Sydafrikas historia

Sydafrikas historia börjar när khoisanfolken bosatte sig i Sydafrika. När bantufolken bredde ut sig över Afrika kunde de inte etablera sitt jordbrukssamhälle i det subtropiska området. När de vita anlände hade de lätt att kolonisera landet, jämfört med övriga Afrika.

Förhistoria 
Apliknande hominider som flyttade till södra Afrika för cirka tre miljoner år sedan blev de första människoliknande invånarna i det område som idag kallas Sydafrika. För ungefär en miljon år sedan ersattes de gradvis av homo erectus, som även spred sig till resten av Afrika, in i Europa och Asien. Homo sapiens spred till Sydafrika ungefär 500 000 år sedan, och deras fossiler har hittats från Västra Kapprovinsen och Mpumalanga. 

Forskare vet idag ytterst lite om Sydafrikas historia innan homo sapiens. Ett stort arkeologiskt fynd vid Sterkfontein i närheten av Johannesburg från 1998 tyder på hominiderna strövade omkring Highveld för ungefär tre miljoner år sedan. Olika människosläkter har levt parallellt i Sydafrika för två miljoner år sedan. Stenverktyg tillverkade i den äldre stenåldern (2,5 milj.–150 000 år sedan) har hittats vid australopithecus-fossiler.   

Det finns än idag små grupper av Sanfolket (även kallade bushmän) i Sydafrika, som tillsammans med Australiens urinvånare utgör den äldsta ännu existerande kulturen i världen. Arkeologiska lämningar från sanfolk i södra Afrika sträcker sig 10 000–20 000 år tillbaka.

Kolonialtiden 

Vasco da Gama fann sjövägen till Indien, vilket gjorde Sydafrika strategiskt värdefullt för européer. Det moderna Sydafrikas historia började år 1488 när den portugisiska sjöfararen Bartolomeu Diaz landsteg vid vad som kom att kallas Godahoppsudden, se Kapkolonin. Trots att Portugal var först på plats av de europeiska länderna på denna del av den afrikanska kontinenten så visade de lite intresse för att bilda några bofasta kolonier. Möjligen berodde detta på konflikter mellan sjöfararna och de boskapsskötande khoi alternativt det jagande/samlande san.

Mellan åren 1621 och 1651 kastade nära 500 skepp från holländska Ostindiska kompaniet ankar i Table Bay vid Kaphalvön. Afrikas sydspets fungerade som en rastplats för skepp på väg mot Indien, Kina och Sydostasien. Ledningen på Ostindiska kompaniet bestämde så småningom att en koloni, Kapkolonin, skulle bildas för att underlätta färden för handelsskeppen. År 1652 steg Jan van Riebeeck tillsammans med några anställda ur Ostindiska kompaniet i land på Godahoppsudden. Kontakt uppstod snart mellan européerna och khoi-san och det sägs ha varit från början mycket vänliga möten.

Fem år efter van Riebeecks landstigning, 1657, utbröt en dispyt mellan invandrarna och afrikanerna. Ett smycke visade sig ha försvunnit från holländarnas läger. De misstänkte afrikanerna, gav sig ut på jakt på den skyldige, fann denne och dödade honom. Van Riebeeck skrev i sin dagbok, efter händelsen, att det vore bättre om varje grupp hade sina egna domäner, eftersom de inte förstod varandra tillräckligt bra. Efter denna konfrontation växte spänningen mellan de två olika folken. Holländarna ansåg sig numera äga jorden och år 1658 tillät Ostindiska kompaniet att slavar skulle fraktas till Kapkolonin. Dessa togs främst från Asien och dåvarande Ceylon och södra Indien, men också från Angola och Västafrika. Mot slutet av 1700-talet fanns 25 000 slavar i Kapkolonin.

Efter att Storbritannien besatt området 1806 kom även brittiska invandrare till landet, mestadels köpmän och yrkesmän. De besatte företrädesvis kolonins sydkust med större och mindre städer och trängde så småningom de nederländska nybyggarna, boerna, allt djupare inåt landet. Regeringen införde engelskt ämbetsspråk och avskaffade slaveriet. 

I den stora trekken drog missnöjda boer i stora skaror över kolonins gräns i norr och grundade där nya egna stater, först Natal, sedan Oranjefristaten och Transvaal. Kapregeringen gjorde dock anspråk på överhöghet även över dessa nybildade kolonier, vars grundare efter utvandringen förblivit brittiska undersåtar. Dessa anspråk förmådde boerna att flytta från Natal till områdena norr om Oranjefloden. Även hit förföljdes de av Storbritanniens anspråk på överhöghet. De brittiska kapkolonisterna tolererade inte självständiga kolonier vid sina gränser. Men ingripandet av regeringen i London, som ville undvika långvariga och kostsamma krigsföretag, ledde 1852 och 1854 till formellt erkännande av Transvaal och Oranjefristatens oavhängighet, endast med förbehållet att slaveriet avskaffades. De boer som blev kvar i Kapkolonin och Natal undvek att blanda sig med de brittiska invandrarna och fortsatte vara ovänligt inställda till det brittiska överväldet.

Upptäckten av diamanter 1867 och guld 1886 skapade välstånd och immigration och ökade underkuvandet av de ursprungliga invånarna. Boerna motstod britternas försök till utvidgning av sitt territorium, men besegrades i andra boerkriget 1899–1902. Under det andra boerkriget inrättades världens första koncentrationsläger av britterna i syfte att internera främst boerkvinnor och barn. Denna behandling har satt djupa spår i boerna, och ännu idag är läget mellan britterna och boerna i Sydafrika spänd.

Självständighetstiden 

Den 31 maj 1910 blev landet självständigt från Storbritannien, och Sydafrikanska unionen bildades. Nästan två år senare den 8 januari 1912 bildades ANC av bland annat Pixley ka Seme.

Apartheidtiden 

1948 valde Sydafrikas vita befolkning in det boerdominerade Nationalistpartiet i parlamentet som lagstiftade den nya apartheidregimen (apartheid betyder "åtskillnad"), ett politiskt system som bygger på segregation mellan olika rasgrupper. 1961 bildades Sydafrikanska Republiken och man lämnade det Brittiska samväldet. Apartheid försvann från politiken 1994 då svarta för första gången tilläts rösta, vilket ledde till en jordskredsseger för partiet ANC och dess ledare Nelson Mandela (som blev Sydafrikas första svarta president).

Sydafrika hade från 1970-talet och framåt ett fåtal primitiva egenkonstruerade kärnvapen, men förstörde dem frivilligt (vissa tror att de skänkte dem till Israel, som hade mycket kontakt med Sydafrika under denna period) och skrev på icke-spridningsavtalet år 1991. Sydafrika är det enda land som utvecklat kärnvapen och sedan avsagt sig dem. En av teorierna till att Sydafrika avskaffade kärnvapnen sägs vara att nationalisterna inte ville att så farliga vapen skulle hamna i händerna hos de svarta; när de insåg att de skulle förlora makten förstörde de sina kärnvapen..

Sydafrika efter rasåtskillnadspolitiken 
Efter apartheid valdes Nelson Mandela till president 1994. Tillsammans med sin föregångare Frederik Willem de Klerk ville de försäkra fridfull maktskift. Ett av dem viktigaste utföranden var att grunda Sannings- och försoningskommission..  

1999 höll Sydafrika sitt andra val med allmän rösträtt. Till president valdes Thabo Mbeki. 

2009 höll Sydafrika sitt fjärde val med allmän rösträtt. Till president valdes Jacob Zuma.

I februari 2018  valde Sydafrikas parlament  vicepresident Cyril Ramaphosa till ny president efter den korruptionsanklagade Jacob Zuma, som avgick.

Se även 
 Afrikas historia

Referenser

Externa länkar