kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Orientvisseland

Orientvisseland (Dendrocygna javanica) är en fågel i familjen änder inom ordningen andfåglar. Den förekommer i våtmarker i Syd- och Sydostasien. Arten minskar i antal, men beståndet anses ändå vara livskraftigt.

Utseende 
Orientvisselanden är med en kroppslängd på 42 centimeter en relativt liten medlem av släktet Dendrocygna – på engelska kallas den Lesser Whistling Duck, alltså "mindre visseland". Från den tydligt större men liknande arten brun visseland (D. bicolor) skiljer den sig genom gråbrunt huvud och nacke, mörkbrun krona samt avsaknad av ett tydligt mörkt streck nedför nacken. I flykten syns också en tydligt kastanjefärgad fläck på den inre delen av vingens ovansida och likaså kastanjefärgade övre stjärttäckare.

Läte 
Orientvisselanden gör liksom andra visseländer skäl för sitt namn, med oupphörliga klara och låga visslingar, i engelsk litteratur återgivna som "whi-whee". Det hörs oftast i flykten, ackompanjerat av ett visslande ljud även från vingarna.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer från indiska subkontinenten till Sydostasien och Stora Sundaöarna. Den har tillfälligtvis påträffats i Japan, Taiwan och Maldiverna samt i Mellanöstern i Israel och Oman. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Orientvisselanden trivs i sjöar och våtmarker, ibland även mangroveträsk, upp till 1 450 meters höjd. Den är mycket social och kan ses i stora flockar. Häckning kan ske året om. Den lägger sina sju till tolv elfenbensvita ägg i ett trädhål eller i ett begagnat fågelbo upp till sex meter ovan mark, ibland i vegetation på marken.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad.  IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattas till mellan 200 000 och två miljoner individer.

Taxonomi och namn 
Orientvisselanden beskrevs som art av Thomas Horsfield 1821. Det vetenskapliga släktesnamnet Dendrocygna betyder "trädsvan", grekiskans Dendron som betyder "träd" och Cygnus som är svanarnas släktesnamn. Artnamnet javanica betyder "från Java". Fågeln kallades tidigare orientalisk visseland på svenska.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Visseländer
Fåglar i orientaliska regionen
Vithuvad visseland

Vithuvad visseland (Dendrocygna viduata) är en fågel i familjen änder inom ordningen andfåglar med en ovanlig utbredning i både Afrika och Sydamerika.

Utseende och läten 
Vithuvad visseland är en långhalsad, brun 43-48 cm lång and med diagnostiskt vitt ansikte, liksom andra visseländer typiskt upprätt stående. Jämfört med brun visseland är den mycket mörkare kastanjebrun på bröstet med fint bandade flanker i svartvitt. Resten av undersidan, stjärten, hjässan och nacken är svart, medan ryggen är brun med sandfärgade fjäderspetsar. Näbben är svart med ett blått eller grått band tvärs över, nära spetsen. Bortsett från det vita ansiktet ter den sig helmörk i flykten. Lätet är en karakteristisk trestavig, ljus vissling.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer dels i tropiska Central- och Sydamerika från Costa Rica (där den troligen är utdöd) söderut till norra Argentina och Uruguay, dels i Afrika söder om Sahara från södra Mauretanien och Senegal österut till Eritrea och söderut till Sydafrika. Den hittas även på Madagaskar och i Komorerna. Tillfälligt har den påträffats i Chile, Panama och Seychellerna. Ett fynd i Spanien har bedömts som ej med säkerhet spontant.

Levnadssätt 
Vithuvad visseland förekommer i sötvattenslaguner och sjöar med intilliggande gräsmarker. Den uppträder ofta i mycket stora flockar. Födan består av vegetabiliskt material som frön, säd och gräs, men även i större utsträckning än andra visseländer vattenlevande ryggradslösa djur. Fågeln inleder häckningen i början av regnsäsongen, mellan juli och september i Venezuela och juli till oktober i Etiopien.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, och tros öka i antal överlag även om vissa delpopulationer minskar. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattas till mellan 1,7 och 2,8 miljoner individer.

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Visseländer
Fåglar i neotropiska regionen
Fåglar i etiopiska regionen
Svarthuvad and

Svarthuvad and (Heteronetta atricapilla) är en avvikande andfågel i familjen änder, närmast släkt med kopparänder. Fågeln är unik bland änderna i att vara boparasit, det vill säga att den lägger sina ägg i andra fåglars bon. Den förekommer i södra Sydamerika. IUCN kategoriserar beståndet som livskraftigt.

Utseendee
Svarthuvad and är en liten (35–43 cm) och mörk and, påminnande om simänder men med mer utdragen kropp, kort stjärt och litet huvud på kort och tjock hals. I själva verket är en nära släkt med kopparänderna i Oxyura, men saknar den styva stjärten och den uppsvullna näbben. Hanen är svart på huvud och mantel, med ljusare flanker och buk. Honan är genomgående ljusbrun.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer på låglandet i södra Sydamerika. Den placeras i sitt släkte Heteronetta, systerart till kopparänder i släktena Nomonyx och Oxyura. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt
Svarthvuad and hittas i träsk, sjöar och våtmarker där den födosöker bland växtligheten på ytan likt simänder. Den livnär sig av växtdelar och frön, men också vattenlevande ryggradslösa djur, framför allt mollusker.

Häckning
Denna art är en boparasit, det vill säga att den lägger ägg i andra fåglars bon och bygger inget eget. Den har därför getts det engelska smeknamnet cuckoo duck, "gökand". Som värdar väljer den framför allt pampasanden (Netta peposaca), men även andra änder, sothöns (Fulica) och ibland även måsfåglar som patagonienmås (Chroicocephalus maculipennis). Olikt gökar förstör vare sig adulta fåglar eller ungarna värdartens ägg och dödar inte heller dess ungar. Äggen kläcks efter 21 dagars ruvning och endast några timmar därefter är ungarna självständiga.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling och tros inte vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Änder
Fåglar i neotropiska regionen
Zebraand

Zebraand (Malacorhynchus membranaceus) är en fågel i familjen änder inom ordningen andfåglar. A

Utbredning och systematik 
Arten är nomadisk i hela Australien förutom de allra torraste områdena. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Status 
Arten har ett stort utbredningsområde och beståndet anses stabilt. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar den därför som livskraftig (LC).

Bilder

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Änder
Fåglar i australiska regionen
Endemiska fågelarter i Australien
Marmorand

Marmorand (Marmaronetta angustirostris) är en fågel i familjen änder inom ordningen andfåglar.

Utseende
Marmoranden är rätt liten och slank (39–42 centimeter lång) med långa vingar (63–70 centimeter), lång stjärt och smal, mörk näbb. På grund av ansats till nacktofs ter sig huvudet rätt stort. Ögontrakten är mörk och dräkten sandbrun, fläckad i smutsvitt. Marmoranden beter sig mest som en simand och är oftast tystlåten. Den har en karakteristisk låg flykt.

Utbredning och systematik
Fågeln förekommer sällsynt och lokalt från Kanarieöarna och Medelhavsområdet till allra västligaste Kina vegetationsrika slättsjöar. I Europa häckar den i Armenien, Azerbajdzjan, Italien, Ryssland, Spanien och Turkiet.

Trots att den liknar simänderna i beteende är marmoranden närmast släkt med dykänder i Aythya och Netta. Den placeras som ensam art i släktet Marmaronetta.

Ekologi 
Marmoranden har anpassat sig till tillfälliga våtmarker som varierar i vattennivå beroende på årstid. Den häckar i stäppliknande omgivningar i grunda söt- salt- eller bräckvattensdammar med mycket växtlighet både i och kring vattnet. Den häckar också i deltaträsk och kan också använda sig av långsamma floder, salina kustlaguner och av människan skapade våtmarker som fiskdammar, små vattenreservoarer och reningsverksdammar.

Marmoranden bygger sitt bo på marken nära vatten under ett vegetationstäcke och lägger i genomsnitt knappt 12 ägg. Dess föda varierar kraftigt efter årstid, ålder och plats. Före och under häckningssäsongen lever den allra främst av tvåvingar, efter i större utsträckning av små frön. Nykläckta andungar är starkt beroende av tillgång på fjädermyggor.

Status och hot
Marmoranden tros ha minskat relativt kraftigt i antal, vilket bekräftats i bestånden i södra Asien och östra Medelhavsområdet. Exempelvis har den dött ut i Grekland och Turkiet. Den nordafrikanska populationen anses vara stabil. Bakomliggande faktorer tros vara habitatförlust och klimatförändringar, i delar av utbredningsområdet även jakt. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar arten som nära hotad. Världspopulationen uppskattas till mellan 10 000 och 42 000 vuxna individer.

Referenser

Externa länkar

 Fler bilder på Flickr

Änder
Fåglar i palearktiska regionen
Fåglar i orientaliska regionen
Nyazeelandskrake

Nyazeelandskrake (Mergus australis) är en utdöd andfågel i familjen änder som tidigare förekom i Nya Zeeland.

Förekomst och utdöende 
Fågeln förekom i historisk tid i Aucklandöarna utanför Nya Zeeland, men subfossila lämningar visar att arten tidigare var vida spridd även på Sydön och Stewartön. Den sista observationen är av ett par som sköts 1902. 1909 gjordes efterforskningar utan resultat, likaså 1972-1973. Idag kategoriseras den av internationella naturvårdsunionen IUCN som utdöd. Orsaken till dess utdöende var troligen en kombination av jakt och introducerade katter, råttor, hundar och grisar som dödade fåglar eller åt upp deras ägg.

Utseende 
Nyazeelandskraken var en 58 centimeter lång fågel, i det närmaste lik en honfärgad småskrake (Mergus serrator). Det tofsprydda huvudet var brunaktigt, strupe och halsens framsida rostfärgade och ryggen brunsvart med gråkantade fjädrar. Vidare var kroppsidorna grå, undersidan ojämnt bandad i grått och vitt och på vingarna syntes en dubbel vit fläck. Könen liknade varandra, men hanen var större och hade längre näbb och tofs. Vingarna var kortare än hos andra skrakar, men den kunde flyga, trots felaktiga rapporter om motsatsen.

Ekologi 
Fågeln förekom i sötvatten och bräckvatten i bäckar och flodmynningar, tillfälligtvis längre ut i saltvattensvikar. Den tros ha livnärt sig av sötvattensräkor, men detta är inte bekräftat. Varken boplats, bo eller kullens storlek har beskrivits. I december månad har fyra sju till tio dagar gamla andungar påträffats.

Namn 
Fågeln har på svenska även kallats sydskrake.

Noter

Externa länkar

Skrakar
Fåglar i australiska regionen
Utdöda fågelarter
Amurskrake

Amurskrake (Mergus squamatus) är en östasiatisk fågel i familjen änder inom ordningen andfåglar. Arten är ovanlig och kategoriseras av IUCN som starkt hotad.

Utseende
Amurskraken är en praktfull andfågel med tunn röd näbb och karakteristisk fjällig teckning på flankerna och undergumpen. Båda könen har en spretig tofs som hos hanen nästan når axlarna. 

Den vuxna hanen har svartaktigt huvud och hals som glänser i grönt, vitt bröst och vit undersida samt svartaktig mantel och svartaktiga skapularer. Den inre delen av vingen är mestadels vit. Honan har rödbrunt huvud och är grå i övrigt där hanen är svart. Benen är orangeröda och irisen mörkbrun. Liknande småskraken har vitt halsband, rostrött bröst och saknar det fjälliga mönstret.

Läte 
Arten är mestadels tystlåten. De läten som hörs är mycket lika småskrakens.

Utbredning 
Amurskraken häckar i sydöstra Ryssland, men också i Nordkorea och nordöstra Kina. Merparten av artens världspopulation häckar i bergskedjan Sichote-Alin på gränsen mellan regionerna Chabarovsk och Primorje kraj i Ryssland, men bara några få par norr om Amurfloden. Den hittas också i Changbaibergen på gränsen mellan Kina och Nordkorea,bergsområdet Lilla Hinggan samt vid Mayang Chosuji-reservoaren i Nordkorea.

De flesta övervintrar i centrala och södra Kina, men några stannar i sydöstra Ryssland och Nordkorea. Ett litet antal ses också vintertid i Japan, Taiwan, Sydkorea, Burma och Thailand.

Systematik 
Amurskraken är monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter. Genetiska studier visar att den är närmast släkt med storskraken (Mergus merganser).

Ekologi 
Amurskraken häckar upp till 900 meter över havet i bergstrakter, utmed klara medelstora floder kastad av högvuxen urskog där det finns tillgång på bohålor, huvudsakligen i tempererade områden. Under flyttning och vintertid födosöker den i stora floder i områden som den återvänder till år efter år. Fågeln anländer till häckningsområdet så snart vintern är över i mars och lämnar i samband med de första kalla nätterna i mitten av november.

De tenderar att röra sig uppåt floderna under dagen för att födosöka efter vattenlevande leddjur, groddjur och små till medelstora fiskar genom att dyka 15-30 sekunder i taget. Om tillgång finns kan larver av bäcksländor och broknattsländor utgöra huvuddelen av födan. Senare under sommaren när insektslarverna kläcks övergår amurskraken mer till att äta fisk, framför allt  väderål och laxfiskar av släktet Brachymystax.

Amurskraken häckar likt andra skrakar och knipa i hål i träd, företrädesvis ekarten Quercus dentata, lind och poppelarten Populus ussuriensis. Den häckar gärna i holkar om tillgång finns.

Status och hot 
Amurskraken är en ovanlig och hotad art med en uppskattad världspopulation på endast 3 500–6 800 individer, varav de allra flesta häckar i Ryssland. Den tros också minska kraftigt i antal på grund av jakt, habitatförlust och störningar. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som starkt hotad (EN).

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Skrakar
Fåglar i palearktiska regionen
Orinocogås

Orinocogås (Oressochen jubatus) är en sydamerikansk andfågel i familjen änder.

Utseende och läte 
Den adulta fågeln mäter 61–76 centimeter och har ljust huvud och hals, kastanjebruna kroppssidor och mantel och svartaktiga vingar med vit vingspegel. Benen är röda och näbben är svart och rosaktig. Könen ser lika ut men hanen är något större, medan juvenilen är mörkare är adulta. I flykten påminner den mer om en gås än en and. Hanen har ett högfrekvent visslande lockläte, och honan ett kacklande läte som påminner om nilgåsens.

Utbredning 

Orinocogåsen är en stannfågel i tropisk skogsmark i Sydamerika och förekommer från Orinocos och Amazonflodens avrinningsområden till nordvästra Argentina. Den har även tillfälligt påträffats på Barbados och Jamaica.

Systematik 
Orinocogåsen placeras traditionellt som ensam art i släktet Neochen. Genetiska studier visar dock att andinsk gås, tidigare i släktet Chloephaga, är en nära släkting till orinocogås. När dessa förs till samma släkte har Oressochen prioritet före Neochen. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Ekologi 
Orinocogåsen återfinns i skogskantade tropiska floder, fuktig savann samt tmed större sötvattensvåtmarker, från havsnivån till 500 meter över havet, tillfälligtvis upp till 2600 meter. Arten lever till största delen på land och vilar ofta i träd. Den simmar eller flyger nästan enbart för att undkomma fara. Den är mycket revirhävdande under häckningssäsongen, och placerar ofta sitt bo i ett ihåligt träd, sällsynt på marken.

Status 
Orinocogåsens tros bestå av endast 10 000-25 000 vuxna individer. IUCN kategoriserar arten som nära hotad eftersom den fortsätter att minska relativt snabbt på grund av jakttryck och habitatförlust.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Änder
Fåglar i neotropiska regionen
Sammetsand

Sammetsand (Netta erythrophthalma) är en afrikansk och sydamerikansk and.

Utseende och läte 

Sammetsanden är en relativt stor (48-51 centimeter) och mörk dykand. Hanen är glänsande mörkbrun med ljusare, kastanjebruna flanker, blekblå näbb och starkt röda ögon. Honan är mörkbrun med en blek fläck vid näbbroten och en blek halvmåne från bakom ögat ner till halsen. I flykten syns ett tydligt vitt vingband som sträcker sig ända ut till handpennorna. I jämförelse med brunand är den mörkare, och den är större än både vigg och vitögd dykand. Hanen yttrar en gnällande läte, honan ett kvackande.

Utbredning och systematik 
Sammetsand delas upp i två underarter:
 Netta erythrophthalma erythrophthalma – förekommer i norra Sydamerika
 Netta erythrophthalma brunnea – förekommer lokalt i Afrika från Sudan och Etiopien till Sydafrika

Den är delvis flyttfågel och förflyttar sig både lokalt och stora avstånd i södra Afrika. Den tros samla sig i de centrala delarna av utbredningsområdet i Afrika (Zambia, Tanzania) för att häcka.

Arten är troligen inte nära släkt med de övriga i Netta utan snarare systerart till Aythya-änderna.

Levnadssätt

Vistelseort 
Fågeln förekommer i de flesta sötvattensmiljöer med riklig undervattensvegetation, ibland även i bräckt vatten, från havsnivån till 2.400 meter över havet i Östafrika. Nyligen har den setts kolonisera av människan skapade dammar och risfält i Sydamerika, men ses mycket sällan på land. Den undviker generellt floder, forsar, väldigt grunda tillfälliga dammar och översvämmade områden.

Föda 
Sammetsanden livnär sig främst av vegetabilier, framför allt frön men också rötter och växtdelar, men också smådjur som skalbaggar, sniglar, myror, halvvingar och kräftdjur. Fågeln födosöker under dagen, ibland även nattetid, och är mest aktiv tidiga morgnar och kvällar.

Häckning 
Under häckningstid påträffas fågeln oftast i par eller smågrupper. Den häckar vanligtvis mot slutet av regnsäsongen. Boet göms väl i papyrus eller vass precis ovanför vattenlinjen eller i gräs en bit bort. Bon har också påträffats på dammväggar, i gamla jordsvinbon och i andra sjöfåglars använda bon.

Utanför häckningstid 
Efter häckning samlas sammetsänder i större grupper, med flockar på flera hundra och upp till 5.000 påträffade. De riktigt stora ansamlingarna ses under torrsäsongen. I Sydafrika ruggar fåglarna och blir flygoförmögna en månad mellan augusti och september. Under den tiden samlas de ofta ute på öppet vatten.

Status 
Arten tros minska, i Sydamerika till följd av habitatförstörelse, i Afrika på grund av att de fastnar i fiskenät och att våtmarker omvandlas till jordbruksmark. Eftersom fågeln har så stort utbredningsområde kategoriserar IUCN sammetsand trots detta som livskraftig.

Namn 
Fågeln kallades på svenska tidigare sydlig brunand men fick nytt namn eftersom den inte är särskilt nära släkt med brunanden.

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Änder
Fåglar i etiopiska regionen
Fåglar i neotropiska regionen
Pampasand

Pampasand (Netta peposaca) är en sydamerikansk fågel i familjen änder inom ordningen andfåglar.

Utseende 
Hanen är övervägande svart, med grön glans på ryggen, grå övre vingtäckare och vitt akterparti. Den har rödrosa näbb med svart näbbnagel. I häckningstid blir näbben rödare och näbbplattan vid övre näbbroten sväller till en kraftig knopp. Honan är varmbrun med ljust bröst och ansikte, vitt akterparti och blågrå näbb. Båda könen har ljusa vingundersidor och vita övre vingpennor med svarta spetsar vilket ger dem ett stort tydlig vitt vingband som syns i flykten.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer på låglandet från sydöstra Brasilien till södra Argentina och Chile. Den placeras traditionellt i släktet Netta tillsammans med rödhuvad dykand och sammetsand. DNA-studier visar dock att dessa tre inte är varandras närmaste släktingar, där pampasanden står närmare dykänderna i Aythya än vad rödhuvad dykand gör. Dessa resultat har dock ännu inte lett till några taxonomiska förändringar.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, och tros öka i antal. Utifrån dessa kriterier kategoriserar IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattas till ungefär en miljon individer.

Ekologi 
Pampasanden påträffas i relativt grunda sötvattensvåtmarker och småsjöar med ordentliga mängder flytande växtlighet. När den ruggar ses den tillfälligt på mer öppet och djupare vatten. Vid födosök besöker den också risfält. Fågeln lever troligen huvudsakligen av vegetabilisk föda som frön, rötter, växtdelar, gräs och säv. Den plockar huvudsakligen föda från ytan och tippar, men dyker också, dock mer sällan. Fågeln betar också gärna gräs på land.

Fågeln häckar från oktober-november till februari-mars. Exakt hur är oklart, men den tros vara säsongsmässigt monogam liksom sina släktingar. Boet görs av färska växter rikligt fodrat med dun och placeras över eller nära vatten i tät växtlighet. Honan lägger vanligtvis tio gröngrå ägg som den ruvar i 27-29 dagar. Pampasanden har noterats lägga ägg i andra änders bon. Omvänt boparasiteras pampasanden av svarthuvad and.

Namn 
Fågeln har på svenska tidigare kallats peposacaand. "Peposaca", som även återfinns i dess vetenskapliga artnamn, kommer av namnet för fågeln på guaraní: Ihpé pepó-sakâ. En alternativ källa är namnet för en andfågel på aztekspråket nahuatl, Pepetzca.

Bildgalleri

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Änder
Fåglar i neotropiska regionen
Afrikansk dvärgand

Afrikansk dvärgand (Nettapus auritus) är en liten andfågel som förekommer i Afrika söder om Sahara.

Kännetecken

Utseende 
Afrikansk dvärgand är en färgglad och som namnet avslöjar en liten andfågel, med en kroppslängd på endast 27–33 cm. Ovansidan är huvudsakligen mörkt glansigt grön ovan och rostorange under. I flykten ter den sig mörk med vitt på ansiktet och buken, mörkt på vingarnas både ovan- och undersidor men med en tydlig vit fläck på inre delen av armpennorna. 

Hanen är omisskännlig, med vitt ansikte, svart hjässa och nacke, en oval grön fläck på sidan av huvudet och ljust kastanjebrunt på hals, bröst och flanker. Näbben är gul med svart nagel. Honan är mattare färgad, med gråaktig fläckning på huvudsidan och halsen samt ett smalt, sotfärgat ögonstreck.

Läte  
Från hanen hörs en mjuk vissling, i engelsk litteratur återgiven "kewheep" och "khep-khep-kheew". Honan har ett mjukt kvackande läte.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i Afrika söder om Sahara från Senegal till Eritrea och Somalia, i syd till östligaste Sydafrika, dock ej sydvästra Afrika. Den påträffas även på Madagaskar. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Afrikansk dvärgand hittas i sötvattensvåtmarker med rikligt flytande vegetation, framför allt näckrosväxter. Där är den är skygg och tillbakadragen och undviker öppet vatten. Fågeln ses ofta i samma miljöer som vitryggig and, på Madagaskar madagaskarjaçana. Födan består av frön från näckrosor, men också från andra vattenlevande växter, liksom växtdelar. Den kan också ta vattenlevande ryggradslösa djur och småfisk.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Änder
Fåglar i etiopiska regionen