kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Himalayabandvinge

Himalayabandvinge (Actinodura nipalensis) är en asiatisk fågel i familjen fnittertrastar inom ordningen tättingar.

Utseende och läten 
Himalayabandvingen är en 20 centimeter lång grå, beige och brun bandvinge. Karakteristiskt är den fylliga gråbruna huvudtofsen med ljusbeige eller vita spolstreck. På huvudet syns även grå öronteckare och ett diffust svart mustaschstreck. Den är i princip ostreckat ljusgrå på strupe och bröst, gråbeige på buk och undergump. På ovansidan syns brun mantel med beige eller vita streck, prydlig och tät bandning i rödbrunt och svart på vingar och stjärt och ett grått band på större täckarna. Sången är ett klart och nästan darrande "wiu-iu" eller "wiu-uu".

Utbredning och systematik 
Himalayabandvinge behandlas antingen som monotypisk eller delas in i två underarter med följande utbredning:
 Actinodura nipalensis nipalensis – förekommer i ek- och rhododendronskogar i västra och centrala Nepal
 Actinodura nipalensis vinctura – förekommer från östra Nepal till sydöstra Tibet (Pome, Sikkim och Bhutan)

Vissa behandlar himalayabandvingen och brunstreckad bandvinge (S. waldeni) som en och samma art, och hybridisering (med underarten daflaensis) har påvisats i nordöstra Indien. Det har även föreslagits att daflaensis istället skulle behandlas som en del av himalayabandvingen.

Släktestillhörighet 
Bandvingarna placeras traditionellt i Actinodura. DNA-studier visar dock att två avvikande arter, rostkronad minla (Chrysominla strigula) och blåstjärtad siva (Siva cyanouroptera) är en del av bandvingarna. Olika taxonomiska auktoriteter har behandlat resultatet på olika sätt, antingen som här inkludera dessa i Actinodura, eller dela upp släktet i två. Himalayabandvingen och dess närmaste släktingar lyfts då ut i släktet Sibia.

Levnadssätt 
Himalayabandvingen förekommer i bergsbelägen ekskog eller blandskog med ek, barrträd och rhododendron rik på undervegetation. Födan består mestadels av skalbaggar, fjärilslarver och andra insekter, men även insekter, bär, frön och blommor som rhododendron. Fågeln häckar mellan april och juni. Arten är huvudsakligen stannfågel, men kan röra sig till lägre nivåer under hårt vinterväder.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal till följd av habitatförstörelse och fragmentering. Den minskar dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som lokalt ganska vanlig och vida spridd.

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Fnittertrastar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Birger Akner

Erik Birger Akner, född 9 februari 1920 i Sala, Västmanlands län, död 4 april 2014 i Solna, Stockholms län, var en svensk civilingenjör och företagsledare inom kraftindustrin.

Akner, som var son till stationsmästare Einar Akner och Betty Olsson, utexaminerades från Kungliga Tekniska högskolan 1948, var anställd vid Statens Vattenfallsverk 1942–1953, överingenjör vid AB Skandinaviska Elverk 1953–1960, verkställande direktör för AB Gotlands Kraftverk 1961–1971, för Gullspångs Kraft AB 1972–1984, för Mellansvenska kraftgruppen AB 1985–1987 och för Gulsele AB 1985–1987. Han skrev memoarerna  Birger Akner. Berättelsen om hans levnad och klassresa (2014).

Noter 

Svenska ingenjörer under 1900-talet
Alumner från Kungliga Tekniska högskolan
Personer inom Sveriges näringsliv under 1900-talet
Personer från Sala
Födda 1920
Avlidna 2014
Män
Glasögonbandvinge

Glasögonbandvinge (Actinodura ramsayi) är en fågel i familjen fnittertrastar inom ordningen tättingar.

Utseende 
Glasögonbandvingen är en 23,5–24,5 cm lång tätting, för bandvingar med relativt lång stjärt och ostreckad fjäderdräkt. Runt ögat syns en tydlig vit ögonring som gett arten dess namn. Likt sina släktingar är både vingar och stjärt tätt bandade. Undersidan är ostreckat beige. På huvudet syns grått på örontäckare och nacke. Hjässa och mantel är gråaktiga hos nominatformen, rostfärgade hos underarten yunnanensis (se systematik nedan). 

Underarten radcliffei, av vissa urskild som egen art, känns igen på mer kanelfärgad än beige undersida, mer utbrett kastanjebrunt på hjässan, rostbandade istället för gråsvartbandade större täckare med mycket mer rostrött på vingpennornas ytterfan, mer ockrafärgad ovansida och mer roströd men mindre kraftigt bandad stjärt.

Utbredning och systematik 
Glasögonbandvinge delas in i tre underarter:
 Actinodura ramsayi radcliffei – förekommer från nordöstra Myanmar (Ruby Mines-distriktet) till sydvästra Yunnan och norra Laos
 ramsayi-gruppen
 Actinodura ramsayi yunnanensis – förekommer i bergstrakter i södra Kina (sydöstra Yunnan och södra Guangxi) till Nordvietnam
 Actinodura ramsayi ramsayi – förekommer i bergstrakter i sydöstra Myanmar och angränsande nordvästra Thailand

Sedan 2016 urskiljer Birdlife International och naturvårdsunionen IUCN radcliffei som den egna arten Actinodura radcliffei. 

Arten är närmast släkt med brunpannad bandvinge (Actinodura egertoni).

Levnadssätt 
Glasögonbandvingen hittas i fuktiga bergsområden på mellan 1000 och 2500 meters höjd, lokalt lägre. Den trivs i ungskog, buskmarker, gräsiga partier och bambustånd. Vanligen ses den i par eller smågrupper, ofta tillsammans med andra fågelarter, troligen på jakt efter ryggradslösa djur och vissa vegetabilier. Arten häckar från mars till april. Ett funnet bo har beskrivits som skålformat av rötter, placerat i halvtorkade klängväxter över ett stenparti. Däri hittades två ägg.

Status 
IUCN kategoriserar ramsayi-gruppen och radcliffei för sig, båda som livskraftiga.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Robert George Wardlaw Ramsay (1852-1921), verksam i British Army i Indien och Burma 1872-1882 tillika president över British Ornithologists's Union 1913-1918.

Referenser

Tryckta källor 
 Del Hoyo, J, A Elliott, and D Christie, eds. 2007. Handbook of the Birds of the World. Volume 12: Picathartes to Tits and Chickadees. Barcelona: Lynx Edicions.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Fnittertrastar
Fåglar i orientaliska regionen
Svartkronad bandvinge

Svartkronad bandvinge (Actinodura sodangorum) är en fågel i familjen fnittertrastar inom ordningen tättingar. Den förekommer endast i ett litet område på gränsen mellan Laos och Vietnam. IUCN kategoriserar arten som nära hotad.

Utseende 
Svartkronad bandvinge är en relativt långstjärtad bandvinge med en kroppslängd på 24 cm. Huvudet är grått med mörk hjässa och tydlig vit ögonring. Den långa stjärten är tätt tvärbandad i svart. Samma mönster syns på handpennorna på de mycket mörka vingarna. Undersidan är rostbrun med mörka streck på strupen. Arten liknar glasögonbandvinge, men notera mörka vingarna och hjässan, streckade strupen och kraftigare bandade stjärten.

Utbredning och systematik 
Svartkronad bandvinge förekommer i östra delen av södra Laos och i intilliggande centrala högländer i centrala Annam i Vietnam. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Arten hittas i fuktiga bergsområden på 1000–2400 meters höjd i högt belägna busk- och gräsmarker samt i plantage. Födan är okänd, men tros leva av ryggradslösa djur och vissa vegetabilier. Alla hittilsvarande fynd har varit av enstaka fåglar eller i par, vid ett tillfälle även med rostsibia. 
No information about diet, feeds probably on invertebrates and some vegetable matter. Den ses vanligen i trädtaket utmed trädstammar och kraftiga mosstäckta grenar.

Status 
Svartkronad bandvinge har ett litet utbredningsområde och beståndet är relativt litet, uppskattningsvis 6 600–13 400 individer, om än stabilt. Internationella nautrvårdsunionen IUCN kategoriserar arten som nära hotad.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar folkslaget Sedang i sydcentrala Vietnam.

Referenser

Tryckta källor 
 Del Hoyo, J, A Elliott, and D Christie, eds. 2007. Handbook of the Birds of the World. Volume 12: Picathartes to Tits and Chickadees. Barcelona: Lynx Edicions.

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Fnittertrastar
Fåglar i orientaliska regionen
Svartstreckad bandvinge

Svartstreckad bandvinge (Actinodura souliei) är en fågel i familjen fnittertrastar inom ordningen tättingar.

Utseende och läten 
Svartstreckad bandvingendvingen är en 21–23 cm lång, kortstjärtad och rostfärgad bandvinge med förlängda och spetsiga hjässfjädrar som formar en lös tofs. Den liknar brunstreckad bandvinge (A. waldeni), men örontäckare och nacke är mer enhetligt silverfärgade och den beigefärgade kroppen är täckt av breda, svartaktiga streck. Sången är okänd, lätena liknande waldenbandvingen med mjuka kontaktläten och hårda, vibrerande varningsläten.

Utbredning och systematik 
Svartstreckad bandvinge förekommer i östra Asien och delas in i två underarter med följande utbredning:
 Actinodura souliei souliei – södra Kina (södra Sichuan i nordvästra Yunnan)
 Actinodura souliei griseinucha – nordvästra Tonkin

Släktestillhörighet 
Bandvingarna placeras traditionellt i Actinodura. DNA-studier visar dock att två avvikande arter, rostkronad minla (Chrysominla strigula) och blåstjärtad siva (Siva cyanouroptera) är en del av bandvingarna. Olika taxonomiska auktoriteter har behandlat resultatet på olika sätt, antingen som här inkludera dessa i Actinodura, eller dela upp släktet i två. Svartstreckad bandvinge och dess närmaste släktingar lyfts då ut i släktet Sibia.

Levnadssätt 
Svartstreckad bandvinge påträffas i lövskog och öppen barrskog med inslag av bambu på 1700-3300 meters höjd. Den livnär sig huvudsakligen av ryggradslösa djur och ses ofta i små, långsamt förflyttande flockar, ibland i sällskap med andra arter. Inget är känt om dess häckningsbiologi. Arten är stannfågel och rör sig i mindre utsträckning i höjdled under kall väderlek och kraftigt snöfall.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal på grund av habitatförstörelse och fragmentering, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som ovanlig.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Jean-André Soulié (1858-1905), fransk missionär verksam i Kina.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Fnittertrastar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Brunbabax

Brunbabax (Pterorhinus koslowi) är en dåligt känd bergslevande asiatisk fågel i familjen fnittertrastar inom ordningen tättingar. Den förekommer i Tibet och sydöstra Qinghai i Kina. IUCN kategoriserar den som nära hotad.

Utseende och läten 
Brunbabax är en stor fnittertrast, med kroppslängden 27,5-30 cm mitt emellan kinesisk babax och större babax. Den är streckad i dovt rödbrunt, mycket mer enhetligt än kinesisk babax. Den har även en gråaktig strupe. Lätet, möjligen ett varningsläte, är torrt och skallrande.

Utbredning och systematik 
Brunbabaxen delas in i två underarter med följande utbredning:
 Pterorhinus koslowi yuguensis – förekommer i södra delen av sydöstra Xizang
 Pterorhinus koslowi koslowi – förekommer i sydcentrala Kina i sydöstra Qinghai och östra Xizang

Släktestillhörighet 
Babaxerna placeras traditionellt i släktet Babax. DNA-studier från 2012 visade dock att de är nära släkt med fnittertrastarna i släktet Garrulax. Olika taxonomiska auktoriteter hanterade dessa resultat på varierande sätt. BirdLife International inkluderade babaxerna i Garrulax, medan tongivande Clements et al initalt valde att dela upp Garrulax i flera mindre släkten, varvid babaxerna förs till Ianthocincla. Senare studier från 2018 och 2019 visar dock att Garrulax i begränsad mening består av tre utvecklingslinjer som skildes åt för mellan sju och nio miljoner år sedan, varav Ianthocincla är en. Författarna till studierna rekommenderar därför att släktet delas upp ytterligare, vilket medför att babaxerna med släktingar lyfts ut till det egna släktet Pterorhinus. Idag följer både tongivande International Ornithological Congress och även Clements et al dessa rekommendationer.

Levnadssätt 
Brunbabaxen förekommer i enskog och enbuskmarker, blandade en- och granskogar samt buskmarker intill jordbruksområden, på mellan 3650 och 4500 meters höjd. Den är vanligen rätt skygg och ses i par eller smågrupper, födosökande på marken eller lågt i vegetationen. Födan är dock okänd. Fågeln häckar kooperativt mellan maj och juli. I boet som placeras lågt i ett barrträd lägger den tre till fyra ägg. Arten är stannfågel.

Status 
Denna art beskrivs som fåtalig och lokalt förekommande inom sitt begränsade utbredningsområde, vilket tolkas som att den har en liten världspopulation. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar den därför som nära hotad (NT). Den tros dock inte minska i antal för tillfället.

Namn 
Fågelns vetenskapliga namn är en hyllning till den ryske upptäcktsresanden Pjotr Kuzmich Koslov (1863-1935). Fram tills nyligen kallades den koslovbabax även på svenska, men justerades 2022 till ett enklare och mer informativt namn av BirdLife Sveriges taxonomikommitté.

Referenser

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Fnittertrastar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Endemiska fågelarter i Kina
Kinesisk babax

Kinesisk babax (Pterorhinus lanceolatus) är en asiatisk fågel i familjen fnittertrastar inom ordningen tättingar.

Kännetecken

Utseende 
Kinesisk babax är en 22,5-29,5 cm lång och relativt blek babax. Ovansidan är fläckat mörkbrun, undersidan fläckat beigefärgad. På huvudet syns en brun hjässa samt kastanjebrunt mustaschstreck. Den har en lång stjärt, grå näbb, vit ögoniris samt grå ben och fötter. Ungfågeln är i allmänhet mer beige än den adulta fågeln.

Chinbabax, av vissa behandlad som en underart, skiljer sig genom svart mustaschstreck istället för brunt, tydligare tecknad hjässa, mörkare streckad undersida samt något längre näbb men kortare stjärt.

Läten 
Nominatformen sjunger en kort, klar och rätt munter ramsa som i engelsk litteratur återges "wee-wer-choh, whí", medan sången hos woodi är mer enformig med upprepade "pu-i" eller "tchu-wi".

Utbredning och systematik 
Kinesisk babax delas in i två underarter med följande utbredning:
 Pterorhinus lanceolatus bonvaloti – sydvästra Kina
 Pterorhinus lanceolatus lanceolatus – centrala Myanmar till centrala och södra Kina
 Pterorhinus lanceolatus latouchei – sydöstra Kina

Taxonet bonvaloti inkluderas ofta i nominatformen och chinbabax (P. woodi) behandlas ofta som en underart.

Släktestillhörighet 
Babaxerna placeras traditionellt i släktet Babax. DNA-studier från 2012 visade dock att de är nära släkt med fnittertrastarna i släktet Garrulax. Olika taxonomiska auktoriteter hanterade dessa resultat på varierande sätt. BirdLife International inkluderade babaxerna i Garrulax, medan tongivande Clements et al initalt valde att dela upp Garrulax i flera mindre släkten, varvid babaxerna förs till Ianthocincla. Senare studier från 2018 och 2019 visar dock att Garrulax i begränsad mening består av tre utvecklingslinjer som skildes åt för mellan sju och nio miljoner år sedan, varav Ianthocincla är en. Författarna till studierna rekommenderar därför att släktet delas upp ytterligare, vilket medför att babaxerna med släktingar lyfts ut till det egna släktet Pterorhinus. Idag följer både tongivande International Ornithological Congress och även Clements et al dessa rekommendationer.

Levnadssätt 
Kinesisk babax hittas i en rad olika miljöer från öppen lövskog till skogsbryn, ungskog och mer öppna sluttningar med bräkenväxter, gräs, buskar, bambu eller teplantage, från 350 till hela 4265 meters höjd. Den är en skygg fågel som mestadels födosöker på eller nära marken efter insekter och frön. Fågeln häckar mellan mars och augusti. Den bygger ett skålformat bo av barr, döda bambublad och andra löv som placeras ungefär en meter ovan mark i en låg buske. Däri lägger den två till sex ägg. Arten är stannfågel.

Status 
Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar kinesisk babax som livskraftig med stabil populationsutveckling.

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Fnittertrastar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Större babax

Större babax (Pterorhinus waddelli) är en fågel i familjen fnittertrastar inom ordningen tättingar.

Kännetecken

Utseende 
Med en kroppslängd på 31 cm konkurrerar större babax med större fnittertrast om att vara störst i familjen  fnittertrastarna. Den är överlag brungrå och svartstreckad, kraftigare på ovansidan. Liksom kinesisk babax har den gråspetsade brunsvarta vingar, men är större och har mörkare grått huvud och mörkare streckning. Kinesisk babax har även ett mustaschstreck som större babax saknar, liksom mörkgrå stjärt.

Läten   
Sången är behagligt trastlik, snabba serier med darrande visslingar. Bland lätena hörs hårda, raspiga toner.

Utbredning och systematik 
Större babax delas in i tre underarter med följande utbredning:
 lumsdeni – förekommer i nordöstra Tibet (på gränsen till Qinghai)
 waddelli – förekommer i sydöstra Tibet (Lhasa, Chushul, och Chaksam)
 jomo – förekommer i södra och centrala Tibet (Gyantseområdet)

Underarten lumsdeni inkluderas ofta i nominatformen.

Släktestillhörighet 
Babaxerna placeras traditionellt i släktet Babax. DNA-studier från 2012 visade dock att de är nära släkt med fnittertrastarna i släktet Garrulax. Olika taxonomiska auktoriteter hanterade dessa resultat på varierande sätt. BirdLife International inkluderade babaxerna i Garrulax, medan tongivande Clements et al initalt valde att dela upp Garrulax i flera mindre släkten, varvid babaxerna förs till Ianthocincla. Senare studier från 2018 och 2019 visar dock att Garrulax i begränsad mening består av tre utvecklingslinjer som skildes åt för mellan sju och nio miljoner år sedan, varav Ianthocincla är en. Författarna till studierna rekommenderar därför att släktet delas upp ytterligare, vilket medför att babaxerna med släktingar lyfts ut till det egna släktet Pterorhinus. Idag följer både tongivande International Ornithological Congress och även Clements et al dessa rekommendationer.

Levnadssätt 
Större babax förekommer i torra buskmarker i bergstrakter på mellan 2700 och 4600 meters höjd, framför allt med inslag av favoritfödan havtorn. Den intar även frön och småinsekter. Fågeln ses födosöka ensam, i par eller i grupper om upp till åtta individer. Den häckar mellan mars och juli, ibland kooperativt, och tros bara lägga en kull per säsong. Arten är stannfågel.

Status och hot 
Denna art har ett begränsat utbredningsområde och tros minska relativt kraftigt i antal, på grund av habitatförstörelse och degradering. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar den därför som nära hotad. Världspopulationen uppskattas till 120.000 individer.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Lawrence Augustine (senare Austine) Waddell (1854-1938), överstelöjtnant och läkare tjänstgörande för Indiska staten, men även upptäcktsresande i Tibet 1904 och orientalist.

Referenser

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Fnittertrastar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Endemiska fågelarter i Tibet
Javakrokia

Javakrokia (Laniellus albonotatus) är en fågel i familjen fnittertrastar inom ordningen tättingar. Den förekommer endast på ön Java i Indonesien. IUCN kategoriserar arten som nära hotad.

Utseende 
Javakrokian är lik sin nära släkting dalatkrokian, men är med kroppslängden 20 cm något mindre. Ovansidan är kastanjebrun med vita streck, dock svartaktig ovansida på vingen med vita kanter. På huvudet syns en svartgrå ögonmask som övergår till grått på hjässan. Undersidan är vitaktig, på flankerna kastanjebrun med vitaktiga streck. Den relativt långa stjärten är grå.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i bergsskogar på västra och centrala Java. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Javakrokian hittas i städsegrön lövskog på mellan 900 och 2400 meters höjd, vanligen i trädtaket och vid skogsbryn. Den ses vanligen i små flockar, ibland även i större grupper med andra fåglar. Födan består av insekter och ibland frukt. Häckningssäsongen är mellan mars och december. En rapporterad kull hade två ägg, i övrigt saknas kunskap.

Status 
Arten har ett mycket begränsat utbredningsområde. Även om merparten av dess levnadsmiljö är skyddad av dess otillgänglighet tros den minska i antal till följd av habitatförlust och fångst för vidare försäljning inom burfågelindustrin. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar den därför som nära hotad.

Namn 
Tidigare har arten kallats javasibia på svenska. De har dock tilldelats nya namn efter studier som visar att de inte är nära släkt med sibiorna i Heterophasia. Krokia är en försvenskning av det tidigare släktesnamnet Crocias tillika det engelska gruppnamnet på de båda arterna i släktet. Studier visar dock att Laniellus har prioritet före Crocias.

Referenser

Externa länkar 

Fnittertrastar
Fåglar i orientaliska regionen
Endemiska fågelarter på Java
Dalatkrokia

Dalatkrokia (Laniellus langbianis) är en starkt utrotningshotad fågel i familjen fnittertrastar. Den är endemisk för Vietnam.

Utseende och läten 
Dalatkrokian är en slank, 22 cm lång fnittertrast med skiffergrå hjässa, tydligt svartstreckade flanker och en svartaktig ögonmask. Ovansidan är matt rostfärgad med brunsvarta streck, större täckarna och armpennorna mestadels grå, och handpennorna svartaktiga. På hjässa, nacke och ögonmasken syns svaga, ljusa spolstreck. Resten av undersidan är vit. Stjärten är skiffergrå med vit spets. Sången beskrivs i engelsk litteratur som ett högljutt "wip'ip'ip-wiu-wiu-wiu-wiu-wiu-wiu-wiu".

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer enbart i Vietnam, där på högplatån Da Lat). Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Dalatkrokian förekommer i sluten tropisk städsegrön bergsskog, från 900 till 1700 meters höjd, dock sentida observationer mestadels från endast 910–1130 meter över havet. Fågeln påträffas enstaka, i par eller ibland i smågrupper om upp till fem individer. Den är trädlevande och kan ses födosöka i artblandade flockar på jakt efter ryggradslösa djur, framför allt fjärilslarver.

Status 
Arten är endast känd från tre lokaler och tros ha en ett litet och krympande utbredningsområde till följd av habitatförstörelse. Internationella naturvårdsunionn IUCN kategoriserar därför arten som starkt hotad. Världspopulationen uppskattas till mellan 1500 och 7000 vuxna individer.

Namn 
Tidigare har arten kallats annamsibia och vietnamsibia på svenska. De har dock tilldelats nya namn efter studier som visar att de inte är nära släkt med sibiorna i Heterophasia. Krokia är en försvenskning av det tidigare släktesnamnet Crocias tillika det engelska gruppnamnet på de båda arterna i släktet. Studier visar att Laniellus har prioritet före Crocias.

Referenser

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Fnittertrastar
Fåglar i orientaliska regionen
Endemiska fågelarter i Vietnam