kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Sköna söndag

Sköna söndag är ett livsstilsprogram som sändes i SVT på söndagarna under perioden 5 oktober 1986-22 mars 1996. 
Programledare genom åren var bland andra Catrin Jacobs, Jesper Aspegren och Cathrine Schück. Den allmänna tonen var flärd och lyx, om än på ett relativt måttfullt sätt. Ämnen som behandlades av programledare med gäster var bland annat mode, design, skönhet, trädgård, sex, livskvalitet, jobb och pengar.  

I Sköna söndag slog Malena Ivarsson igenom stort som sexrådgivare. Hon fortsatte sedan sin TV-karriär med programmet Fräcka fredag, som också var ett mycket kontroversiellt och omtalat så kallat "mjukporrprogram".

Se även 
 Fräcka fredag

Referenser 

TV-program i SVT
Söndag
Middelburgs järnvägsstation

Middelburgs järnvägsstation är en järnvägsstation på Zeeuwselinjen i den nederländska provinsen Zeelands huvudstad. Stationen öppnades 1 mars 1872 och den ursprungliga byggnaden är fortfarande i bruk.

Stationen ligger strax utanför stadens historiska centrum, skilt från detta av kanalen genom Walcheren. En bro gör det möjligt att nå stationen direkt härifrån. Under 2000 började man renovera stationsområdet, busstationen flyttades till den sidan av kanalen där järnvägsstationen ligger. 

Under första halvåret 2006 stannar fjärrtåget (intercity) mellan Vlissingen och Amsterdam här en gång i timmen, i båda riktningar. Detta gäller även lokaltåget mellan Vlissingen och Roosendaal.

Externa länkar
 Stationsweb.nl

Järnvägsstationer invigda 1872
Järnvägsstationer i Nederländerna
Middelburg
1872 i Nederländerna
Crottin de Chavignol

Crottin de Chavignol är en fransk getost gjord på opastöriserad mjölk av get, från regionen Centre-Val de Loire.
I området omkring Sancerre och Sainte-Gemme-en-Sancerrois brukar man dricka vitt Sancerre-vin till osten, eller möjligtvis rött Sancerre-vin till hårdare sorters crottin de Chavignol. Detta bland annat då både osten och vinet härstammar från samma del av Frankrike, närmare bestämt från departementet Cher.

Se även 
 Lista över franska ostar

Franska ostar
Vitmögelostar
Getostar
Martin Tunström

Bo Martin Tunström, född 10 mars 1974 i Arvika östra församling, är en svensk journalist. Han är brorson till Göran Tunström.

Tunström är filosofie magister i statsvetenskap efter studier i Lund och Uppsala. Han har tidigare varit vice ordförande i Föreningen Heimdal. Tunström var politisk chefredaktör och ledarskribent på den moderata tidningen Smålandsposten i Växjö 1999–2012. Sedan september 2012 arbetar han som politisk chefredaktör och ledarskribent på den moderata tidningen Barometern i Kalmar. Han var ordförande för Svenska Högerpressens förening 2007–2013. År 2002 belönades han med Föreningen Heimdals stipendium till Gunnar Heckschers minne. Tunström fick 2013 PJ-priset för att ha "drivit opinionsjournalistiken mot fördjupning och rikare idéinnehåll". År 2014 tilldelades han stiftelsen Svensk Tidskrifts pris för att ha "utvecklat regiontidningens betydelse som opinionsbildare". Martin Tunström fick Näringslivets skattedelegations mediepris hösten 2017.

Källor

Män
Födda 1974
Svenska journalister under 2000-talet
Svenska ledarskribenter
Svenska chefredaktörer
Svenska moderater
Svenska krönikörer
Alumner från Uppsala universitet
Levande personer
Personer från Arvika
Lassbyn

Lassbyn är en by tillhörande Bodens kommun, Norrbottens län. Lassbyn ligger vid Degerselets strand cirka 35 kilometer uppströms Råneälven inte långt från Lassbyforsen.

Externa länkar
 lassbyn.se (lokal webbplats)

Orter i Bodens kommun
Orter i Råneå socken
Sukiyaki (sång)

Sukiyaki, originaltitel , är en japansk sång som framfördes för första gången 1961 av den japanska sångaren Kyu Sakamoto, skriven av Rokusuke Ei och Hachidai Nakamura. Det sägs att Hachidai skrev texten efter en misslyckad relation med skådespelerskan Mieko Nakamura. Utanför Japan är sången mest känd som "Sukiyaki". 

Sången börjar fritt översatt;

Om sången
Sången låg högst på försäljningslistorna i USA 1963 och var den enda japanska sång som någonsin legat etta på Billboardlistan. "Sukiyaki" gavs ut av Toshiba 1961. 1963 gav det brittiska skivbolaget Pye Records ut en cover av sången med Kenny Ball and his Jazzmen. De oroade sig över att de engelsktalande lyssnarna skulle tycka att originalet av sångtiteln var för svår att komma ihåg och att uttala, så de gav den en ny titel "Sukiyaki". Denna titel användes av Capitol Records i USA, och His Master's Voice i Storbritannien när Kyu Sakamotos original släpptes ett par månader senare. Låten sålde över 13 miljoner exemplar runtom hela världen.

Maträtten med samma namn har inget med texten eller sångens mening att göra. Ordet användes bara för att det var kort, lätt att säga, och mer igenkännbart för många engelsktalande. En krönikör på den amerikanska tidningen Newsweek kommenterade att namnbytet var jämförbart med att i Japan släppa låten "Moon River" under namnet "Beef Stew" (Köttgryta).

Efter Sukiyaki lyckades även en annan sång av Kyu Sakamoto ta sig in på Billboardlistan, nämligen China Nights (Shina no yoru), 1963 hamnade den på plats 58. Det var den sista japanska låt som tog sig in på den amerikanska pop-listan på 16 år, tills den kvinnliga duon Pink Lady slog igenom med sin hit Kiss In the Dark (dock sjöngs sången helt på engelska) 1979 tog de sig till "top forty".

Den 16 mars 1999 tog den japanska posten fram ett "Sukiyaki"-frimärke som hedrade sången.

Listplaceringar

Film och TV 
Sukiyaki har spelats i ett flertal filmer och TV-serier.

 Hollywood gigolo (1999)
 No (1999)
 Vagn i Japan
 Charlies änglar (2000)
 Krönikan (2003-2006)
 Grattis Världen (2005)
 Mad Men (2008)
 The Man in the High Castle (2015)

Covers och variationer av sången 
Lista över de länder som Sukiyaki har legat på topplistan i och de länder som sången fått en egen version i.
 Australien - Topplistan
 Argentina - Topplistan
 Brasilien - Topplistan
 Danmark - Topplistan & Egen version
 Finland - Topplistan & Egen version
 Frankrike - Topplistan & Egen version
 Kanada - Topplistan
 Norge - Topplistan
 Spanien - Topplistan & Egen version
 Storbritannien - Topplistan & Egen version
 Sverige - Topplistan
 Tyskland - Topplistan & Egen version
 USA - Topplistan & Egen version

Ett stort antal sångare, sångerskor och grupper har gjort covers på "Sukiyaki"

Referenser

Externa länkar 
 Kyu Sakamoto sjunger Sukiyaki. Musikvideo på Youtube

Sånger 1961
Singelettor i USA
Singelettor i Norge
Vlissingen Souburgs järnvägsstation

Vlissingen Souburgs järnvägsstation är en järnvägsstation på Zeeuwselinjen mellan Roosendaal och Vlissingen. Stationen ligger i den del av Vlissingens kommun som kallas Oost-Souburg.

Denna station är inte bara viktig för Oost-Souburg utan även för Vlissingens norra bostadsområden. Stationen ligger vid kanalen genom Walcheren, vid stadsdelen Westerzicht och svängbron som förbinder Oost- och West-Souburg.

Vlissingen-Souburg är den yngsta stationen på denna linje och öppnades den 31 maj 1986 och är ett typiskt exempel på en förortsstation. Stationsbyggnaden byggdes efter Hans Baks standarddesign och har två perronger. Sedan 2003 är stationen obemannad och biljetter säljs endast i biljettautomater.

Fjärrtåget mellan Vlissingen och Amsterdam stannar på stationen en gång i timmen sedan första halvåret 2006. Detta gäller även lokaltåget mellan Vlissingen och Roosendaal.

Externa länkar
 Stationsweb.nl

Järnvägsstationer invigda 1986
Järnvägsstationer i Nederländerna
Vlissingen
1986 i Nederländerna
Fredrik Haage

Johan Fredrik Haage, född 30 december 1969, är en svensk journalist och författare. Han är sedan 2016 politisk chefredaktör för Smålandsposten. 

Åren 2006–2009 var han chefredaktör på Svenska nyhetsbyrån. Dessförinnan var han ledarskribent på Östgöta Correspondenten och Svenska Dagbladet. Åren 2009–2014 var han talskrivare åt socialminister Göran Hägglund.

Bibliografi
 Nycklar till modern konservatism, Stockholm: Timbro, 2000, 
 Thamgrepp, Stockholm: Timbro, 1998,

Externa länkar 

Män
Födda 1969
Svenska journalister under 2000-talet
Svenska ledarskribenter
Svenska chefredaktörer
Alumner från Uppsala universitet
Levande personer
Vlissingens järnvägsstation

Vlissingens järnvägsstation är en järnvägsstation (ändstation) på Zeeuwselinjen mellan Roosendaal och Vlissingen. Stationen ligger öster om Vlissingens centrum, vid färjhamnen vid Westerschelde.

Stationen öppnades den 1 september 1873 under namnet Vlissingen Haven (Vlissingen hamn). Den var viktig i förbindelse med trafiken till och från England. Den första stationsbyggnaden blev utbytt mot en större 1892, en station som bland annat hade en egen vänthall för adliga personer. År 1944 bombades Vlissingen Haven och efter andra världskriget byggdes en ny station. Denna stationen ersatte de tidigare två Vlissingen Haven och Vlissingen Stad. Vlissingen Stads station låg närmare beläget stadens centrum än hamnens. Dagens station byggdes 1950 efter ritningar av Sybold van Ravesteyn. Han använde ofta en nybarrock stil i sina verk, och det märks tydligt i byggnaden. Den äldsta delen av stationen är taket över perrongen som kommer från 1892.

Stationen utgör en viktig roll i persontrafiken till och från Vlissingen och den västra delen av Zeeuws-Vlaanderen. Tack vare att stationen ligger vid hamnen är förbindelsen med Zeeuws-Vlaanderen god, mellan Vlissingen och Breskens finns det en färjeförbindelse för fotgängare och cyklister. Att stationen ligger nära hamnen är inte bara positivt – detta gör att stationen ligger ocentralt i förhållande till stadskärnan. På grund av detta finns det planer på att flytta stationen längre norrut, vid området där Vlissingen kommun ska bygga ett kunskap- och innovationscentrum. Området som är planerat för den nya stationen är ungefär samma plats som för Vlissingen Stads station. Invånarna i Zeeuws-Vlaanderen protesterar mot dessa planer eftersom en flyttning av stationen skulle betyda att de inte längre kan byta direkt från tåg till färja och därmed kommer förlora tid.

Vlissingens station har inte någon biljettförsäljning, utan biljetter kan endast köpas via automater. Stationsbyggnaden hyser istället rum för en butik och en restaurang. Tågen från Vlissingen avgår varje timme till Roosendaal, Amsterdam, Almere och Lelystad (Intercity 2600) där man kan byta till (Järnvägslinje 7) mot Zwolle och Groningen respsktive Intercity 12700 till Zwolle och Leeuwarden.

Externa länkar
 Stationsweb.nl

Järnvägsstationer invigda 1873
Järnvägsstationer i Nederländerna
Vlissingen
1873 i Nederländerna
Teodoro de Croix

Teodoro de Croix, egentligen Franz Theodor, baron de Croix, riddare av Tyska orden, vicekung av Peru. Född 20 juni 1730 på slottet Prévoté utanför Lille, Frankrike, död 1792 i Madrid, Spanien. Teodoro de Croix var av holländskt lågadligt ursprung. Hans far var kammarherre hos ärkebiskopen av Köln.

Spansk militär
Franz Theodor tog 1747 värvning i spanska armén och blev 1750 placerad i den spanska kungens livvakt, det så kallade vallonska gardet. Han blev löjtnant 1756, riddare av Tyska orden 1757, överste i vallonska gardet 1760, befälhavare för vicekungens av Nya Spanien livvakt 1766-71. Därefter var han under några år aktiv inom Tyska orden, men fortfarande formellt i spansk tjänst.

Generalkommendant
Teodoro de Croix blev 16 maj 1776 utnämnd till brigadgeneral och befälhavare för Comandancia General de las Provincias Internas del Norte, vilket i praktiken innebar att han fick uppdraget att utrota comancher, apacher och andra fientliga indianstammar i det område som senare blev norra Mexiko, Texas och New Mexico. Uppdraget innebar fria händer i förhållande till vicekungen Antonio María de Bucareli y Ursúa, som endast i ett litet hörn av de Croix ansvarsområde fick delad jurisdiktion med honom.

De Croix konkret mest betydande insats var de tre konferenser han 1777-78 sammankallade för att lösa "apacheproblemet", egentligen en inadekvat beteckning för det problemkomplex som orsakats av comanchernas successiva migration söderut. Som belöning för visad aktivitet, inte så vanligt i den typen av tjänst under hans tid, utnämndes han 1779 till överbefälhavare för provinserna Sonora och Kalifornien.

Vicekung av Peru
De Croix blev 1783 befordradtill generallöjtnant och samtidigt utnämnd till vicekung av Peru, en tjänst han tillträdde följande år.
Under sin tid som vicekung delade han upp Peru, som då även omfattade Chile, i sju intendenturer för att den tungrodda byråkratin skulle kunna decentraliseras. Han försökte dessutom aktivt motarbeta spridningen av de revolutionära strömningarna från Frankrike och USA. Hans förordnande som vicekung gick ut 1790 och han återvände då till Spanien, där han åter tillträdde tjänsten som överste för kungens livvakt. Han utsågs 1791 till kommendör i Tyska orden. Teodoro de Croix avled i Madrid 1792.

Referenser
Theodore Reed Fehrenbach, Comanches: The destruction of a people (London & New York 1974).
Alfred B. Thomas, Forgotten frontiers: A study of the Spanish Indian Policy of Don Juan Bautista de Anza, Governor of New Mexico (Norman 1932).
Alfred B. Thomas, Teodoro de Croix and the Northern Frontier of New Spain, 1776-1783 (University of Oklahoma Press 1941).

Spanska imperiet 
Tidigare spanska besittningar
Koloniseringen av Amerika
Peru under 1700-talet
Födda 1730
Avlidna 1792
Män
Bodal

Bodal kan hasyfta på:

Bodal, Lidingö – ett bostadsområde inom stadsdelen Baggeby på Lidingö
Bodal, Östersunds kommun – en by i Östersunds kommun
Bodal, Raseborg – en by i Raseborgs stad (före detta Ekenäs stad) i Finland
Stadsmord

Stadsmord, även kallat urbicid (av latinets urbs ’stad’ och caedo ’döda’), är ett nymyntat begrepp som betecknar storskaligt våld mot en stad och dess befolkning. Termen skiljer sig från folkmord då detta har som syfte utplåna en hel etnisk ras; stadsmordet riktar sig mot staden och alla dess invånare, oavsett vilka de är. Vida praktiserat av Djingis Khan och de mongoliska horderna på 1200-talet.

Exempel på stadsmord
 Peking (1215) - Hundratusentals döda
 Urgentj (1220) - Omkring 1,2 miljoner döda
 Merv (1221) - Över 1,3 miljoner döda (Historiens blodigaste dag)
 Dresden (1945) - 25 000 - 40 000 döda
 Hiroshima (1945)
 Nagasaki (1945)
 Vukovar (1991)
 Ett stort antal städer i Tyskland och Japan under andra världskriget

Stadsmord riktar sig främst mot civila; i de ovanstående exemplen så utgjorde civila åtminstone 80-90 % av de dödade.

Referenser

Brott mot mänskligheten
Mord
Stad
Tystnaden efteråt

Tystnaden efteråt () är en tysk film från 2000 som handlar om den exil som delar av den beväpnade västtyska vänstern (Röda armé-fraktionen, 2 juni-rörelsen) fick i DDR under 1980-talet.

Handling 
Rita Vogt är en västtysk terrorist som flyr till Östtyskland. Där får hon en ny identitet av den östtyska säkerhetspolisen. Men när Tyskland enas kräver de västtyska myndigheterna att få veta allt.

Rollista

Utmärkelser 
2000 vann Volker Schlöndorff Blue Angel-priset vid Berlins filmfestival. Bibiana Beglau och Nadja Uhl delade silverbjörnen för bästa skådespelerska.

Externa länkar

Röda armé-fraktionen
Filmer 2000
Terrorism på film
Tyska dramafilmer
Arma människor

Arma människor (originaltitel: Бедные люди, Bednyje ljudi), är en roman från 1846 av Fjodor Dostojevskij. Detta var Dostojevskijs debutroman, som blev mycket uppmärksammad. Romanen är skriven som en brevväxling mellan de två huvudpersonerna, en man och en kvinna. De hyser starka känslor för varandra men fattigdom och misär försvårar och begränsar deras liv.

Svenska utgåvor 
Romanen gavs ut på svenska första gången 1885, med titeln Fattige stackare. En översättning av Alfred Jensen med titeln Arma människor publicerades 1920. En översättning, betitlad Fattigt folk, gavs ut 2009, och en nyöversättning gavs ut 2018 då åter med titeln Arma människor. 

Skönlitteratur 1846
Romaner av Fjodor Dostojevskij
Jan Szczepanik

Jan Szczepanik, född 13 april 1872 i Rudniki nära Mostyska i nuvarande Ukraina, död 1926 i Tarnów var en polsk kemist och uppfinnare. Han var en pionjär inom teknik för färgfoto, film och television, med flera hundra patent. Han har kallats "den polske Edison".

1897 fick han tillsammans med Ludwig Kleiberg brittiskt patent på ett "telektroskop" (ibland skrivet telelektroskop, en stavelse längre), ett elektromekaniskt system för överföring av bilder. Det var förmodligen den första praktiskt fungerande föregångaren till televisionen. Ordet telektroskop var känt redan 1877 som beteckning på idén att elektriskt överföra bilder, och idén spreds genom den fantasifulla skönlitteraturen långt innan den blev praktisk verklighet.

Källor
http://www.poland.gov.pl/Jan,Szczepanik,2124.html

Noter

Externa länkar

Polska kemister
Män
Födda 1872
Avlidna 1926
Eoraptor

Eoraptor (”Gryningens rövare”) är ett släkte dinosaurier som man hittat fossil av i Argentina, Sydamerika. Eoraptor anses ha levt i slutet av den geologiska perioden Trias för omkring 230 milj. år sedan, och betraktas som en av de äldsta kända dinosaurierna. Den har av vissa forskare ansett likna den påstådda gemensamma förfadern till alla dinosaurier, som man dock inte känner till. De första kända fossilen av Eoraptor påträffades i Ischigualasto provinspark år 1991. Typarten för släktet är Eoraptor lunensis.

Beskrivning

Eoraptor var ett litet djur som mätte omkring 1 meter från nos till svans. Kroppen var relativt smal, och den totala vikten var troligen mindre än 10 kg. Eoraptor sprang upprätt på bakbenen, och balanserade upp kroppen med den långa svansen. Frambenen var betydligt kortare än bakbenen, och slutade i små "händer" med 5 fingrar. fingrarna IIII och IV (motsvarar människans ringfinger och lillfinger) var mycket korta, och saknade klor.

Eoraptor antas ha varit antingen kött- eller allätare.

Taxonomi
Eoraptor var en dinosaurie som ingick i gruppen ödlehöftade dinosaurier (Saurichia), eftersom dess bäcken hade framåtvinklat blygdben, i likhet med dagens ödlor. När det gäller vilken underordning inom saurichierna Eoraptor tillhör, har det funnits delade meningar. Från början betraktades den som en primitiv medlem av Theropoda, som inkluderar köttätande dinosaurier som Tyrannosaurus. 2011 beskrevs dock fossilen av Eodromaeus, en dinosaurie som anses ha varit samtida med Eoraptor. Eodromaeus hade flera för theropoder typiska drag (som Eoraptor saknar). och eftersom skelettet hos Eoraptor hade en del likheter med de hos sauropodomorpher (en grupp som omfattar de stora växtätande sauropoderna), så drog forskarna slutsatsen att Eoraptor var en primitiv sauropodomorph. Detta har dock ifrågasatts av andra forskare, bland annat Bergman och Sues (2011), som fortsatt klassificera Eoraptor som en theropod.

Referenser

Externa länkar
Foto av Eoraptorskelett.

Theropoder
Dinosaurier från triasperioden
Dinosaurier från Sydamerika
Theropoda
Trystorps slott

Trystorps slott är en herrgård på 687 hektar i Lekebergs kommun, Närke. 

Trystorps huvudbyggnad fick sin andra våning under 1800-talets första hälft och det nuvarande utseendet tillkom 1898-99 efter ritningar av arkitekten Lars Israel Wahlman. Naturreservatet Trystorps ekäng söder om slottet är artrikt och har många gamla bevarade ekar.

Kung Karl IX var under en tid en ofta återkommande gäst på slottet.

Förutom huvudbyggnaden omfattar fastigheten flera byggnader från 1800-talet och 1900-talets början, bland annat tjänstebostäder, ett tidigare mejeri, ett stort magasin, växthus och ekonomibyggnader av olika slag.

Historik
Trystorp bildades 1495 av biskop Kort Rogge i Strängnäs som köpte tre torp (Try Torp) vid Logsjön i Tångeråsa socken och lade dem under Riseberga kloster. Den livländske adelsmannen Henrik Falkenberg fick Trystorp i förläning. Det var i släkten Falkenbergs ägo mellan 1603 och 1816. 1816 såldes godset till boktryckare N M Lindh i Örebro. Under hans tid byggdes huvudbyggnaden till med en våning. Dessutom rev man de ursprungliga flyglarna. Lindhs arvingar sålde godset 1868 till grosshandlare Julius Lindström från Göteborg, som anlade en konstgjord damm öster om slottet.

I Vibyboken (Börje Viberud, Kumla, 1961 s. 228) skriver man "Det berättas att han en gång råkade foga till en nolla för mycket på en tobakrekvisition. Han fick sålunda hem ett jätteparti med tobak. Men omedelbart efter detta blev det prisstegring på tobaksvaror, så förtjänsten blev god tack vare nollan. Så Lindström tyckte att han kunde ha råd att bygga en damm!"

När Julius son Albert ägde Trystorp blev godset känt för sin hästavel. Huvudbyggnaden restaurerades samt man byggde ett stort spannmålsförråd tätt intill vägen. Godset såldes från familjen Lindström år 1903.

Från 1914 bodde den norske greven Christopher de Paus på godset. De Paus hade Nordens största samling av grekisk och romersk konst. Han lät även restaurera huvudbyggnaden invändigt, mest för att konsten skulle komma till sin rätt. Godset såldes återigen 1918. Under fyra år hyrdes slottet av Kurt Haijby som där skulle bedriva pensionatsrörelse. 

1937 förvärvades Trystorp av Astrid Ziebach de Jonquiéres. Egendomen ägs sedan 2010 av Johan Wiberg.

Bildgalleri

Källor

Noter

Externa länkar
Om Trystorp på Lekebergs kommuns webbplats. Läst den 26 december 2021.

Byggnader och anläggningar i Lekebergs kommun
Herrgårdar i Närke
Sybil Thorndike

Dame Sybil Thorndike, född 24 oktober 1882 i Gainsborough i Lincolnshire, död 9 juni 1976 i London, var en brittisk skådespelare.

Thorndike var först och främst en framstående aktris på den brittiska scenen, men medverkade även i ett antal filmer.

Hon började sin karriär som konsertpianist, men efter en olycka, då hon bröt handleden, övergick hon till skådespelaryrket, och gjorde scendebut 1904. Hon var den första aktrisen som spelade huvudrollen i George Bernard Shaws Saint Joan, och hon anses av teaterexperter vara den förnämsta att gestalta denna roll.

Tillsammans med sin make, Sir Lewis Casson, uppträdde hon regelbundet på den ärevördiga Old Vic.

Utnämndes 1931 till Dame Commander of the British Empire.

Bland de filmer hon medverkade i kan nämnas Dawn 1928 (i rollen som sjuksköterskan Edith Cavell), Major Barbara 1941 (i rollen som general Baines), Nicholas Nickleby (1947), Det mörka rummet (1951) och Prinsen och balettflickan (1957).

Källor

Externa länkar 

 
 
 http://www.sybilthorndikescrapbook.arthurlloyd.co.uk/

Brittiska skådespelare
Kvinnor
Födda 1882
Avlidna 1976
Personer från Gainsborough
Janove Ottesen

Janove Ottesen, född 27 augusti 1975 som Jan Ove Ottesen, uppväxt i Bryne i Norge, var sångare och frontfigur i det norska rockbandet Kaizers Orchestra. Han har också gett ut musik som soloartist. Han ändrade namnet från Jan Ove till Janove under tiden i Kaizers Orchestra.

Han har gått på musiklärarutbildningen på Lärarhögskolen i Bergen.

Diskografi 

Album (solo)
 Francis' Lonely Nights (2004)
 Artisten & Marlene (2017)
 Hengtmann (2018)
 Spindelvevriff (mini-album) (2018)

Singlar (solo)
"Go Tell Her" (2004)
"Black and White Movie" (2004)
"Pumper julen rett inn" (2011) (med Kitchen Orchestra)
"Vi ses i morgen" (2013) (med Christel Alsos och Real Ones)
"Regnbuen treffer oss ikkje lenger" (2016)
"Verden går til helvete, tralala" (2016)
"Aldri la de tru de er bedre enn deg" (2016)
"Marlene" (2016)
"Hengtmann" (2017)

Album med "gnom"
Mys (1988)

Album med "Blod, Snått & Juling"
Ein glad tunnel (1994)
Sympatiske fisk (1995)

Externa länkar 

Officiell webbplats

Födda 1975
Män
Norska sångare
Levande personer
Personer från Stords kommun
Sommardåd

Sommardåd () är en amerikansk film från 1998 i regi av Bryan Singer och med Ian McKellen och Brad Renfro i huvudrollerna. Pojken Todd är nästan besatt av nazisterna och av en slump visar sig hans granne vara en. Filmen är baserad på en novell i novellsamlingen Sommardåd/Vinterverk av författaren Stephen King.

Rollista

Källor

Externa länkar

Filmer 1998
Amerikanska dramafilmer
Förintelsen på film
Filmer baserade på verk av Stephen King
Filmer i regi av Bryan Singer
Engelskspråkiga filmer
Filmer från TriStar Pictures