kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Stefan Andhé

Stefan Andhé, född 11 augusti 1944 i Linköping, är en svensk journalist och författare (kåsör), bosatt i London. Han är son till chefredaktör Rune Andhé och Brita Andhé, född Gustafsson.

Han tog studentexamen 1963 och studerade 1965 vid Journalistinstitutet i Göteborg. Han tjänstgjorde 1964 som volontär vid Borås Tidning, arbetade 1965 vid Idun-Veckojournalen, var 1970–1972 Londonkorrespondent för Åhlén & Åkerlund (Bonniers veckotidningsförlag), arbetade 1972–1974 på förlagets centralredaktion och är sedan 1974 skribent på frilansbasis. Han är kolumnist i Året Runt liksom i Östgöta Correspondenten. Han har tidigare även medverkat i Svenska Dagbladet. Flera kåserisamlingar har sedan 1980-talet utkommit i bokform.

Bibliografi
 Mormor och jag (1986)
 Himmelska tanter (1987)
 Älska mig fort (1989)
 Av fröjd vill hjärtat gråta (1991)
 Förvaring av violer (1992)
 Läsning för smått desperata (1993)
 Sök ljuset (1994)
 Hej, det är bara jag igen (1995)
 Almas pojk (1996)
 En vind genom gräset (1997)
 Anlag för vemod (1998)
 Oj vilka loja lejon (1999)
 Till havet (2000)
 Ethel Browns sällsamma öde (2001)
 Det oändliga blå (2003)
 Enkla nöjen (2005)

Källor
 Vem är det 1997

Externa länkar
 

Män
Födda 1944
Svenska journalister under 1900-talet
Svenska kåsörer
Svenskspråkiga författare
Sommarvärdar 1973
Sommarvärdar 1994
Levande personer
Författare från Linköping
Vinnare av Stora journalistpriset
Journalister från Linköping
Författare från Östergötland
Kerstin Angelin

Kerstin Birgitta Angelin, född 18 november 1950 i Stockholm, död 5 september 2022, var en svensk förlagsdirektör. Hon gifte sig 1973 med Bo Angelin.

Hon studerade vid Handelshögskolan i Stockholm och blev 1973 civilekonom. Hon studerade amerikansk film och litteratur 1981 i USA. Hon anställdes 1974 som utredare vid Bonniers förlag, blev 1975 produktchef för Underhållningsbokklubben, 1978 datachef för Bonniers förlag, 1982 direktörsassistent, 1983 chef för Bonniers bokklubb och blev 1991 förlagsdirektör för Bonnier Alba. Angelin är begravd på Täby södra begravningsplats.

Källor
 Vem är det 1997
 Dödsannons i Svenska Dagbladet, 24 september 2022, sid. 59
 Angelin, Kerstin Birgitta på SvenskaGravar.se

Personer inom Sveriges näringsliv under 1900-talet
Alumner från Handelshögskolan i Stockholm
Näringslivspersoner från Stockholm
Gravsatta på Täby södra begravningsplats
Födda 1950
Avlidna 2022
Kvinnor
Birgit Antonsson

Birgit Anna Katarina Antonsson, född 23 april 1942 i Hudiksvall, är en svensk litteraturvetare och bibliotekarie, före detta riksbibliotekarie.

Hon studerade vid Uppsala universitet och blev 1972 filosofie doktor på en litteraturhistorisk avhandling om Per Freudenthals författarskap. Därefter genomgick hon Bibliotekshögskolan i Borås och utexaminerades 1974. Hon var 1974-1975 bibliotekarie vid Göteborgs stadsbibliotek, 1975-1981 vid Linköpings universitetsbibliotek, 1981-1985 förste bibliotekarie vid Uppsala universitetsbibliotek, 1985-1987 överbibliotekarie vid Handelshögskolan i Stockholm, 1987-1988 biblioteksråd vid Kungliga biblioteket samt 1988-1994 riksbibliotekarie och chef för Kungliga biblioteket. Sedan 1995 är hon generaldirektör vid utbildningsdepartementet.

Hon var 1989-1995 ordförande i HSFR och sedan 1990 medlem av Svenska Unescorådets styrelse. Hon har skrivit om Tove Jansson och Pliktleveranslagen.

Bibliografi
 Efterklang och särprägel : en studie i Per Freudenthals - pseudonymen Ode Baltens - tidiga prosa till och med romanen I lustgården (1942), doktorsavhandling
 Tove Jansson på svenska : litteraturförteckningar och annotationer (1974), specialarbete vid Bibliotekshögskolan
 LKS : ett automatiserat system för leveranskontroll och reklamation av leveranspliktigt svenskt tryck vid Uppsala universitetsbibliotek (1984)
 Bibliotekarieutbildning för innehavare av doktorsexamen och motsvarande kompetens (1984)
 (redaktör för) Pliktleveranslagen 1978 : erfarenheter och framtidsperspektiv (1986)
 Det slutna och det öppna rummet : om Tove Janssons senare författarskap (1999)
 Om sanningen skall fram : berättelser om den stora rektorsfejden i Strängnäs 1948-1950 (2008)

Källor
 Vem är det 1997

Externa länkar
 

Kvinnor
Födda 1942
Svenska riksbibliotekarier
Levande personer
Personer verksamma vid Handelshögskolan i Stockholm
Personer från Hudiksvall
Anita Aperia-Broberger

Anita Chatarina Aperia-Broberger, född 5 juni 1936 i Stockholm, är en svensk professor i pediatrik (barnläkare). Hon gifte sig 1968 med professor Ove Broberger.

Anita Aperia-Broberger studerade vid Karolinska institutet, där hon 1967 blev medicine licentiat och 1968 medicine doktor. Hon var 1961–1964 forskningsassistent vid Yale University. Hon arbetade 1967–1972 som underläkare vid Sankt Görans barnklinik, var 1972–1979 docent vid Medicinska forskningsrådet, 1979–1982 klinisk lärare i pediatrik och utnämndes 1982 till professor i pediatrik vid Karolinska institutet. 1987 blev hon överläkare vid S:t Görans barnsjukhus och från 1995 chef för samma sjukhus som då bytt namn till Astrid Lindgrens barncentrum och 1998 ombildades till Astrid Lindgrens barnsjukhus.

1990 invaldes hon som ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien.

Källor

Externa länkar
 
 Anita Aperia, Karolinska institutet

Svenska professorer i pediatrik
Personer verksamma vid Karolinska Institutet
Kvinnor
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Födda 1936
Levande personer
Läkare från Stockholm
Oljeqvist

Oljeqvist var en svensk adelsätt. Ätten utslocknade efter 1740 på svärdssidan.

Släkten Oljeqvist ska enligt traditionen härstamma från den medeltida ätten Upplänning och på mödernet vara bördig från Vasaätten. Ättens stamfader Mattias Petri ska enligt denna tradition ha utträtt ur adeln för att bli kyrkoherde. Bland hans söner fanns kung Karl IX:s fogde och arrendator Peder Mattsson, stamfader till ätten Stiernfelt eller Grubbe, häradsfogden Knut Mattsson, stamfader till ätten Törnecrantz, borgmästaren i Norrköping Anders Mattsson, stamfader till ätten Österling samt yngste sonen biskopen i Strängnäs stift Johannes Matthiæ Gothus, stamfader till ätten Oljeqvist.

Gothus gifte sig den 23 november 1634 på Stockholms slott med Catharina Nilsdotter Bohm, dotter till kamreraren i Kommerskollegium Nils Olofsson Bohm och Carin Pedersdotter. Hon födde honom tolv barn. Sedan hon avlidit gifte han om sig med Beata Nilsdotter Chesnecophera Lillieram, dotter till Karl IX:s hovkansler Nicolaus Laurentii Chesnecopherus och Märta Botvidsdotter Anckar, men fick inga barn i det äktenskapet.

År 1645 adlades hans barn för hans förtjänster under namnet Oljeqvist, och sönerna introducerades på Riddarhuset på nummer 331. De många barnen till trots fortlevde ätten på svärdssidan endast med en son, häradshövdingen Nils Johansson Oljeqvist som i äktenskap med Birgitta Gyllenadler fick sju barn men detta oaktat slöts ätten på svärdssidan med en av sönerna, kaptenen Johan Nilsson Oljeqvist år 1740, enligt Gustaf Elgenstierna.

Källor
Gabriel Anrep, Svenska adelns Ättar-taflor
 scb.se Namnsök
Adlade 1645
Svenska adelsätter
Georg Holm

Nils Georg Holm, organist, psalmförfattare och översättare. Möjligen identisk med signaturen N.G.H.

Psalmer
All ära till Gud översatt Fanny Crosbys engelska text
Led mig, Herre Gud allsmäktig nr 86 i Metodistkyrkans psalmbok 1896 översättning från  William Williams engelska originaltext. 

Svenska psalmförfattare
Män
Födelseår saknas
Dödsår saknas
Majungasaurus

Majungasaurus ("ödla från Mahajanga") var ett släkte med dinosaurier som hittats på Madagaskars nordkust, där den tros ha levt i slutet av kritaperioden för cirka 84 - 70 milj. år sedan. Den är i forskarkretsar och populärkulturen känd som en dinosaurie som utövade kannibalism. Nära släktingar till Majungasaurus tros ha varit Carnotaurus, Rugops och Rajasaurus.

Beskrivning 

Majungasaurus blev cirka 7 - 8 meter lång från nos till svans, och vägde förmodligen något över 1 ton. Liksom andra theropoder gick Majungasaurus på sina kraftiga bakben, och höll kroppen balanserad av den kraftiga svansen. Bröstkorgen var stor, och frambenen var troligen väldigt korta med 4-fingrade händer, såvitt man vet från dess nära släktingar. Halsen verkar ha varit väldigt muskulös och kraftig. Liksom andra abelisaurider hade skallen anmärkningsvärt kort nos jämfört med andra theropoder, och i Majungasaurus fall var den väldigt skrovlig och täckt med fåror. högt upp på skallen hade den ett trubbigt utskott av ben, nästan som ett litet horn, som kan ha använts till att knuffa på artfränder med. Många av benen i Majungasaurus skalle var sammanvuxna , vilket gjorde den väldigt stark, och man tror att bettet var mycket kraftigt.

Andningssystem 
I juli 2005 presenterades Majungasaurus i en ny upptäckt rörande debatten om dinosauriernas hävdade släktskap med fåglarna. Forskare vid Ohio University och Havard University hade under ledning av Patrick O'Connor undersökt vissa av Majungasaurus olika skelettdelar, och jämfört dessa med motsvarande på över 200 olika moderna fåglar. Likheterna i benen tydde på att Majungaurus kan ha haft ett system med luftsäckar liknande fåglas
, och resultatet av undersökningen presenterades först i tidskriften Nature. Eftersom Majungasaurus inte betraktas som nära släkt med fåglarna har forskarna föreslagit att det andningsystem som idag återfinns hos fåglar utvecklades tidigt hos theropoderna.

Kannibalism 
Trots att sauropoder skulle ha varit bytesval för Majungasaurus, indikerar nyare upptäckter en annan, förvånande beståndsdel av dess kosthåll: andra Majungasaurus. Flera hittade ben efter Majungasaurus bär märken efter tänder, märken identiska med dem som hittats på sauropodben i samma område. Då Majungasaurus är den enda stora theropoden känd från området, är den enklaste förklaringen att den åt av andra av sin egen art. Det är okänt om Majungasaurus aktivt jagade sin egen sort eller bara åt av as efter dem. Men vissa undersökningar visar att den moderna komodovaranen ibland dödar varandra när de slåss om kadaver. De äter sedan resterna av sina rivaler, vilket kan betyda ett liknande beteende hos Majungasaurus och andra theropoder.

Referenser

Noter

Källor 
Carrano M.T. (2007), "The appendicular skeleton of Majungasaurus crenatissimus (Theropoda: Abelisauridae) from the Late Cretacous of Madagascar", Journal of Vertebrate Paleontology 27(2): sid. 163-179.

Abelisauridae
Carl Piper (1946–2023)

Carl Gustaf Eric Alfred Piper, ibland kallad Röde greven, född den 26 december 1946 i Högestads församling i Högestads landskommun, död den 19 augusti 2023 i Löderups distrikt i Ystads kommun, var en svensk greve och godsägare, från födseln fideikommissarie till Högestad och Christinehof.

Biografi 
Carl Piper var son till greveparet Carl och Marianne Piper samt dotterson till Jonte Hultkrantz. 

Carl Pipers far avled innan Piper kom till världen och två år senare gifte modern om sig med Ian D. Hamilton och flyttade till Barsebäck, där Piper växte upp. Efter myndighetsdagen övertog Piper ansvaret för Högestads gods. Modern var senare trolovad med landshövding Gösta Netzén.

Carl Piper tog under 1970-talet två guld i svenska mästerskapen i banracing.

Carl Piper gifte sig 1972 med Eva Aleman och fick två barn, dottern Anna (född 1974) och sonen Fredric (född 1977).

Politiskt engagemang
Piper kom att kallas "röde greven"  då han på 1970-talet föreslog att de anställda vid Högestad och Christinehof skulle få köpa aktier i driftbolaget Högestad & Christinehof Förvaltnings AB. Under 1970-talet anslöt han sig till socialdemokraterna och lokalföreningen Sövestads socialdemokratiska förening. Han var mycket engagerad i kampen mot gruvdrift på Österlen.

Källor

Noter

Externa länkar
Bild på Carl Piper.
Carl Piper fick en Fågel-Oscar
Bilder och Klipp från Pipers gods

Svenska fideikommissarier
Skånska godsägare under 1900-talet
Svenska grevar under 1900-talet
Svenska grevar under 2000-talet
Skånska godsägare under 2000-talet
Personer från Högestads socken
Carl 02
Födda 1946
Avlidna 2023
Män
Carl Fredrik Piper

Carl Fredrik Piper kan syfta på flera personer, bland andra:

*Carl Fredrik Piper (1700–1770), president i Kammarkollegiet
Carl Fredrik Piper (1785–1859), dennes sonson
Carl Fredrik Piper (1785–1859)

Carl Fredrik Piper, född 29 augusti 1785 i Stockholm, död 6 mars 1859 i Stockholm, var en svensk greve och jägmästare.

Biografi
Carl Fredrik Piper föddes 1785 i Stockholm. Han var son till hovmannen Adolf Ludvig Piper och Sophie von Fersen. Piper blev fänrik vid Västmanlands regemente 12 april 1786, studerade vid utrikes akademier, blev extra ordinarie kanslist i inrikes civilexpeditionen 1804, kammarjunkare 1807, kopist vid nämnda expedition 2 oktober 1809 och kanslist där 24 september 1810–1816. Han blev förste hovjägmästare 11 juni 1825 och utnämndes 10 november 1851 till riddare av Nordstjärneorden (RNO). Piper blev 12 juli 1858 överhovjägmästare. Han avled 1859 i Stockholm och begravdes bredvid sin fru på Kimstads kyrkogård.

Han ägde Löfstads slott vid Norrköping, vilket kom från moderns släkt.

Familj
Piper gifte sig 9 januari 1817 på Himmelstalund i Östra Eneby församling med friherrinnan Emilie Fredrika Aurora De Geer af Finspång (1782–1828), dotter till överkammarherren Jean-Jacques De Geer och grevinnan Fredrika Aurora Taube samt tidigare gift med generalmajoren Mauritz Clairfelt, vilken hon skilde sig från 1810. Piper och De Geer fick tillsammans kammarherren Charles Piper (1818–1902).

Referenser
 G46 tab 21 s 25–26.

Noter 

Svenska grevar
Överhovjägmästare
Födda 1785
Avlidna 1859
Män
Carl Fredrik 02
Personer från Stockholm
Oscar I:s hov
Karl XIV Johans hov
Gunnar G:son Wennerberg

Gunnar Gunnarsson Wennerberg, född 17 december 1863 i Skara, död 20 april 1914 i Paris, var en svensk konsthantverkare, målare, tecknare och grafiker.

Biografi
Han var son till ecklesiastikministern Gunnar Wennerberg och grevinnan Hedvig Sofia Cronstedt, brorson till Brynolf Wennerberg den äldre och morbror till Amelie Posse. Efter studentexamen och några års juridiska studier i Uppsala studerade han konst för Léon Bonnat och Henri Gervex i Paris från 1886 och medverkade där i en utställning där han 1889 erhöll "mention honorable" för blomstermålningar. Hans konst bestod till en början av blomstermotiv utförda i pastell eller olja. Han anlitades av Gustafsbergs porslinsfabrik 1895 som formgivare och ledare för dess konstgodsateljé. Hans föremål var framträdande i fabrikens kollektioner på olika konst- och industriutställningar. Jämte Alf Wallander, som samtidigt anlitats av Rörstrands Porslinsfabrik, var Wennerberg instrumental i att introducera jugendstilen i svensk porslinsindustri. Han var från 1902 också anställd som lärare i mönsterteckning vid Tekniska skolan. Därtill formgav han överfångsglas för Kosta glasbruk 1898–1904 och gobelänger för Licium. 1908 lämnade han Sverige och bosatte sig i Paris, där han var verksam fram till sin död. I Paris utförde han ett par ritningar för Sèvres, målade tavlor, och svarade bl.a. för den dekorativa inredningen på slottet Les Bouleaux vid Chantilly på uppdrag av sin mecenat - och med all sannolikhet också sin älskare - den förmögne författaren och konstkritikern Henri Amic.      

Separat ställde han ut på Nationalmuseum 1908 och på Galeries Devambez i Paris 1911. Tillsammans med Per Ekström genomförde Wennerberg 1891 en utställning i Stockholm bestående av blomstermålningar i olja och pastell och han medverkade i samlingsutställningar arrangerade av Svenska konstnärernas förening i Stockholm sedan början av 1890-talet samt världsutställningen i Paris 1900. Förutom målningar, keramik och glas arbetade Wennerberg även med mönsterformgivning för textila föremål och förlagor för vävda tapeter samt mönster för broderier. För Handarbetets vänner och Licium skapade han ett flertal förlagor för haute-lissevävnader samt förlagor till bokband. 

Wennerberg är representerad vid Nationalmuseum, Hallwylska museet i Stockholm, Uppsala universitetsbibliotek, Örebro läns museum Prins Eugens Waldemarsudde, Smålands museum i Växjö, Nordiska museet, Vänersborgs museum och Musée des Arts Décoratifs i Paris.

Tryckta källor
Svenskt konstnärslexikon del V, sid 616, Allhems Förlag, Malmö. 
Svensk jugendkeramik, Bengt Nyström, 2003, sid 150,

Noter

Svenska målare under 1800-talet
Svenska målare under 1900-talet
Svenska tecknare under 1800-talet
Svenska tecknare under 1900-talet
Svenska grafiker under 1800-talet
Svenska grafiker under 1900-talet
Svenska konsthantverkare under 1800-talet
Svenska konsthantverkare under 1900-talet
Representerade vid Nationalmuseum
Representerade vid Uppsala universitetsbibliotek
Personer från Skara
Födda 1863
Avlidna 1914
Män
Sanderlei Claro Parrela

Sanderlei Claro Parrela, född den 7 oktober 1974, är en brasiliansk före detta friidrottare som tävlade i kortdistanslöpning.

Parrelas främsta merit är att han blev silvermedaljör vid VM i Sevilla 1999 på 400 meter. Han noterade då tiden 44,29 vilket är sydamerikanskt rekord på distansen. Den enda som slog honom var Michael Johnson som noterade ett nytt världsrekord i finalen.

Året efter var han i final på 400 meter vid Olympiska sommarspelen 2000 och han slutade då fyra på tiden 45,01.

Personliga rekord 
 400 meter - 44,29

Källor 
 Fakta på IAAF:s webbplats

Födda 1974
Brasilianska kortdistanslöpare
Män
Levande personer
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1996 från Brasilien
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1996
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2000 från Brasilien
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 2000
Edvard Orm

Edvard Orm, född runt 1670, död 4 juni 1735 i Algutsrum på Öland, var en svensk målare.

Bakgrund
Edvard Orm var en provinsiell konstnär som målade i barockstil. Han var verksam i södra Sverige från 1700-talets början fram till sin död 1735. Exempel på hans måleri har påträffats på Öland, i Småland, Östergötland, Blekinge och Gotland. I källorna kallas han för konterfejare, men han var aldrig medlem i något målarskrå.

Om hans ursprung är inget säkert känt. Det har ofta antagits att han varit elev till David Klöcker Ehrenstrahl eller David von Krafft, men det är baserat på likheter i stil och det finns inga påtagliga bevis för det, inte heller för att han skulle ha uppehållit sig i Stockholm.

Måleri
Senast från 1702 var Orm verksam i Tådene socken i Västergötland där han målade i kyrkan. I Tådene stannade han fram till 1714 och var associerad med Gabriel Lilliehöök och dennes hustru Britta Bonde. Förmodligen har han även målat i andra kyrkor i trakten, men det är inte längre bevarat eller känt som hans verk. 

År 1714 flyttade han till Jönköping och fick tillstånd av stadens magistrat att verka som konterfejare. Efter åtta år i Jönköping flyttade Orm 1722 till Västervik. År 1725 flyttade han till Öland och bosatte sig på skattehemmanet Hässleby där han bodde kvar fram till sin död. 

Edvard Orm målade taket i Gränna kyrka år 1719 (kyrkan förstördes dock genom brand 1889). Motiven var bönen Fader vår i allegorisk framställning. I Dalhems kyrka (den gamla kyrkan som revs på 1870-talet) målade Orm 1725 en altarprydnad. Den bestod av sex målningar som var placerade runt korsfönstret och hade motiv från passionshistorien. Två av målningarna sattes upp i den nya kyrkan.

Orm är kanske mest känd för målningarna i taket i Hakarps kyrka, från 1729. Uppdraget pågick under ett halvår och till sin hjälp hade han Johan Kinnerus (som snarare var en underordnad medarbetare än en egentlig gesäll). Målningar föreställer paradiset, försoningen, de dödas uppståndelse, de fördömda i helvetet samt yttersta domen i korsmitten. Djuren i paradismotivet antas vara målade av Edvards son Gabriel. Orm har även målat en stor korsfästelsescen som finns i Kristine kyrka i Jönköping. 

Som konterfejare målade Orm porträtt, bland andra landshövdingen Nils Lilliecreutz 1718 och överste C.G. Hammarskiöld 1724. Annars målade han vanligen mer framstående lokala personer, till exempel präster och deras hustru.

Målningar av Edvard Orm finns i samlingarna hos Nordiska museet, Kalmar läns museum, Gotlands museum (Gotlands fornsal), Nationalmuseum och Malmö museum.

Referenser

Källor
Svenskt konstnärslexikon del IV sid 335-336 Allhems förlag Malmö.  

 Edvard Orm, urn:sbl:7801, Svenskt biografiskt lexikon (art av Bertil Palm), hämtad 2013-03-27

Noter

Representerade vid Nationalmuseum
Födda 1600-talet
Avlidna 1735
Män
Svenska porträttmålare
Svenska kyrkomålare
Svenska målare under 1700-talet
Vincenzo Modica

Vincenzo Modica, född den 2 mars 1971, är en italiensk före detta friidrottare som tävlade i maratonlöpning.

Modica deltog vid EM 1998 i Budapest där han slutade på tredje plats i maratonloppet. Han deltog även vid VM 1999 i Sevilla där han slutade tvåa bakom Spaniens Abel Antón.

Personliga rekord 
 Maraton - 2:11.39

Källor 
 Fakta på IAAF:s webbplats

Födda 1971
Italienska maratonlöpare
Män
Levande personer
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2000 från Italien
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 2000
Upplands runinskrifter 1176

Upplands runinskrifter 1176, U 1176, är en runsten i rödgrå, finkornig granit, som nu är upprest i en backe cirka 400 meter från landsvägen Heby-Tärnsjö vid Huddunge i Huddunge socken. Höjden är 1,85 m och bredden 1,1 m. Runhöjden är 6 centimeter.

Stenen är första gången omtalad av Johannes Bureus och sägs då finnas i "Huddunge Vti Ängen". I rannsakningarna 1667-84 omtalas stenen vidare: "i Huddungebyen för Erick Andersonss bodhdöör finness liggia een Runnesteen, som för detta skall hafwa stådt i byy Engen på een lijten backa runsteenss backen benemdh, der mycken stenn finness af menniskor lagd såsom grafwar, som förmehnes och af gambla sagt wara een Iättegraf".

Inskriften

Referenser 

Upplands runinskrifter
Runinskrifter i Heby kommun
Upplands runinskrifter 1177

Upplands runinskrifter 1177, U 1177, är utförd på en runsten i Hässelby by, Harbo socken, ristad av Öpir.

Den är omtalad av Johannes Bureus på 1600-talet och avbildades i Johan Peringskiölds Bautil, i träsnitt av Johan Hadorph och Petrus Helgonius. Stenen av Olof Celsius den äldre Monumenta quædam sveo-gothica suis temporibus reddita och Olof Grau i Beskrifning öfwer Wästmanland där en kopia av Johan Hadorphs avbildning publicerades. 

Olof Celsius anger att runstenen stod "i gärdet wid byn. En ättebacke strax derhos med månge stenringar". Grau skriver "Vid Hässelby Frälse-Hemman finnes på des gärde en Runsten". Geologiska kartbladet från 1865 anger att runstenen då var kullfallen. Av avbildningen i Bautil framgår att då även runstenens fot syns på bilden måsten den varit kullfallen redan då. Richard Dybeck besökte 1876 Harbo, och skrev då att stenen "ännu för 50 år sedan var omgifven af talrika grafminnesmärken, deribland en stor ättehög och stensättningar, efter vilket allt nu mer ej ringaste tecken kan upptäckas" och att den ligger på en åker i södra gärdet, med storändan i ett djupt dike.

1921 hade amanuens S. Erlandsson hemställt hos riksantikvarien att runstenen som då ännu låg i diket, skulle resas på en gravhög längre åt söder. Sven T. Kjellberg, som ansvarade för runstenen fick aldrig tillfälle att ta sig an ärendet, och 1924 uppdrogs istället åt Folke Bergman att ta sig an runstenen, och den flyttades då till sin nuvarande plats och restes där.

Källor 
 Upplands runinskrifter - granskade och tolkade, Elias Wessén och Sven B. F. Jansson, fjärde delen, tredje häftet s. 665-669.

Upplands runinskrifter
Upplands runinskrifter 1180

Upplands runinskrifter 1180 står vid Åby by, Östervåla församling.

Runsten i ljusröd sandsten, 95 cm hög och 60 cm. bred. Stenen är en s. k. nonsenssten, där runorna eller de runliknande tecknen helt saknar språklig innebörd. De flesta av den här typen finns utefter gränstrakterna mellan Uppland och Västmanland.
Stenen stod ursprungligen direkt vid vägen, vid vägkorset för avfarten mot Hovberga.

Externa länkar 
 på Riksantikvarieämbetets Fornsök

Upplands runinskrifter
Upplands runinskrifter 1178

Upplands runinskrifter 1178, U 1178, är ett runstensfragment som påträffades 1931 i Östervåla kyrkas vapenhus. Inskriften ger ingen språklig mening så troligen kan det vara en så kallad "nonsensten".

Källor

Externa länkar 
 på Riksantikvarieämbetets Fornsök

Upplands runinskrifter