kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Barclay (Göteborgssläkt)

Denna artikel behandlar den till Göteborg inflyttade släkten Barclay, härstammandes från grenen Collairnie. För mer information om ätten Barclay, se Barclay (ätt).

Barclay i Göteborg 

Den förste representanten av släkten som kom till Göteborg hette, Alexander Barclay (1778–1833). Efter att för en tid bott i Hamburg, flyttade han 1807, på grund av kontinentalblockaden, till Sverige och Göteborg. Brorsönerna John och Alexander Barclay ärvde sedermera hans stora förmögenhet. Alexander den yngre var gift med Marie Louise Benedicks, dotter till Michael Benedicks. John Barclay (1810–1862) var gift med Martina Lamberg, dotter till kommerserådet Lamberg. Han ägde och bebodde Gunnebo slott. Hans son i sin tur Alexander eller Sandy Barclay (1833–1897) övertog John Barclays firma. Även det Barclayska huset på Västra Hamngatan 14 övertogs av Sandy Barclay. Han var sedan 1875 gift med Elisabeth Sawers. I slutet av 1860-talet upplöstes firman. 

Sandy Barclay avled genom en olyckshändelse.

Till umgängeskretsen räknades landshövding Albert Ehrensvärd d.ä. och medlemmar ur släkterna Gibson, Keiller, Dickson, Wijk, Röhss.

Källor 
 Magnus Lagerberg, Göteborgare. Göteborg 1913

Svenska släkter
Skotska släkter
Béni Egressy

Béni Egressy, född 21 april 1814, död 17 juli 1851, var en ungersk skådespelare och tonsättare.

Egressy var från 1837 medlem av nationalteatern i Pest. Han skapade en rad omtyckta melodiösa kompositioner, bland dem hymnen Szòzat och Klapkamarschen. Egressy författade även texterna till några av Ferenc Erkels operor.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Noter

Ungerska skådespelare under 1800-talet
Ungerska kompositörer
Födda 1814
Avlidna 1851
Män
Personer från Kazincbarcika
Gabriel Heyman

Gabriel Heyman, född 3 oktober 1828 i Göteborg, död 18 mars 1915 i Göteborg, var en svensk grosshandlare, bankman och kommunalpolitiker verksam i Göteborg.

Biografi
Han var son till grosshandlaren Heyman Iacob Heyman och Gustava Schlesinger och gifte sig 1863 med Adèle Leman, dotter till handlanden John Leman och Emma Jacobsson, och de fick sonen Hjalmar John. 

Efter avslutade studier började Heyman arbeta på kontoret till faderns firma och blev 1853 delägare i H.I. Heyman & Co. År 1869 drog han sig dock tillbaka ifrån de affärerna. Åren 1873–1876 var han ledamot av Göteborgs stadsfullmäktige och hade olika kommunala uppdrag, särskilt inom byggsektorn. Han var även ledamot i byggnadskommittén för Holtermanska sjukhuset 1890–1891. Vidare var han ledamot av styrelserna för Göteborgs Enskilda Bank, Göteborgs sparbank och Göteborgs handelsinstitut 1870–1896. 

Han ägde och bebodde Heymanska villan på Vasagatan i Göteborg. Makarna Heyman är begravda på Gamla begravningsplatsen vid Svingeln i Göteborg.

Referenser 

 Göteborgs stadsfullmäktige 1862–1962, II. Göteborg 1963
 Heyman, Gabriel på SvenskaGravar.se

Noter 

Ledamöter av Göteborgs kommunfullmäktige
Personer inom Sveriges näringsliv
Näringslivspersoner från Göteborg
Politiker från Göteborg
Gabriel
Födda 1828
Avlidna 1915
Män
Erkki Lappalainen

Erkki Lappalainen, född den 3 december 1946 i Eno, Karelen, Finland, död den 5 oktober 2010 i Stockholm, Sverige, var en svensk poet. Lappalainen startade Poeternas Estrad 1985 och var den som förde Poetry slam till Sverige.

Biografi 
Erkki Lappalainen kom på 1960-talet från Finland till Sverige för att arbeta som metallarbetare. För att utveckla sina kunskaper i det nya språket svenska  började han omkring 1970 studera på folkhögskolan Biskops-Arnö, och där föddes poeten Lappalainen. Han gav ut sin första diktsamling Jag ville så gärna säga det 1975.

Under Mullvadsockupationen i Stockholm 1977-78 var han en av initiativtagarna, samt librettoförfattare, till gatumusikalen Mullvadsoperan som genomfördes med teatergruppen Jordcirkus. 

År 1985 startade han tillsammans med poeten Ola Thorbiörnson Poeternas Estrad på Kafé 44 i Stockholm. Poeternas Estrad var en slags verkstad för sceniska experiment, där författare och poeter uppmuntrades till samarbete mellan livepoesi och andra konstformer. Denna poesiverksamhet växte och flyttade 1992 till Mosebacke Etablissement och Södra teatern. Bland författare som deltagit i Poeternas Estrad kan nämnas Hans Alfredson, Bodil Malmsten, Ernst Brunner, Birgitta Lillpers och Thomas Di Leva. 

Under en resa till USA i början av 1990-talet träffade Erkki Poetry slams grundare Marc Smith vilket ledde till att han förde denna tävling i estradpoesi till Sverige. I november 1994 organiserade Lappalainen Poetry slam på båten "Mt World Renaissance" under en internationell, litterär svartahavskryssning. Poeter, författare, journalister och reportrar från 30 länder stiftade bekantskap med företeelsen "att tävla i poesi". I juli 1995 hölls Sveriges första SM i Poetry slam.

I samband med Erkki Lappalainens bortgång hölls en två dagars minneskväll kallad Clash of the pets 2011. Författaren Johan Wretman i samarbete med Kapsylen och Kafé 44 presenterade evenemanget som var tillägnat Lappalainen och blev Sveriges största Poetry Slam Grand Prix. Clash of the poets blev en tvådagars minneskväll fylld av scenpoesi från 32 poeter samt världsmästaren i Poetry Slam 2010 från Kanada.

Referenser 
Poeten Erkki Lappalainen av Marika Lagercrantz i Nya Upplagan 2010-12-13
Anteckningar om Erkki Lappalainen RIP, kulturbloggen Den blinde Argus 2010-10-23

Erkki Lappalainen i bibliotekskatalogen LIBRIS

Svenska poeter
Födda 1946
Avlidna 2010
Män
Polhemsmonumentet

Polhemsmonumentet är en staty i bohuslänsk granit, utförd av Ivar Johnsson, som avbildar Christopher Polhem. Vatten flödar ur konstverkets inre åt tre håll. Det avtäcktes den 17 maj 1952 på 200-årsdagen efter uppfinnarens död i Nya Allén i Göteborg och hade skänkts till staden av 98 olika industriföretag.

På minnesplattan finns följande inskription:
Till minnet av Christopher Polhem, den svenska mekanikens fader, reste industrier i Göteborg detta monument 1951 tvåhundra år efter hans död. Samtida och kommande släkten skall det erinra om industriens växande betydelse såsom skapare av underlaget för allmänt höjt välstånd och rikare kulturliv.

Referenser

Skulpturer i Göteborgs kommun
Heden
Minnesmärken i Sverige
Personminnesmärken
Porträttskulpturer i Sverige
Skulpturer 1952
Skulpturer av Ivar Johnsson
Skulpturer i granit
Christopher Polhem
Lars-Erik Gelin

Lars-Erik Gelin, född 18 maj 1920 i Enköping, död 25 juni 1980 i Göteborg, var en svensk läkare och professor.

Gelin var innehavaren av den första professuren i transplantationskirurgi i Sverige. År 1965 byggde han upp en transplantationsenhet på Sahlgrenska sjukhuset, och samma år genomförde han sin första lyckade njurtransplantaion, där givaren avlidit i en trafikolycka. Under 1970-talet var kliniken en av de internationellt ledande vad beträffar njurtransplantation. Dagens Transplantationscentrum vid Sahlgrenska Universitetssjukhuset utgör en direkt fortsättning av Gelins arbete, och i dag (2021) transplanteras många fler organ än njurar.

Stiftelsen Professor Lars-Erik Gelins Minnesfond 
Stiftelsen Professor Lars-Erik Gelins Minnesfond grundades 1981 på initiativ av Njurföreningen i Västsverige. Representanter för Njurföreningen, familjen Gelin och medicinsk profession ingår i stiftelsens styrelse. GelinStiftelsens huvuduppgift är att dela ut bidrag till vetenskapliga forsknings- och utvecklingsprojekt i Sverige som rör njurtransplantation. Under 2020 fick 5 mottagare dela på 650 000 kronor i forskningsbidrag.

Referenser

Externa länkar 
 
 Stiftelsen professor Lars-Erik Gelins Minnesfond

Födda 1920
Avlidna 1980
Svenska kirurger
Män
Personer från Enköping
Jens Lassen la Cour

Jens Lassen Faurschou Dornonville de la Cour, född 15 maj 1876 i Draaby, Randers amt, Danmark, död 5 december 1956 i Helsingborgs Maria församling i dåvarande Malmöhus län, var en dansk ingenjör och direktör, huvudsakligen verksam i Sverige. 

Jens Lassen la Cour tillhörde den franskbördiga danska släkten la Cour. Han var son till godsägaren Jacob Ludvig Vauvert la Cour och Johanne Cathrine Faurschou. Efter studentexamen i Århus 1894 diplomerades la Cour såsom maskiningenjör från Polytechnikum i Zürich 1899, var ledamot av Engelbert Arnolds privata byrå i Karlsruhe 1899–1904, assistent vid tekniska högskolan där 1900–1904, docent i projektering av elektriska kraft- och bananläggningar 1903–1904, chief engineer vid Bruce Peebles & Co i Edinburgh 1904–1907, teknisk direktör vid ASEA 1907–1914 och direktör vid Norsk Hydro-Elektrisk Kvælstof AS 1914–1918. 

La Cour var en av grundarna av Svenska Elektrokemiska Industri AB 1916, som bedrev torvfabriker i södra Sverige, och var dess direktör 1918–1923 samt vidare verkställande direktör för Svenska Elektromekaniska Industri AB i Helsingborg 1921–1942, Graham Brothers 1937–1942, styrelseordförande i Svenska Elektromekaniska Industri AB och Graham Brothers 1943–1949, i AB Elektroskandia 1934–1949, i AB Edwin Andrén & C:o 1938–1949, i AB Elevator 1938–1949, i AB Kullabergs Natur från 1944, i AB Arbogamaskiner från 1949 och i Hvilans Mekaniska Verkstads AB från 1949. 

Han var innehavare av fädernegården Skærsø 1914–1933 och mödernegården Frederiksminde 1917–1938. Han uppfann kaskadomformaren, som omformar växelström till likström, och dubbelpolomformaren. Han blev ledamot av Ingenjörsvetenskapsakademien 1919 och av Fysiografiska sällskapet i Lund 1930, hedersledamot 1951, teknologie hedersdoktor vid tekniska högskolan i Karlsruhe 1925, vid Polyteknisk Læreanstalt i Köpenhamn 1929, tilldelades Cedergrenska guldmedaljen av Kungliga Tekniska högskolan 1939 och blev hedersledamot av Tekniska föreningen i Helsingborg 1949. 

La Cour var medarbetare i Arnolds Die Gleichstrommaschine (två band), Die Wechselstromtechnik (sex band) och efter Arnolds död ensam utgivare därav. 

Han gifte sig 1905 med Maria Kapferer (1884–1970) från Schweiz. De fick fem barn: industriledaren Bjarne de la Cour (1910–2010), Beatrice Bertelsen (1911–1965, gift med medicine doktor Arne Bertelsen), direktören Hroar de la Cour (1914–2007), juristen Jarl Lennart de la Cour (1917–2003) och civilingenjören Gunnar de la Cour (1918-1994).

Källor

Noter 

Danska elektroingenjörer
Personer inom Sveriges näringsliv under 1900-talet
Ledamöter av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien
Ledamöter av Kungliga Fysiografiska Sällskapet i Lund
Födda 1876
Avlidna 1956
Män
Lommán från Trim

Lommán mac Dalláin (född under 400-talet, död i början av 500-talet) var ett helgon och mecenat i Trim i grevskapet Meath, Irland.

Referenser

Vidare läsning

Irländska helgon
Födda 400-talet
Avlidna 500-talet
Män
Medeltida personer på Irland
Luis de Eguílaz

Luis Martínez Eguílaz y Eguílaz, född 1830, död 24 juli 1874, var en spansk teaterförfattare.

Eguílaz skrev sin första komedi, Por dinero baila el perro (För pengar dansar hunden) vid 14 års ålder och utgav sedan ett stort antal komedier och några historiska skådespel, som på sin tid vann stort bifall. Som hans främsta verk brukar räknas La cruz del matrimonio (Äktenskapets kors, 1861), med moralisk tendens som hans övriga verk.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Spanska dramatiker
Födda 1830
Avlidna 1874
Män
Chelidonichthys kumu

Chelidonichthys kumu är en bottenfisk i familjen knotfiskar (Triglidae) som framför allt finns i södra Stilla havet och Indiska oceanen.

Systematik 
Arten är mycket lik den nära släktingen Chelidonichthys spinosus, och taxonomin mellan dessa arter är osäker.

Utseende 
En långsträckt fisk med stort, triangulärt huvud som har stora ögon och många taggar och benkammar. Fjällen är små, och saknas på bröstet. Färgen är normalt olivgrön till brunaktig, men skiftar till rött under stress. Den nedre/indre delen av bröstfenorna har stora svarta fläckar, omgivna av ett flertal ljusblå fläckar, som bleknar efter döden. Den främre ryggfenan har mellan 9 och 10 taggstrålar, medan den bakre består av 15 till 16 mjukstrålar. Även analfenan har enbart mjukstrålar, 14 – 16 till antalet. Osäkra uppgifter finns om att taggstrålarna skulle vara giftiga, men inga giftkörtlar har hittats. Arten kan bli 60 cm lång, och som mest väga 1,5 kg.

Utbredning 
I Indiska oceanen finns den från södra Moçambique till Sydafrika, vidare Stilla havet vid Australien, Nya Zeeland, Vietnam och norrut till Japan och Sydkorea. Rapporter finns också från Hongkong, Hawaii (ett fynd) och osäkra uppgifter från Chile

Ekologi 
Arten lever nära sandiga bottnar, gärna med inslag av snäckskal, från flodmynningar med brackvatten (framför allt ungfiskar) till kontinentalsockeln på ett djup av 200 m. Den förekommer dock vanligen mellan 75 och 150 m. Den kan även gå upp i rent sötvatten. Högsta konstaterade ålder är 15 år.

Kommersiell användning 
Chelidonichthys kumu anses vara en god matfisk, och ett kommersiellt trålfiske förekommer vid Sydafrika, Australien och Nya Zeeland. Fisken saluförs både färsk och frusen. Den genomsnittliga totala årliga fångsten mellan 2002 och 2006 var 4 993 ton, huvuddelen (3 726 ton) i nyzeeländska vatten.

Referenser 

Knotfiskar
Scorpaeniformes
Chelidonichthys
Sergej Gorsjkov

Sergej Georgijevitj Gorsjkov (), född 26 februari 1910 i Kamjanets-Podilskyj, död 13 maj 1988, var en sovjetisk amiral under kalla kriget, och chef för Sovjetunionens flotta 1956–1985.

Gorsjkov gick in i den sovjetiska flottan 1927, tog examen från M.V. Frunzes sjökrigsskola i Leningrad 1931, och fick en tjänst i Svarta havet i november 1931 på jagaren Frunze. Under andra världskriget utmärkte han sig vid landstigningarna på Kertj-halvön och förde befäl över en jagardivision vid krigets slut. Han utsågs till sovjetisk marinchef 1956 av Nikita Chrusjtjov och ledde en massiv marin upprustning under Leonid Brezjnevs tid. I slutet av 1970-talet hade detta lett till att Sovjet hade en flotta som kunde utmana de västliga flottorna.

År 1975 skrev Gorsjkov den mycket uppmärksammade boken Statens sjömakt där han argumenterade för att flottan, tillsammans med Strategiska robottrupperna hade blivit de viktigaste sovjetiska vapenslagen, på bekostnad av Röda armén. I början av 1980-talet, då Sovjets resurser började bli mer ansträngda, utsattes Gorsjkov för kritik av den sovjetiska generalstaben, och han fick 1985 lämna posten som marinchef.

Utmärkelser

Källor

Sovjetiska amiraler
Alumner från Sankt Petersburgs universitet
Personer från Kamjanets-Podilskyj
Män
Födda 1910
Avlidna 1988
Sigfrid Lundberg

Sigfrid Lundberg, född 15 februari 1895 i Funbo socken, död 20 maj 1979 i Uppsala, var en svensk cyklist.

Han blev olympisk silvermedaljör i Antwerpen 1920.

Externa länkar
 SOK Sigfrid Lundberg

Svenska tävlingscyklister
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1920 från Sverige
Tävlande i cykling vid olympiska sommarspelen 1920
Svenska olympiska silvermedaljörer
Olympiska silvermedaljörer 1920
Födda 1895
Avlidna 1979
Män
Personer från Funbo socken
Imsdal

Imsdal är ett norskt varumärke för källvatten. Det kommer från en källa i Imsdalen, en sidodal till Østerdalen nära foten av Rondane, ett fjällmassiv öster om Gudbrandsdalen. Ringnes bryggeri i Oslo äger rättigheterna att tappa vattnet på flaska. 

Imsdals flaskor är speciella på grund av sin form, då flaskans botten har formen av ett isberg.

Externa länkar 
Officiell webbplats
Å selge sand i Sahara - Om markedsføring av Imsdal

Mineralvatten
Varumärken för dagligvaror
Carlsberg
Stor-Elvdals kommun
Dryckestillverkare
Julie Newmar

Julie Newmar, född Julia Chalene Newmeyer den 16 augusti 1933 i Los Angeles i Kalifornien, är en amerikansk skådespelare, dansare och sångerska. Newmar är känd för rollen som Kattkvinnan i den klassiska TV-serien Läderlappen från 1960-talet.

Filmografi i urval 

 – gästframträdande

 – gästframträdande
 – gästframträdande
 – gästframträdande

 – gästframträdande
 – gästframträdande

Teater

Roller

Externa länkar 

  
 
 Official website for her writing

 Julie Newmar Never-Before-Seen Photos

Amerikanska skådespelare
Amerikanska TV-skådespelare
Skådespelare från Los Angeles
Födda 1933
Levande personer
Kvinnor
12:e batteriet på Rindö

12:e batteriet på Rindö är ett historiskt försvarsverk beläget på Rindös västra udde i Stockholms skärgård, nära Vaxholm. Anläggningen uppfördes för att komplettera Rindö redutt i försvaret av farleden via Kodjupet och Norra Vaxholmsfjärden i norr. För batteriet användes en för Sverige helt ny konstruktionsprincip. 12:e batteriet byggdes i mitten av 1870-talet och avvecklades 1933. 12:e batteriet ingick i Vaxholmslinjen som sträckte sig från Värmdö (se Värmdölinjen) över Rindö, Vaxholms kastell, Vaxö, Edholma till ön Lillskär.

Bakgrund
Anledningen till bygget av 12:e batteriet var brister i Rindö redutts försvarsförmåga. När Rindö redutt uppfördes 1858-1863 kunde anläggningen motstå kanoneld med massiv rundkula medan nya spetsiga projektiler avfyrade från kanoner med invändigt räfflade eldrör kunde tränga igenom försvarsmuren. Det visade provskjutningar som 1872 utfördes mot Vaxholms fästnings yttermurar av pansarbåtarna  och . Prover visade att den snabba vapentekniska utvecklingen hade gjort såväl Rindö redutt samt Vaxholms fästning omoderna. Som en direkt följd av detta prov försågs Rindö redutt några år senare med ett nytt batteri, beläget i direkt anslutning knappt 100 meter väster om själva redutten.

Bygget och avvecklingen

För batteriet användes en för Sverige helt ny konstruktionsprincip som sedermera skulle komma att tillämpas för bland annat Byviksfortet (byggt 1897-1900) samt för Myttingefortet och Vretafortet (byggda 1899-1903). Från och med då gällde det att inte visa sig för fienden med höga murar utan att vara så osynligt som möjligt.

Batteriets fort sprängdes därför delvis ner i urberget omgivet av en cirka tio meter bred och tio meter djup utsprängd stormgrav. Kärnan i fortet liknar i plan en kil (med spets mot öst) och kvarstår som en ö omgiven av stormgravarna. På toppen fanns fyra tornpjäser under stål och betong. Hela anläggningen mäter cirka 100x50 meter i plan. Beväpningen utgjordes senare av fyra 15,2 cm kanoner m/98B i tornlavettage m/1900A som hade beställts år 1900 hos Bofors för 90 000 kr/styck.

Genom försvarsbeslutet 1925, som syftade till nedrustning, utgick Vaxholms inre försvarslinje ur krigsorganisationen. Härmed förlorade befästningarna på Rindö sin funktion.
12:e batteriet avvecklades 1933 och av batteriets fyra pjäser flyttades tre till batteri LO på Landsort där de ingick i Havsbandslinjen och tjänstgjorde från 1938 till slutet av 1960-talet. Den fjärde pjäsen fick vara kvar ett tag till. De utrymmen som friställdes när de tre pjäserna togs bort blev sedermera centralt ammunitionsförråd för Vaxholms fästning.

Bilder

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar

Vaxholms kommun
Stockholms skärgård
Stockholms fasta försvar
Lanthanit

Lanthanit (La,Ce,Nd)2(CO3)3·8(H2O) är ett sekundärt mineral som påträffats vid nya Bastnäsfältet, Riddarhyttan, Skinnskattebergs kommun i Västmanland. Färgen är färglös, vit, gul eller svagt rosa. I friskt tillstånd är lanthanit färglös med en svagt rosafärgad nyans. På stuffer som varit utsatta för luftens inverkan är mineralet matt och vitt till färgen. Lanthanit uppvisar pärlemorglans. Uppträder som tunna beläggningar och lameller. Den vanligaste kristallformen är som en tunn fyrsidig tavla, men även andra former har iakttagits. Lanthanit förekommer på sprickytor i ceriummalm, ibland tillsammans med vismutglans och kopparkis. Påträffas även i drusrum och i amfibolskarn ofta åtföljt av kvartskristaller, wroewolfeit, kloritfjäll, magnetit och malakit. Bastnäs är typlokal för lanthanit.

Källor 
Hedin L-H. & Jansson M. 2007. Mineral i Sverige. Förlags AB Björnen.

Karbonater
Ernst Ehlers

Ernst Heinrich Ehlers, född 11 november 1835 i Lüneburg, Tyskland, död 31 december 1925 i Göttingen, var en tysk zoolog, som blev professor i Erlangen 1869 och 1874 i Göttingen. Han har i sina arbeten behandlat lägre djurs, särskilt borstmaskars morfologi och systematik.

Biografi
Efter gymnasiet studerade Ehler medicin och biologi och blev läkare efter att ha avlagt doktorsexamen i medicin. Efter habiliteringen var han till en början privatlärare och prosektor vid Anatomiska institutet i Göttingen. Han utnämndes senare till professor i zoologi vid Georg-August-universitetet i Göttingen, där han arbetade fram till sin pensionering och var även handledare för Jan Bohls och Ludwig Rhumbler.

År 1925 blev Ehlers hedersmedlem i Vetenskapsakademien Leopoldina. Han är också känd för sin privata konstsamling.

Karriär
Vid sidan av sin undervisningsverksamhet sysslade Ehlers främst med forskning om borstmaskar och skrev läroboken Die Borstenwürmer (Annelida Chaetopoda) nach systematischen und anatomischen Untersuchungen (1864). Han blev senare redaktör för Zeitschrift für wissenschaftliche Zoologie som grundades 1848 av Carl von Siebold och Albert von Kölliker. Den 13 januari 1874 valdes han till medlem av Leopoldina. 
 
Från 1894 till 1895 var han ordförande för Deutschen Zoologischen Gesellschaft (DZG) och även mångårig medlem av det kungliga vetenskapssamfundet i Göttingen (Societas Regia Scientiarum Gottingensis), dagens vetenskapsakademi i Göttingen. År 1915 var han sekreterare i detta sällskap och informerade som sådan Albert Einstein 1915 om att han accepterats som korresponderande medlem. Sedan 1897 var Ehler korrespondernade medlem av Preussiska vetenskapsakademin.

Bibliografi (urval) 
(tillsammans med Wilhelm Moritz Keferstein): Zoologische Beiträge gesammelt im Winter 1859/60 in Neapel und Messina. Wilhelm Engelmann, Leipzig 1861 (Archive)
Die Borstenwürmer (Annelida Chaetopoda) nach systematischen und anatomischen Untersuchungen dargestellt. Wilhelm Engelmann, Leipzig 1864 (Digitalisat)
Ueber eine fossile Eunicee aus Solenhofen (Eunicites avitus), nebst Bemerkungen über fossile Würmer überhaupt. In: Zeitschrift für wissenschaftliche Zoologie, 18, 1868, S. 421–443 (Digitalisat)
Ueber fossile Würmer aus dem lithographischen Schiefer in Bayern. In: Palaeontographica, 17, 1869, S. 145–175 (Digitalisat)

Referenser

 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Noter

Vidare läsning
 Julius Victor Carus (Hrsg.), Deutsche Zoologische Gesellschaft: Zoologischer Anzeiger, Band 65, Seite 264, VEB Gustav Fischer Verlag., 1926
 Werner Ulrich: Ehlers, Ernst Heinrich. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 4, Duncker & Humblot, Berlin 1959, , S. 346 f.

Externa länkar 

Tyska zoologer
Personer från Lüneburg
Födda 1835
Avlidna 1925
Män
Erik Jansson (cyklist)

För andra personer med samma namn, se Erik Jansson.
Erik Jansson, född 14 maj 1907 i Sundborn, död 24 juli 1993 i Uppsala, var en svensk cyklist.

Han blev olympisk bronsmedaljör i Amsterdam 1928.

Externa länkar
 SOK Erik Jansson

Svenska tävlingscyklister
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1928 från Sverige
Tävlande i cykling vid olympiska sommarspelen 1928
Svenska olympiska bronsmedaljörer
Olympiska bronsmedaljörer 1928
Födda 1907
Avlidna 1993
Män
Personer från Sundborns socken
Sommaren i Baden-Baden

Sommaren i Baden-Baden (Лето в Бадене) är en roman av den rysk-judiske författaren Leonid Tsypkin. Den skrevs under perioden 1977-1981, men publicerades först 2001, nära 20 år efter författarens död. Boken handlar om hur berättarens resor och umbäranden för att komma närmare sin älsklingsförfattare Dostojevskij på spåren. Enligt Susan Sontag, som upptäckte boken och som även skrev förordet som publicerades i den svenska översättningen, tillhör boken en sällsynt och ambitiös undergenre av romanen. Det är, som hon skriver, en återberättelse om en verklig och betydande persons liv från en annan tid, samtidigt som en annan berättelse som utspelar sig i nuet vävs in i det hela.

Externa länkar
Recension i New York Times den 3 mars 2002

Skönlitteratur 2001