kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hornalka

Hornalka (Cerorhinca monocerata) är en fågel i familjen alkor inom ordningen vadarfåglar som förekommer i norra Stilla havet.

Kännetecken

Utseende 
Hornalkan är en medelstor (35-38 cm) och satt alka, jämnstor med lunnefåglarna som den är nära släkt med. Fjäderdräkten är generellt mörk, med mörkgrå ovansida, helmörka vingar, grå undersida men vit buk. Huvudet är kilformat med lång och kraftig, gulaktig näbb. I häckningsdräkt har den två vita plymer på huvudet, dels från ögat och bak i nacken, dels från mungipan ner mot halsen. Från innersta delen av övre näbbhalvan sticker ett märkligt vitt "horn" upp som gett arten dess namn.

Läten 
På häckplats hörs en serie med sju till tolv råmande läten för att underlätta paren att hitta varandra på natten. Även korta och snabba skällande läten hörs.

Utbredning och systematik 
Hornalkan placeras som enda nu levande art i släktet Cerorhinca, men är nära släkt med lunnefåglarna i Fratercula. Fågeln häckar dels i östra Asien, dels i nordvästra och västra Nordamerika. I Asien förekommer den från östra Ryssland, södra Sachalin och södra Kurilerna till Japan och möjligtvis nordostligaste Korea. I Nordamerika häkar den i centrala Aleuterna samt från södra och sydöstra Alaska till British Columbia, västra Washington och Kalifornien, så långt söderut som till Channel Islands. Den övervintrar ute till havs och utmed kusterna, i Asien nära häckningsområdena, i Nordamerika huvudsakligen från södra British Columbia söderut till Baja California. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt

Häckning 
Hornalkan anländer till häckningskolonierna mellan slutet av mars och början av april, något senare längst i norr. Den häckar i på öar i utgrävda bohålor eller i naturliga grottor och håligheter mellan en och fem meter djupa. Helst föredrar den att häcka i svaga sluttningar för att underlätta när den tar till vingarna. Fågeln lägger ett enda ägg som ruvas av båda föräldrar i 45 dagar. Ungen matas sedan varje kväll på lunnefågelmanér med en näbb full med fisk, troligen en anpassning för att undvika predation och kleptoparasitism från måsfåglar.

Föda 
Hornalkan lever mestadels av fisk, med inslag av krill och bläckfisk. Under häckningstid fiskar den nära kusten på medeldjupt vatten. Den kan dyka upp till 57 meter och stanna under vatten i 148 sekunder.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal till följd av predation från invasiva djur, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattas till fler än 1,3 miljoner individer.

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Alkor
Fåglar i palearktiska regionen
Fåglar i nearktiska regionen
Hornlunne

Hornlunne (Fratercula corniculata) är en fågel i familjen alkor inom ordningen vadarfåglar som förekommer i nordöstra Asien och nordvästra Nordamerika.

Utseende 
Hornlunnen är Stilla havets motsvarighet till lunnefågeln och mycket lik med svart ovansida och strupe, vitt ansikte och undersida, den stora, trekantiga och färgglada papeojliknande näbben samt uppsynen av en ledsen clown. Jämfört med lunnefågeln är dock hornlunnen större (32–41 cm istället för 28–34 cm) och näbben är gräddgul på de inre två tredjedelarna, ytterst röd. Vidare har den en svart streck bakåt från ögat och en hornliknande hudflik rakt upp som gett arten dess namn. Utanför häckningstid är ansiktet sotfärgat och det gula på näbben grått. Ungfågeln har en liknande dräkt, men näbben är mindre.

Läten 
Vid häckningskolonierna hörs låga, stönande läten i rytmiska serier. Vintertid är den generellt tystlåten.

Utbredning och systematik 
Hornlunnen häckar i östra Sibirien och nordvästra Nordamerika. I Asien häckar den på Wrangelön, Heardön och utmd Tjuktjerhalvöns kust söderut genom Kamtjatka, Kommendörsöarna till Ochotska havet, Sachalin och norra Kurilerna. I Nordamerika förekommer den i norra och västra Alaska (nära Barrow samt på Kap Lisburne och Diomedeöarna) söderut genom Berings hav till Aleuterna och österut genom Alaskagolfen söderut till British Columbia (Haida Gwaii). Vintern tillbringar den mestadels ute till havs i ett stort område i centrala norra Stilla havet och ses då söderut till Japan och södra Kalifornien. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

En hornlunne fotograferades 10 augusti 2009 på Hornöya i norska Varanger. Bilden granskades långt senare och fyndet rapporterades först 18 januari 2022 som det första i Europa. En individ har också rapporterats återkomma till ett skär utanför Wolstenholme Ø i nordvästra Grönland 2002–2006 och 2013–2019.

Levnadssätt 
Hornlunnen häckar till skillnad från lunnefågeln i klippskrevor. Den lägger ett enda ägg som ruvas i sex veckor. Ungen matas i ytterligare sex veckor med fisk och bläckfisk som fångas i närheten, oftast inom en till två kilometer från kusten.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal till följd av predation från invasiva arter och habitatförstörelse. Den minskar dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattas till fler än 1,2 miljoner individer.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Alkor
Fåglar i palearktiska regionen
Fåglar i nearktiska regionen
Sotalka

Sotalka (Ptychoramphus aleuticus) är en rätt liten nordamerikansk fågel i familjen alkor inom ordningen vadarfåglar. Den förekommer utmed västkusten från Aleuterna i Alaska till Baja California i Mexiko. Arten är talrik men minskar i antal, så pass att IUCN listar den som nära hotad.

Utseende 
Sotalkan är en liten (23 cm), knubbig och mörk alka med tydligt ljusa ögon. Huvudet är gråbrunt med blekare brun haka och strupe. Ovansidan är svartaktig till skiffergrå med gråbrunt på bröst och flanker, medan buken är vit. Den korta näbben är svartaktig, gulaktig längst in på undre näbbhalvan. Ögat är vitt och väl synligt på håll, förstärkt av en vit halvmåne ovan ögat. Benen är blåaktigt skära. Till skillnad från många andra alkor har den samma dräkt årent runt. Ungfågeln har vitare strupe, brunare vingar och stjärt samt mörkbrunt öga.

Läte 
Lätena i kör från häckningskolonier har beskrivits som en damm med kväkande grodor eller skriande grisar. Själva lätet har liknats vid en gnisslig järngrind eller en jättelik syrsa. Till havs är den vanligen tystlåten.

Utbredning och systematik 
Sotalkan förekommer på den nordamerikanska västkusten från Aleuterna till Baja California i Mexiko. Den delas in i två underarter med följande utbredning:
 Ptychoramphus aleuticus aleuticus – förekommer i Aleuterna och Alaska till norra Baja California
 Ptychoramphus aleuticus australis – förekommer i södra Baja California (San Benito till Asunción- och San Roque-öarna)

Den har även påträffats i Ryssland och Japan.

Släktskap 
Sotalkan placeras som ensam nu levnade art i släktet Ptychoramphus. Genetiska studier visar att den är systerart till alkorna i släktet Aethia.

Levnadssätt 
Sotalkan hittas kustnära men också ute till havs, oftast födosökande över kontinentalsockeln. Den livnär sig huvudsakligen av små kräftdjur, förstärkt av fisklarver och andra ryggradslösa djur. Häckningssäsongens inledning varierar kraftigt, från november i Baja California till juli i Alaska. Den bildar kolonier bestående av allt från under 500 individer till över miljonen, tätast på kustnära öar. Vintern tillbringar den ute till havs. Nordliga populationer flyttar söderut, medan sydliga tenderar att vara stannfåglar.

Status 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor världspopulation på 3,6 miljoner häckande individer. Fram till 2015 ansågs den vara livskraftig, men nya data visar att arten minskat och fortsätter minska kraftigt. Internationella naturvårdsunionen kategoriserar den därför numera som nära hotad.

Namn 
Sotalkans vetenskapliga artnamn aleuticus betyder "från Aleuterna".

Referenser

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Alkor
Fåglar i nearktiska regionen
Krista Kiuru

Krista Katriina Kiuru, född 5 augusti 1974 i Björneborg, är en finländsk politiker (Socialdemokraterna). Hon är ledamot av Finlands riksdag sedan 2007 och har varit bostadsminister, kommunikationsminister, undervisningsminister samt familje- & omsorgsminister.

Kiuru har arbetat som studiehandledare och gymnasielärare i framställningskonst i Björneborg. Hon är politices magister och har studerat samhällsvetenskap, filosofi och sociologi. I augusti 2023 kom hon på andraplats i partimedlemsomröstningen om ny partiordförande mot Antti Lindtman efter den avgående Sanna Marin.

Noter

Externa länkar
Krista Kiuru / Socialdemokratiska riksdagsgruppen – Finlands riksdag
kristakiuru.net

Ledamöter av Finlands riksdag för Socialdemokraterna
Finlands undervisningsministrar
Kommunikationsministrar
Bostadsministrar
Finländska politiker under 2000-talet
Alumner från Åbo universitet
Personer från Björneborg
Kvinnor
Födda 1974
Levande personer
Mexikansk alka

Mexikansk alka (Synthliboramphus craveri) är en vadarfågel i familjen alkor som enbart häckar i nordvästra Mexiko. Arten är fåtalig och minskar i antal. IUCN listar den som utrotningshotad, placerad i kategorin sårbar.

Kännetecken

Utseende 
Mexikansk alka är en rätt liten svartvit alka med en kroppslängd på 25 centimeter, svart ovan och vit under. Ett svart brutet halsband sträcker sig ner på sidan av bröstet. Det svarta på huvudet sträcker sig fram till precis under näbben. Runt ögat syns en bruten vit ögonring. Näbben är lång och smal. Undersidan av vingen är sotfärgad.

De närbesläktade arterna guadalupealka (S. hypoleucos) och kalifornienalka (S. scrippsi) är mycket lika, men saknar bröstbandet, det svarta på huvudet går inte under näbben, har vita vingundersidor och näbben är kort och tjock.

Läten 
Lätet består av en gäll vissling som ibland avges i serier.

Utbredning och systematik 
Arten häckar enbart på öar i Californiaviken i Mexiko. Utanför häckningstid ses den även utmed kusten norrut till södra Kalifornien i USA och söderut till Sonora i Mexiko, möjligen även Guatemala. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Ekologi 
Mexikansk alka lever huvudsakligen av fisklarver, framför allt från sill, kungsfiskar av släktet Sebastes samt prickfisken Benthosema panamense. Den häckar i bohålor, på klippor eller på mjukare mark och lägger två ägg. Häckningsframgången varierar (12-79%), men dödligheten för ungarna är hög den första månaden.

Status och hot 
SMexikansk alka är en fåtalig art med en världspopulation på endast 12 000 individer. Den tros också minska i antal till följd av predation från invasiva arter på öarna där den häckar, framför allt katt och råtta. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar den därför som sårbar.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Federico Craveri (1815-1890) och hans bror Ettore Craveri (1816-1884), italienska meteorologer, naturforskare och samlare av specimen i Mexiko och Kalifornien 1840-1859.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Alkor
Fåglar i nearktiska regionen
Fåglar i neotropiska regionen
Guadalupealka

Guadalupealka (Synthliboramphus hypoleucus) är en fågel i familjen alkor inom ordningen vadarfåglar. Den häckar enbart på några få öar utanför västra Mexikos kust.

Utseende och läten 
Guadalupealkan är en liten (40 cm) alka med tunn och kort svart näbb, svart ovansida med gråaktig anstrykning och vit undersida. Den är mycket lik kalifornienalka, tidigare behandlad som underart, men är vit på tygel, örontäckare och i ett ögonbrynsstreck framför ögat där den senare är svart. Näbben är också tunnare och längre. Även mycket lika mexikansk alka saknar det vita i ansiktet och har dessutom svart ner på bröstsidan och sotfärgade vingundersidor. Lätena är mest lika mexikansk alka, ett syrseliknande skallrande läte snarare än de ljusa visslingarna hos kalifornienalkan.

Utbredning och systematik 
Arten häckar i ögruppen San Benito samt Guadalupe utanför Baja California i nordvästra Mexiko. Utanför häckningstid antas de flesta individer hålla sig kvar i häckningsområdet, men vissa sprider sig norrut till Kaliforniens och Oregons kust i USA. Tillfälligt har den påträffats i Kanada. Tidigare betraktades kalifornienalka (Synthliboramphus scrippsi) som en underart, men den anses nu vara en fullgod art efter studier som visar på skillnader i utseende, genetisk och läten. Den häckar sympatriskt med sotvingad californiaalka i ögruppen San Benito, men genflödet dem emellan är dåligt studerat.

Levnadssätt 
Guadalupealkan häckar i havsnära branta sluttningar, kanjoner och klippor med tunn växtlighet. Den häckar som mest från slutet av mars till slutet av april. Kullen består av två ägg som läggs med åtta dagars mellanrum och ruvas i cirka 34 dagar. Födan är dåligt känd, men tros inte skilja sig nämnvärt från Scripps californiaalka, det vill säga småfisk och plankton.

Status 
Guadalupealkan häckar endast på några enstaka öar i ett litet område och tros minska i antal på grund av predation från invasiva djurarter, framför allt katt. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar den därför som starkt hotad. Världspopulationen uppskattas till endast cirka 5 000 vuxna individer.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Alkor
Fåglar i neotropiska regionen
Endemiska fågelarter i Mexiko
Japansk alka

Japansk alka (Synthliboramphus wumizusume) är en fågel i familjen alkor inom ordningen vadarfåglar som förekommer i nordöstra Asien. Den förekommer i vattnen utanför östra och södra Japan, men också Sydkorea. Arten är fåtalig och minskar i antal. IUCN anser den därför vara utrotningshotad och placerar den i kategorin sårbar (VU).

Utseende 
Japansk alka är en relativt liten alka (26 cm) med kort och tjock blågrå näbb och gulgröna ben och fötter. Sommartid har den svart huvud med svart tofs och vita streck på huvudsidorna ovanför ögat som mötes i nacken. Ovansidan är övervägande svartaktig och blågrå, medan strupen och undersidan är vit. Liknande arten kragalka saknar tofs och har svart strupe.

Läte 
Två olika läten finns beskrivna, återgivna i engelsk litteratur som dels ett "byubyubuy" nattetid vid häckningskolonierna, dels ett sparvlikt och abrupt "chi chi chi chi".

Utbredning 
Den japanska alkan förekommer som namnet antyder i Japan, där längs kusterna och öarna utanför östra och södra delarna av landet, men också utanför Sydkorea. De viktigaste hänckningsplatserna är vid Kyushu (framför allt öarna Biro-jima, Koya-shima och Eboshi-jima) samt Izuöarna (Onbase-jima, Onohara-jima). Den har också konstaterats häcka på öarna Gugul och Jeju utanför Sydkoreas sydkust, tros förekomma vid ön Dok och kan möjligen även häcka i Peter den Stores bukt i Primorje kraj, Ryssland. Efter häckning rör sig fåglarna norrut utmed Japans stillahavskust mot Hokkaido. Fåglar har också påträffats vintertid i sydvästra delen av Japanska havet och vidare söderut till Ryukyuöarna.

Levnadssätt 
Japanska alkan häckar på obebodda skär och kuster mellan mitten av februari till tidigt i maj. Den häckar oftast i ensamma par eller små grupper, ibland även i större kolonier. Vid kolonierna är den nattlevande. Utanför häckningstid ses den ute till havs, mer tillfälligt i skyddade vikar.

Häckning 
Boet placeras vsnligen i klippskrevor och håligheter eller under stenbumblingar, men kan även gräva korta tunnlar i jord och under trädröster eller gräs. Den har också setts utnyttja bohålor utgrävda av andra arter. Däri lägger den två ägg som möjligen ruvas i 32–33 dagar av båda könen i omgångar om 24 till 72 timmar. Kläckningen sker nästan synkroniserat, inom några timmar från varandra.

Föda 
Japanska alkan lever mestadels av kräftdjursplankton och små fisklarver. Den födosöker huvudsakligen över kontinentalsockeln, vanligen i smågrupper till djup liknande kragalkan.

Status och hot 
Japansk alka är en fåtalig art med en världspopulation bestående av endast mellan 5 200 och 9 400 vuxna individer. Den tros också minska kraftigt i antal till följd av störningar vid häckningslokalerna, predation och bifångst vid drevnätsfiske. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som sårbar.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn wumizusume kommer av det japanska namnet på fågeln Umisuzume, som ordagrant betyder "havssparv".

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Alkor
Fåglar i palearktiska regionen
Amerikansk tjockfot

Amerikansk tjockfot (Hesperoburhinus bistriatus) är en fågel i familjen tjockfotar inom ordningen vadarfåglar. Den förekommer som namnet avslöjar i Amerika, från södra Mexiko till nordligaste Brasilien samt även isolerat på Hispaniola. Beståndet anses vara livskraftigt.

Utseende och läte 
Amerikansk tjockfot är en medelstor vadare med en kraftig gul och svart näbb, stora gula ögon som ger den ett reptilartat utseende och en kryptiskt färgad fjäderdräkt. Den adulta fågeln har en kroppslängd på 46-50 centimeter. Den gråbruna ovansidan är fint streckad. Hals och bröst är blekare brun övergående till en vit buk. På huvudet syns ett tydligt vitt ögonbrynsstreck kantat ovan av ett svart streck. I flykten syns en vit fläck på den mörka ovansidan av vingen, medan den vita undersida har en svart bakkant.  Ungfågeln liknar den adulta fågeln men har något mörkare brun ovansida och en vitaktig nacke. Lätet som hörs nattetid är ett högljutt kii-kii-kii.

Utbredning och systematik 
Amerikansk tjockfot delas in i fyra underarter med följande utbredning:
 Hesperoburhinus bistriatus bistriatus – torra områden från södra Mexiko till nordvästra Costa Rica
 Hesperoburhinus bistriatus dominicensis – Hispaniola
 Hesperoburhinus bistriatus pediacus – savann och betesmarker i norra Colombia
 Hesperoburhinus bistriatus vocifer – Venezuela till Guyana och nordligaste Brasilien

Den har påträffats tillfälligt i södra USA, med första fyndet i Texas 1961.

Släktestillhörighet 
Amerikansk tjockfot och dess systerart perutjockfoten placeras traditionellt i släktet Burhinus. Genetiska studier från 2022 visar dock att de är mycket avlägset släkt. De har därför lyfts ur och placerats i det egna för ändamålet nybeskrivna släktet Hesperoburhinus.

Levnadssätt 
Amerikansk tjockfot förekommer i arida gräsmarker, savann och annan liknande torr och öppen miljö. Den är huvudsakligen aktiv från skymning till gryning och lever av stora insekter och andra smådjur.

Häckning 
Boet är en uppskrapad grop i marken där tjockfoten lägger två olivbruna ägg som ruvas i 25-27 dagar av båda föräldrar. Liksom andra vadare lämnar ungarna boet snart efter kläckning.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling. Utifrån dessa kriterier kategoriserar IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattas till mellan en halv miljon och fem miljoner individer.

Namn  
Amerikanska tjockfotens vetenskapliga artnamn bistriatus betyder "tvåstreckad".

Referenser 
Artikeln bygger delvis på en översättning från engelskspråkiga wikipedias artikel Double-striped thick-knee, läst 2018-09-03 som anger följande källor:

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Tjockfotar
Fåglar i neotropiska regionen
Fläcktjockfot

Fläcktjockfot (Burhinus capensis) är en huvudsakligen afrikansk fågel i familjen tjockfotar inom ordningen vadarfåglar.

Kännetecken

Utseende 
Fläcktjockfoten är liksom andra tjockfotar en medelstor kryptiskt tecknad ensamlevande vadarfågel med stora gula ögon som är mest aktiv i skymning och på natten. Den har en kroppslängd på 37-44 centimeter. Unikt för tjockfotarna har den fläckig snarare än streckad ovansida. Ansiktet är relativt mörkt och otecknad och olikt andra arter i familjen är vingtäckarna mer lika resten av översidan.

Läte 
Fläcktjockfotens läte som oftast hörs nattetid är en stigande och sedan fallande serie som i engelsk litteratur återges som "whi-whi-whi-WHI-WHI-WHI-whi-whi".

Utbredning och systematik 
Fläcktjockfot delas in i fyra underarter med följande utbredning:
 Burhinus maculosus maculosus – Senegal till Somalia, Uganda och Kenya
 Burhinus maculosus dodsoni – kustnära Somalia och södra Arabiska halvön (sydvästra Saudiarabien, Jemen samt södra, centrala och östra Oman)
 Burhinus maculosus capensis – Kenya till Sydafrika och från västra Zambia till Angola
 Burhinus maculosus damarensis – Namibia till Botswana och Kapprovinsen

Ekologi

Levnadsmiljö 
Fågeln påträffas i arida områden som öppen skog, savann, buskrik gräsmark, steniga sluttningar och fält, men också stora parker, sportfält och stränder. Nattetid kan den till och med ta sig in till byar och städer. Dagtid föredrar den skugga under träd eller buskar eller bland stenblock.

Föda 
Arten lever troligen huvudsakligen av insekter, men intar också små groddjur, mollusker, kräftdjur och frön. Den födosöker på marken nattetid, men även dagtid i mulet väder.

Häckning 
Fläcktjockfoten inleder häckningen mot slutet av torrperioden eller i början av regnperioden. Den lägger vanligtvis två ägg i en uppskrapad grop som fodrats med stenar, djurspillning eller grässtrån. Äggen ruvas i cirka 24 dagar av båda könen.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling. Utifrån dessa kriterier kategoriserar IUCN arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Tjockfotar
Fåglar i etiopiska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Stylttjockfot

Stylttjockfot (Burhinus grallarius) är en vadarfågel i familjen tjockfotar som förekommer i Australien och på Nya Guinea.

Kännetecken

Utseende 
Stylttjockfoten är en stor medlem av familjen tjockfotar, störst i släktet Burhinus med en kroppslängd på 53–58 cm. I proportionerna är den påtagligt långbent (därav namnet) och långstjärtad med slank kropp. Utseendet i övrigt liknar andra tjockfotar med stora gula ögon som ger den ett reptilartat utseende och en kryptiskt färgad fjäderdräkt. Denna art är fläckad i gråbrunt ovan med ett vitt vingband och svartstreckat smutsvit under. På huvudet syns ett tydligt vitt ögonbrynsstreck. De långa benen är gulgröna.

Läten 
Fågeln är känd för sitt spöklika, ylande läte som hörs nattetid, en serie med sorgsamma visslingar som först stiger och sedan faller i tonhöjd och tempo. Ibland hörs flera fåglar i kör.

Utbredning och systematik 
Stylttjockfoten förekommer huvudsakligen i Australien, från norra och södra Western Australia genom Northern Territory till Queensland, sedan söderut till sydöstra South Australia och Victoria. Den hittas även i området Trans-Fly på södra Nya Guinea. Arten behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Stylttjockfoten hittas året runt i en mängd olika torra områden, som öppen skog, uttorkade flodbäddar, betesmarker och till och med parker och trädgårdar. Fågeln är dagtid skygg och inaktiv. Om den hotas fryser den och blir blick stilla eller rusar snabbt iväg för att gömma sig i växtligheten. På natten ses den ofta utmed landsvägar på jakt efter insekter, mollusker, hundrafotingar, kräftdjur, spindlar, groddjur, små reptiler och ibland frön. Fågeln häckar på våren, med äggläggning mellan juni och december i Queensland och augusti–januari i Victoria.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen är ganska liten och uppskattas till mellan 10.000 och 15.000 vuxna individer.

Bilder

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Tjockfotar
Fåglar i australiska regionen