. Den filmatiserades 2003 med Sean Penn i huvudrollen. Filmen Mystic River belönades med två Oscarsstatyetter.

Kriminalromaner
Amerikanska romaner
Skönlitteratur 2001
Engelskspråkiga böcker av amerikanska författare som blivit film
Verk av Dennis Lehane
Reinhold Johan von Lingen

Reinhold Johan von Lingen, född 28 augusti 1708 i Visby domkyrkoförsamling, Gotlands län, död 30 september 1785 i Slaka församling, Östergötlands län (på Normstorp), var en svensk friherre och generallöjtnant.

Biografi
Reinhold Johan von Lingen var son till överinspektor Peter von Lingen och Margareta Tersmeden, som adlades till friherrinna Cedercreutz.

Matros vid amiralitetet i Karlskrona 1723 kom han under flera år att under strapatsrika förhållanden tjänstgöra i en rad olika främmande arméer innan han åter kom att verka med full kraft inom den svenska krigsmakten från 1741. Detta år kastades han in i det nyss påbörjade kriget mot Ryssland. Under detta krig blev von Lingen mest känd som den som 1743 förde över fredspreliminären från Åbo till Stockholm via Åland och Grisslehamn. Detta skedde under svåra omständigheter, bland annat tvingades han både simma över ett sund, använda en liten fiskebåt och stundom färdas med en hastigt ihopbragd flotta för att nå Stockholm. För denna insats blev han naturaliserad svensk adelsman 1743. 

von Lingen blev senare överste för Älvsborgs regemente 1751, generalmajor 1757 samt slutligen generallöjtnant 1761 och deltog i sistnämnda egenskap som en av befälhavarna i pommerska kriget.  Han verkade också från 1763 som landshövding i Kristianstads län och endast ett par veckor 1772 i Malmöhus län utan att låta tala om sig samt upphöjdes till friherre 1764.

Hans utnämning till landshövding i Malmö var enligt Carl Grimberg en skandal. Lingen var en rättrogen mössa och belönades av partiet med landshövdingesysslan, inte för att tillträda den, utan för att sälja den vidare, vilket också skedde i det han överlät sysslan till överste Bengt Gustaf Frölich.

Utmärkelser
Adlad - 11 september, 1743
Riddare av Svärdsorden - 26 september, 1748
Kommendör av Svärdsorden - 26 november, 1759
Friherre - 4 februari, 1764

Referenser

Källor
 
 Adelsvapen

Landshövdingar i Kristianstads län
Landshövdingar i Malmöhus län
Svenska militärer under 1700-talet
Svenska generaler
Svenskt adlade
Svenska friherrar
Personer under frihetstiden
Personer från Visby
Födda 1708
Avlidna 1785
Män
Kommendörer med stora korset av Svärdsorden