kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Malackasvartskata

Malackasvartskata (Platysmurus leucopterus) är en fågel i familjen kråkfåglar inom ordningen tättingar.

Utseende och läte 
Malackasvartskatan är en glansigt svart kråkfågel med lång stjärt, kraftig krokförsedd näbb och en spretig huvudtofs. På vingen syns en vit strimma. Bland lätena hörs torrt lågt tjatter, ihåliga visslingar och ekande metalliska toner. 

Borneosvartskatan (traditionellt behandlad som en underart till leucopterus, då med svenska namnet svartskata) är mycket lik, men saknar det vita på vingen. Den har även längre huvudtofs, kortare stjärt och avvikande läten, med ett mycket längre klockliknande ljud, ett tjatter med annorlunda hastighet och frekvens samt stigande hårt nasalt läte.

Utbredning och systematik 
Malackasvartskatan förekommer i Sydostasien, i södra Myanmar samt på thailändska halvön, Malackahalvön och ön Sumatra. Traditionellt inkluderas även borneosvartskatan (Platysmurus aterrimus) i arten, då med det svenska trivialnamnet svartskata. Denna urskiljs dock allt oftare som egen art.

Levnadssätt 
Malackasvartskatan bebor olika typer av skogar i låglänta områden och lägre bergstrakter, på Malackahalvön upp till 200 meters höjd, men på Sumatra 900 meter. Ibland kan den också påträffas i röjda områden intill byar, i högväxt ungskog, i kakaoplantage och i trädgårdar. Den rör sig i par eller i flockar, ständigt låtande för att hålla kontakt med varandra.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar därför arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Kråkfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Taklamakanökenskrika

Taklamakanökenskrika (Podoces biddulphi) är en fåtalig tätting i familjen kråkfåglar, endemisk för nordvästra Kina.

Utseende och läten 
Taklamakanökenskrika är en liten (26,7-31,2 cm) och attraktiv kråkfågel med mjukt, nedåtböjd näbb. Huvudet är sandbrunt med glansigt svart på hjässa och nacke samt svart på haka, övre delen av strupen och området kring submustaschstrecket. Ovansidan är sandbrun, mörkare brun på skapularer, övergump och övre stjärttäckare, medan vingarna svarta och vita. Undersidan är skärbeige och stjärten vit. Liknande mongolökenskrika har ej svart på strupen och vit stjärt. Bland lätena, som knappt är studerade, hörs en serie låga, snabbt dalande visslingar.

Utbredning och systematik 
Taklamakanökenskrika förekommer endast i Taklamakanöknen från Yarkand österut till Lop Nor i västra Xinjiang, nordvästra Kina. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Denna art förekommer i sandiga ökenområden och buskmarker samt bland ökenlevande poppelarten Populus euphratica, på mellan 900 och 1200 meters höjd. Den är en allätare som lever av frön, säd och insekter. Fågeln ses ofta i par eller i familjegrupper med upp till sex individer, ibland bland bebyggelse.

Häckning 
Häckningen inleds i slutet av mars. Den bygger ett skålformat bo av kvistar och rötter vari den lägger ett till tre ägg. En studie av 20 bon 2003-2004 fann att fågeln placerar dem i poppeln Populus diversifolia eller i en tamarisk, ungefär en meter ovan mark.

Status och hot 
Taklamakanökenskrika har en liten och fragmenterad världspopulation på endast 4100-6700 par. Den tros också minska i antal till följd av habitatdegradering och fragmentering. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar den därför som nära hotad.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar John Biddulph (1840-1921), ornitolog och överste i British Army, kolonial administratör in Indien 1857-1896. Fram tills nyligen kallades den även Biddulphs ökenskrika på svenska, men justerades 2022 till ett mer informativt namn av BirdLife Sveriges taxonomikommitté.

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Kråkfåglar
Fåglar i palearktiska regionen
Endemiska fågelarter i Kina
Mongolökenskrika

Mongolökenskrika (Podoces hendersoni) är en centralasiatisk fågel i familjen kråkfåglar inom ordningen tättingar.

Utseende och läten 
Mongolökenskrika är en vackert och distinkt tecknad liten (28 cm) kråkfågel med svart, nedåtböjd näbb. Huvudet är blekt sandfärgat, högt upp på hjässan och bak mot nacken glänsande svart. Undersidan är sandbeige och ovansidan sandbrun, mörkast på skapularer, övergump och övre stjärttäckare. Vingarna är svarta och vita medan stjärten är glansigt blåsvart. Fågeln liknar taklamakanökenskrika men denna har ej svart stjärt men svart strupe. Lätena är ej särskilt studerade, men inkluderar hårda, genomträngande visslingar.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i öknar i Centralasien (Kazakstan till Yttre och Inre Mongoliet). Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Mongolökenskrika förekommer i sten- eller grusöken och halvöken med inslag av buskar, vanligtvis på mellan 1000 och 1700 meters höjd, men har noterats ända upp till 3800 meter. Fågeln tillbringar mycket tid på marken och springer vid fara hellre undan än flyger iväg. Den är en allätare som intar både insekter, små ödlor, frön och annat växtmaterial. Häckning har noterats från mars till maj. Boet som består av kvistar och rötter placeras oftast lågt i en buske. Fågeln lägger tre till fyra ägg. Arten är stannfågel.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal till följd av för hårt betestryck på ökenbuskmarkerna, framför allt orsakat av domesticerade kameler. Den minskar dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som mycket sällsynt i Kazakstan, ovanlig i Mongoliet och troligen relativt ovanlig i Kina.

Namn 
Fågelns vetenskapliga namn hedrar George Henderson (1837-1929), brittisk läkare på Lahore-Yarkand-expeditionen 1870 och överintendent vid botaniska trädgårdarna i Calcutta. Fram tills nyligen kallades den även Hendersons ökenskrika på svenska, men justerades 2022 till ett mer informativt namn av BirdLife Sveriges taxonomikommitté.

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Kråkfåglar
Fåglar i palearktiska regionen
Turkestanökenskrika

Turkestanökenskrika (Podoces panderi) är en ökenlevande centralasiatisk fågel i familjen kråkfåglar inom ordningen tättingar.

Utseende och läten 
Turkestanökenskrika är en liten (25 cm), karakteristisk kråkfågel med något nedböjd, svart och slank näbb. Fjäderdräkten är sandgrå på huvud, nacke och ovansida. I ansiktet syns vitaktig strupe, svart tygel och ett mörkbrunt öga. Undersidan är skärgrå med en tydlig svart bröstfläck och vitaktiga undre stjärttäckare. Stjärten är glansigt svart. Liknande persisk ökenskrika saknar grått på huvud och mantel. Det vanligaste lätet är ett vittljudande, ringande "chweek chweek chweek".

Utbredning och levnadssätt 
Turkestanökenskrika häckar i södra Centralasien: norra och centrala Uzbekistan, södra Kazakstan samt norra och centrala Turkmenistan. En isolerad population finns även i östra Kazakstan söder om Balkasjsjön. Den behandlas antingen som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter, eller delas in i två underarter med följande utbredning:
 Podoces panderi panderi – Turkmenistan, Uzbekistan och södra Kazakstan
 Podoces panderi ilensis – östra Kazakstan

Levnadssätt 
Fågeln återfinns i sandöken med dyner och buskar, framför allt saxaul, och ses i par eller i familjer om upp till sex individer. Den lever av insekter, frön, säd och annat växtmaterial.

Häckning 
Häckningen äger rum i mars och april, men paret håller ihop hela året. Boet består av en kvistkupol som skyddar en boskål av kvistar och rötter, placerat i en buske upp till en meter ovan mark. Däri lägger den fyra till fem ägg. Arten är stannfågel, men smågrupper kan vandra kring vintertid.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal till följd av för hårt betestryck och habitatförstörelse orsakad av intensiv konstbevattning och vedinsamling för bränsle. Den minskar dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som rätt talrik i jungfrulig öken.

Namn 
Artens vetenskapliga namn hedrar Heinz Christian Pander (1794-1865), också känd som Christian-Heinrich von Pander, en tysk geolog, embryolog och palaeontolog. Fram tills nyligen kallades den även Panders ökenskrika på svenska, men justerades 2022 till ett mer informativt namn av BirdLife Sveriges taxonomikommitté.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Kråkfåglar
Fåglar i palearktiska regionen
Persisk ökenskrika

Persisk ökenskrika (Podoces pleskei) är en fågel i familjen kråkfåglar inom ordningen tättingar, Irans enda endemiska fågelart.

Kännetecken

Utseende 
Persisk ökenskrika är en 24 centimeter lång kråkfågel med medellång, tunn och nerböjd näbb. Huvud och ovansida är i grunden sandbeige med skär anstrykning, mot vitt på strupe och i ansikte. Den har en svart tygel som sträcker sig något bakom ögat samt en svart fläck på övre delen av bröstet. Ögat är mörkbrunt, näbb svart, ben gråvita och stjärten glänsande blåsvart. Den är mycket lik turkestanökenskrika (Podoces panderi), men saknar till skillnad från denna grått i fjäderdräkten samt har längre näbb, mindre bröstfläck och mycket mer svart i vingarna, med ett vitt band, avsmalnande utåt yttre handpennorna.

Läte 
Lätet sägs påminna om en avlägsen klippnötväcka, ett klart och snabbt pii-pii-pii-pii-pii som främst hörs tidig morgon eller kväll från toppen av en buske.

Utbredning och systematik 
Persisk ökenskrika förekommer enbart på ökenstäpp i centrala och östra Iran, huvudsakligen i Dasht i Lut i Khorasan och östligaste Kerman, men också norrut till norra Semnan (Sharud) och söderut till iranska Baluchistan. Det spekuleras i att den möjligen kan förekomma över gränsen in i pakistanska Baluchistan och allra västligaste Afghanistan, men än så länge har den inte rapporterats där. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Persisk ökenskrika påträffas i sandig öken med spridda buskar. Det råder kunskapsbrist om dess vanor, men den tros likna turkestanökenskrika. Den är rätt skygg och springer hellre undan än tar till vingarna. Häckningsbiologin är i princip odokumenterad, men boet ska placeras i buskar ungefär en meter ovan mark där den lägger fyra till sex ägg i en kull med i första halvan av mars. Paret verkar hålla ihop under hela året.

Status och hot 
Trots att arten har ett relativt begränsat utbredningsområde är populationen stabil utveckling och tros inte vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som lokalt rätt vanlig.

Namn 
Fågelns vetenskapliga namn hedrar den ryske zoologen Fedor Dmitrievich Pleske (1858-1932). Fram tills nyligen kallades den även Pleskes ökenskrika på svenska, men justerades 2022 till ett enklare och mer informativt namn av BirdLife Sveriges taxonomikommitté.

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Kråkfåglar
Fåglar i etiopiska regionen
Piapiak

Piapiak (Ptilostomus afer) är en fågel i familjen kråkfåglar inom ordningen tättingar.

Utseende och läte 
Piapiak är en udda, slank och skatliknande kråkfågel med lång avsmalnad stjärt och rätt jnubbig näbb. Adulta fåglar är helt glansigt svarta, medan ungfåglar har svartspetsade skära näbbar. Lätent beskrivs som pipigt och ljust starliknande, i engelsk litteratur återgivet som "cheeet".

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i i Afrika söder om Sahara. Den placeras som enda art i släktet Ptilostomus och behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Piapiaken hittas i öppen palmsavann, i jordbruksområden och i byar ute på landsbygde. Den födosöker på marken i grupper, ofta nära stora däggdjur som boskap. Den kan ses promenera intill eller till och med rida på ryggen. Piapiaken ses även sitta i trädtoppar och palmer.

Status 
Arten har ett stort utbredningsområde och beståndet anses stabilt. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar den därför som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Kråkfåglar
Fåglar i neotropiska regionen
Klyvstjärtad skata

Klyvstjärtad skata (Temnurus temnurus) är en fågel i familjen kråkfåglar inom ordningen tättingar.

Utseende och läte 
Klyvstjärtad skata är en helsvart säregen kråkfågel. Mest av allt liknar den en drongo, om det inte vore för den märkligt fransiga stjärten som liknar bladet av en motorsåg. Bland lätena hörs skriande "klee" och ”klee’aw".

Utbredning och systematik 
Klyvstjärtad skata placeras som enda art i släktet Temnurus och förekommer i skogar i centrala Laos, norra Vietnam och på Hainan. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Klyvstjärtad skata håller sig till täta ursprungliga skogar, liksom buskiga skogsbryn. Den ses ofta i små familjegrupper.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar därför arten som livskraftig (LC).

Referenser

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Kråkfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Taiwanblåskata

Taiwanblåskata (Urocissa caerulea) är en tätting i familjen kråkfåglar som är endemisk för Taiwan. En liten införd population finns även i Japan. Arten minskar i antal, men beståndet anses ändå livskraftigt.

Utseende och läten 
Taiwanblåskatan är en stor (64–69 cm) och färgglad kråkfågel med mycket lång stjärt. Fjäderdräkten är nästan helt djupt koboltblå med svart på huvud, bröst och undre vingtäckare. Undersidan är ljusare blå, mot undergrunden övergående i vitt. Vingarna är blå med vita tertialspetsar. På den mycket långa och kilformade stjärten har varje fjäder vitt och svart på spetsen. Näbben är kraftig, böjd och chiliröd, benen även de röda och ögonen gula. Bland lätena hörs ett metalliskt kacklande ”kyack-kyack-kyack-kyack”.

Utbredning och systematik 
Taiwanblåskatan förekommer i naturligt tillstånd enbart på Taiwan där den är stannfågel. Den är dock även införd till Japan där den etablerat en population i Hyōgo prefektur på sydvästra Honshu. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Taiwanblåskatan förekommer i städsegrön lövskog och skogsbryn på mellan 300 och 1200 meters höjd. Den är en allätare som intar olika sorters ryggradslösa djur, men även bär och fikon och har noterats fånga grodor. Arten är stannfågel, med vissa rörelser i höjdled vintertid.

Häckning 
Taiwanblåskatan häckar i maj och juni, med ägg observerade från mitten till slutet av maj. Den häckar kooperativt, där andra individer än paret, antagligen fjolårsungar, hjälper till med att ta hand om ungarna.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal till följd av habitatförlust, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som inte ovanlig.

Taxonomi och namn 
Taiwanblåskatan beskrevs taxonomiskt som art av John Gould 1863. Det vetenskapliga artnamnet caerulea betyder "himmelsblå".

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Kråkfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Endemiska fågelarter på Taiwan
Rödnäbbad blåskata

Rödnäbbad blåskata (Urocissa erythroryncha) är en asiatisk fågel i familjen kråkfåglar inom ordningen tättingar.

Utseende och läten 
Rödnäbbad blåskata är en 53–68 cm lång mycket distinkt blå skata med en iögonfallande, exceptionellt lång och avsmalnad stjärt med vita fläckar. Den har röd näbb och röda ben, svart på huvudet förutom en vit hjässa och även svart ner på övre delen av bröstet. Resten av undersidan är ljus (grå-, grädd- eller vitfärgad, beroende på underart). På ovansidan är den blå, mattare på mantel och övergump, mer lysande på vingar och stjärt. Lätena består av olika sorters visslingar och hårdare skrän.

Utbredning och systematik 
Rödnäbbad blåskata delas in i fem underarter med följande utbredning:
 Urocissa erythroryncha brevivexilla – förekommer i sydvästra Manchuriet och norra Kina
 Urocissa erythroryncha erythrorhyncha – förekommer från centrala Kina till södra Yunnan, norra Laos och norra Vietnam
 Urocissa erythroryncha alticola – förekommer i sydvästra Kina, (norra Yunnan) och nordöstra Myanmar
 Urocissa erythroryncha occipitalis – förekommer i Himalaya (Punjab till Sikkim)
 Urocissa erythroryncha magnirostris – förekommer i kuperade trakter från Assam till Indokina

Levnadssätt 
Rödnäbbad blåskata påträffas i städsegrön skog och ungskog i kuperade eller bergiga trakter. Den har påträffats från havsnivån till 2200 meters höjd och ersätts av gulnäbbad blåskata på högre nivåer. 

Denna art är generellt en rätt skygg fågel som ofta ses i familjegrupper. Födan består av ryggradslösa djur, små däggdjur, frukt och frön. Den tar också ägg och ungar från fågelbon. Häckningen pågår mellan april och juni i Indien och Kina. Den bygger ett grunt på som placeras i träd eller buskar, vari den lägger te till fem ägg.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling och tros inte vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som lokalt vanlig i stora delar av utbredningsområdet.

Referenser

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Kråkfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Gulnäbbad blåskata

Gulnäbbad blåskata (Urocissa flavirostris) är en asiatisk fågel i familjen kråkfåglar inom ordningen tättingar.

Utseende 
Gulnäbbad blåskata är en distinkt, svarthuvad och blåvit skata med mycket lång och kraftigt kilformad stjärt. Näbben är som namnet avslöjar gul och i den svarta nacken syns ett vitt band. Ovansidan liksom stjärten är blå, den senare med vit spets, undersidan vitaktig eller hos nominatformen med gulaktig anstrykning. Kroppslängden är 55–61 cm inklusive stjärten.

Läten 
Bland lätena hörs högljudda och hårda visslingar och skriande ljud.

Utbredning och systematik 
Gulnäbbad blåskata förekommer dels i Himalaya, dels med två isolerade bestånd i bergstrakter i Burma och Vietnam. Den delas in i fyra underarter med följande utbredning:
 Urocissa flavirostris cucullata – förekommer i västra Himalaya (Hazara, Pakistan till östra Nepal)
 Urocissa flavirostris flavirostris – förekommer i östra Himalaya (Assam, södra Tibet och norra Myanmar)
 Urocissa flavirostris schaeferi – förekommer i västra Burma (Chin Hills)
 Urocissa flavirostris robini – förekommer i norra Vietnam (nordvästra Tonkin)

Levnadssätt 
Gulnäbbad blåskata påträffas i tempererade blandskogar på mellan 1600 och 2700 meters höjd. Fågeln är en allätare som intar alla sorters ryggradslösa djur, men även frukt och bär samt små däggdjur. Den häckar mellan slutet av april till början av juli. Arten är huvudsakligen stannfågel, men de mest höglänt levande populationerna rör sig till längre nivåer vintertid.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling. Utifrån dessa kriterier kategoriserar IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats, men den beskrivs som ganska vanlig eller lokalt vanlig.

Taxonomi och namn 
Gulnäbbad blåskata beskrevs vetenskapligt av Edward Blyth 1846. Fågelns vetenskapliga artnamn betyder just ”gulnäbbad".

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Kråkfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Ceylonblåskata

Ceylonblåskata (Urocissa ornata) är en hotad kråkfågel som enbart förekommer på Sri Lanka.

Utseende och läten 
Ceylonblåskatan är en 42–47 cm lång och tydligt tecknad blå och kastanjebrun skata. Den har röd näbb och ögonring samt röda ben. Kroppen är blå med en lång, blå stjärt med vit spets, medan den är kastanjebrun på huvud, bröst och vingpennor. Bland de varierade lätena hörs ett vittljudande "chink-chink", ett raspigt "crakrakrakrak" och ett högljutt "whee-whee".

Utbredning och status 
Fågeln förekommer endast i täta vintergröna bergsskogar i Sri Lanka. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Fågeln hittas i högväxt ostörd urskog i lägre bergstrakter och intilliggande lägre områden, från 2135 till under 150 meters höjd. Den har även tillfälligtvis rapporterats från områden påverkade av människan. Födan består mestadels av smådjur som syrsor, skalbaggar, fjärilslarver, trädlevande grodor och småödlofr. Den kan också ta frukt och bär, exempelvis från ’’Freycinetia''. Arten häckar från mitten av januari till slutet av mars. Boet av kvistar placeras fem till 13 meter ovan mark i ett träd. Däri lägger den tre till fem ägg. Ceylonblåskatan boparasiteras av asiatisk koel.

Status och hot 
Ceylonblåskatan är ett litet och krympande utbredningsområde som dessutom är fragmenterat till följd av skogsavverkning. Den tros dessutom minska i antal. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som sårbar. Världspopulationen uppskattas till mellan 9 000 och 19 500 häckande individer.

I kulturen 
Fågeln finns på tiocentsfrimärken från Sri Lanka

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Kråkfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Endemiska fågelarter på Sri Lanka
Vitvingad blåskata

Vitvingad blåskata (Urocissa whiteheadi) är en fågel i familjen kråkfåglar inom ordningen tättingar.

Utseende och läte 
Vitvingad blåskata är en udda kråkfågel med stora vita fläckar på vingarna och kraftigt avsmalnad stjärt. Fjäderdräkten är trots namnet övervägande brun, ej blå, med kraftig orangefärgad näbb och ljus buk. Lätet är ett hest och rullande skri.

Utbredning och systematik 
Vitvingad blåskata delas in i två underarter:
 Urocissa whiteheadi xanthomelana – förekommer i bergen från Kina till centrala Laos och norra Vietnam.
 Urocissa whiteheadi whiteheadi – förekommer i bergen på Hainan (södra Kina).

Sedan 2016 urskiljer Birdlife International och naturvårdsunionen IUCN xanthomelana som en egen art.

Levnadssätt 
Vitvingad blåskata förekommer i skogsområden, där den ses i artrena flockar. Olikt andra blåskator påträffas den inte regelbundet i parker och trädgårdar.

Status 
IUCN bedömer hotstatus för underarterna (eller arterna) var för sig, xanthomelana som nära hotad och whiteheadi i begränsad mening som starkt hotad.

Referenser

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Kråkfåglar
Fåglar i orientaliska regionen