Fri rörlighet för arbetstagare

Fri rörlighet för arbetstagare innebär att unionsmedborgare har rätt att röra sig fritt inom Europeiska unionen för att söka arbete och/eller ta anställning i andra medlemsstater på samma villkor som de egna medborgarna. Den fria rörligheten innebär att all diskriminering av arbetstagare från andra medlemsstater på grund av deras nationalitet är förbjuden vad gäller anställning, lön och övriga arbets- och anställningsvillkor, såvida inte unionsrätten medger undantag i särskilda fall. Den fria rörligheten för arbetstagare utgör en del av den fria rörligheten för personer och är en grundläggande rättighet enligt stadgan om de grundläggande rättigheterna.

Grunden för den fria rörligheten för arbetstagare lades genom Romfördraget, som trädde i kraft den 1 januari 1958. Enligt fördraget skulle den fria rörligheten för arbetstagare genomföras som en del av upprättandet av en gemensam marknad inom Europeiska gemenskaperna senast vid utgången av en övergångsperiod på tolv år. Genom förordningen om arbetskraftens fria rörlighet förverkligades den fria rörligheten för arbetstagare den 8 november 1968.

Historia 

Den fria rörligheten för arbetstagare sträcker sig tillbaka till 1950-talet då rätten till att ta anställning i andra medlemsstater infördes. Europeiska kol- och stålgemenskapen (1951) innehöll en rätt för personer inom dessa branscher att få arbetstillstånd i alla deltagande länder. Romfördraget som etablerade Europeiska gemenskapen (EG) 1957 innehöll rättigheter för medborgare i de anslutna länderna att få arbetstillstånd i alla länder.

Rättsliga bestämmelser

Rätt till anställning 
Varje unionsmedborgare har rätt att ta upp en anställning i en annan medlemsstat på samma villkor som de egna medborgarna i den medlemsstaten. Denna rättighet regleras av förordningen om arbetskraftens fria rörlighet. Arbetstagare har rätt att röra sig fritt mellan medlemsstaterna och uppehålla sig i minst sex månader i en annan medlemsstat i syfte att kunna söka jobb, i enlighet med rörlighetsdirektivet.

Likabehandling 

Likabehandlingsprincipen är en grundläggande princip som ligger till grund för den fria rörligheten för arbetstagare. Arbetstagare som omfattas av fri rörlighet har samma rättigheter som de inhemska arbetstagarna i en medlemsstat, särskilt i fråga om anställningsavtal, löner och förmåner och sociala trygghetssystemet. Diskriminering baserad på nationalitet är förbjuden.

Arbetsförmedling 
Inom EU finns ett nätverk av arbetsförmedlingar - Eures - som syftar till att underlätta utbyte av arbetskraft.

Upprätthållande av rättigheter 
Särskilda bestämmelser i direktiv 2014/54/EU fastställer att medlemsstaterna måste underlätta arbetstagares rättigheter i samband med att de utövar den fria rörligheten för arbetstagare.

Införande mellan olika medlemsstater 
Medlemsstater kan besluta att reglerna inte ska gälla för medborgare i nya medlemsstater som varit EU-medlem i mindre än sju år.

Begränsningar av den fria rörligheten 
Den fria rörligheten för arbetstagare kan begränsas endast i de fall som föreskrivs i unionsrätten. Enligt rörlighetsdirektivet kan en arbetstagares fria rörlighet endast begränsas med hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet eller folkhälsa. Sådana hänsyn får inte åberopas för att tjäna ekonomiska syften. Åtgärder som vidtas med hänsyn till allmän ordning eller allmän säkerhet ska överensstämma med proportionalitetsprincipen och uteslutande vara grundade på personens eget beteende. Tidigare straffdomar får inte i sig utgöra skäl för sådana åtgärder.

Enligt förordningen om arbetskraftens fria rörlighet kan även unionsmedborgares tillgång till tjänster som regleras av offentlig rätt i vissa fall begränsas, till exempel om det rör polis- eller domstolsväsendet.

Tillfälliga begränsningar för nya medlemsstaters arbetstagare 

I samband med utvidgningarna under 2000- och 2010-talen har tillfälliga begränsningar införts i den fria rörligheten för arbetstagare från nya medlemsstater. Genom bestämmelserna i anslutningsfördragen undantogs bestämmelserna i förordningen om arbetskraftens fria rörlighet tillfälligt under en övergångsperiod, som kunde sträcka sig upp till sju år från utvidgningsdatumet.

Se även 
 Fri rörlighet för personer
 Förordningen om arbetskraftens fria rörlighet

Referenser 

Fri rörlighet för personer