kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Lista över offentlig konst i Gamla stan i Stockholm

Lista över offentlig konst i Gamla stan i Stockholm är en ofullständig förteckning över utomhusplacerade skulpturer och annan offentlig konst i stadsdelarna Riddarholmen och Gamla stan i Stockholm.

|}

Se även
Lista över offentlig konst på Södermalm i Stockholm

Referenser

Noter

Källor
Bo Wingren: Konst på stan : offentlig utsmyckning i Stockholm, Natur och kultur 1984,  

Gamla stan
Gamla stan
Lista över offentlig konst i Huddinge kommun

Lista över offentlig konst i Huddinge kommun är en ofullständig förteckning över utomhusplacerad offentlig konst i Huddinge kommun.

|}

Externa länkar

Källor
 Huges konstkalender
 Olle Magnusson: Är det någon som sett konsten? En historia om Huddingens offentliga konst., Huge Fastigheter, Hudinge 2006
 Konst på Karolinska Universitetssjukhuset Huddinge, läst 2012-09-19
 
 Statens Konstråd, Byggnadsknuten konst införskaffad 1997-2012.

Noter

 
Huddinge
Huddinge
Graversfors Stenhuggeri och Sliperi

Graversfors Stenhuggeri och Sliperi var en stenindustri i Graversfors, en del av Stens bruk.

Vid anläggningen av Östra stambanan genom norra Östergötland 1863-66 utmed sjön Näknens västra strand 1863-66 upptäcktes i sprängschakten ovanligt vackra granitsorter, bland andra en röd granit. Brytning påbörjades 1876 i Rödberget och ett stenhuggeri och ett stensliperi anlades under ledning av ingenjören Arvid Lundblad. Under 1890-talet sysselsattes mer än 100 personer i Graversfors stenhuggeri och sliperi. Verksamheten i stenbrottet i Rödberget drevs till omkring 1910 och arrenderades därefter ut fram till 1940, då den lades ned.

Ett omfattande uppdrag lämnades av Lunds universitets konsistorium 1886, nämligen leverans av en skål och en fot av röd porfyrisk gravensforsgranit samt en piedestal av grå granit till fontänen på Universitetsplatsen i Lund för 19.500 kronor, inklusive frakt och montering. Arbetet med fontänskålen påbörjades hösten 1886 och under vintern släpades ett väldigt stenblock ner till ett skjul, där under tio månader en skål med tre och halv meter i diameter höggs fram och formades. Skålen polerades därefter i sliperiet och färdigställdes under våren 1888. Dess vikt var ungefär tio och ett halvt ton och ansågs vara den största stenskålen i världen efter en rund skål utanför Altes Museum i Berlin.

Skålen transporterades till Lund först på en vagn på flyttbara järnvägsspår till närmaste station och därifrån på en kanonvagn på järnväg i lutande ställning för att klara en vägport till hamnen i Norrköping. Ångaren Götaland III förde den tillsammans med skålens svarvade fot och piedestalen till Malmö hamn, varefter den sattes på järnväg till Lund. Där lades ånyo de flyttbara järnvägsspåren ut från stationen till Universitetsplatsen via Paradisgatan och Sandgatan, varefter de lastade vagnarna vinschades fram bit för bit av en tiomannagrupp från Graversfors. Monteringen klarades av på mellan två och tre veckor.

Källor
Axel Törje: Borgs fontän i Kulturen 1973 - en årsbok till medlemmarna av Kulturhistoriska föreningen för södra Sverige, Lund 1973

Noter

Ej längre existerande svenska stenindustriföretag
Bergsbruk
Företag i Norrköpings kommun
Kanikresidenset

Kanikresidenset är ett bostadshus från medeltiden i Lund.

Kanikresidenset ingår numera som en inbyggd, men urskiljbar, del av Folkets hus i på hörnet Magle Stora kyrkogata och Kiliansgatan i Lunds innerstad. Folkets hus byggdes 1968-1969 och dessförinnan låg där ett 1800-talshus i vilket också en del av Kanikresidenset var integrerad. Vid bygget beslöts att resterna av medeltidsbyggnaden skulle rustas upp och ingå i den nya byggnaden. 

Det ursprungliga Kanikresidenset uppfördes under 1200-talet. Det har sedan under århundradena genomgått omfattande omändringar. På 1700-talet revs den ursprungliga andra våningen. och det kvarstod som ett envåningshus med källare. År 1863 byggdes resterna av residenset in i den år 1968 rivna klassicerande tvåvåningsbyggnad, varvid också det tidigare Kanikresidensets sydvästra hörn höggs ned.

Under 1300-talets första del beboddes huset vid det då benämnda Killesträtet av kaniken Nils Bunkeflo. Det var då ett väl tilltaget hus med tre våningsplan. Sedan medeltiden har marknivån utanför huset höjts med 1,5 meter, och den våning som idag är källare var då bottenvåning. Runt residenset fanns en omkring 1,5 meter hög sockel av murade obehandlade gråsten. Entrén till huset från Kiliansgatan var en bred dörr i en rundbågig öppning. Den mörka bottenvåningen, med få fönster, bestod troligen av ett enda rum, eventuellt fanns mellanväggar av lättare konstruktion. Golvet i första våningen, som antagligen var en förrådsvåning, låg ungefär i nivå med den gata som fanns när huset byggdes och de rester av det som hittas var av tegel eller flata gråstenar. Andra våningen bedöms ha varit bostadsvåning med dagligstuga och sovutrymmen. Om den rivna tredje våningen finns ingen kunskap.

Källor
Claes Wahlöö: Kanikresidenset - ett medeltida bostadshus i Lund i Kulturen 1971 - en årsskrift för medlemmar i Kulturhistoriska historien för södra Sverige, Lund 1971

Byggnader och anläggningar i Lund
Karl XII:s gunghäst

Karl XII:s gunghäst är en gunghäst i barockstil från 1600-talet.

Karl XII:s gunghäst finns i dag på Kulturen i Lund. Den är skuren i trä, gråmålad och mycket naturtrogen. Den är stor som en liten ponny och finns dokumenterad som inventarium på Karlbergs slott från omkring 1690. Om den gungats av Karl XII är inte belagt.

Gunghästen avbildar en hingst i ett lätt språng, en courbette som är utgångspunkt för galopp på stället, med bakhovarna i marken. Skulpturen är stödd av en trädstam under bröstet.

Gunghästen såldes på en auktion i samband med att Karlbergs slott blev krigsskola 1792 och inropades av Jacob Gustaf De la Gardie (1768-1842) på Löberöds slott. Den gavs senare av dennes brorson Axel De la Gardie till Hamiltonhouse (död 1879) till sin systers sonson Otto Malte Ramel (född 1872), vilken donerade gunghästen till Kulturen 1902.

Källor
Ragnar Blomquist: Karl XII:s gunghäst i Sven T. Kjellberg (redaktör): Kulturen – en årsbok 1946, Lund 1947,  sidorna 16-17

Kulturen
Karl XII
Träleksaker
Leksaksdjur
Rökelseritual

Rökelseritual är en sed som var vanlig i kyrkorna i Sverige på medeltiden. De kristna kyrkorna hade tagit upp användningen av rökelse från judiska, romerska och grekiska religiösa ritualer, och åtminstone från 400-talet finns katolsk rökelseritual belagd. 

För rökelseritualen användes rökelsekar. En präst svänger detta fram och tillbaka så att röken sprids väl i lokalen, vilket symboliserar folkets böner som stiger upp till Gud.

De äldsta kristna rökelsekaren är kända från koptiska kyrkor och är av två typer: en som stod på eller hängde framför altaret och en som svängdes runt. Ur dessa utvecklades den romanska kyrkans rökelsekar, vilka utformades ägg- eller klotformade med tre hängkedjor med cylindrisk eller konisk ringfot. Från 1100-talet utvecklas en allt mer plastisk dekor, vilken under senare århundraden träder tillbaka för att under sengotiken under 1400-talet återkomma, med naturalistiska blad och blommor. Rökelsekaren från medeltiden är i regel av malm och ibland av koppar.

Källor
William Karlsson : Rökelsekar i Sven T. Kjellberg (redaktör): Kulturen – en årsbok 1946, Lund 1947,  sidorna 36-37

Kultur under medeltiden
Katolsk liturgi
Dekanresidenset

Dekanresidenset, också benämnt Kalendehuset, är ett medeltida tegelhus i Lund.

Kalendehuset fanns till 1908 på tomten nr 6 i kvarteret Glädjen i Lund vid Stora Kyrkogatan nära Lilla Gråbrödersgatan, på tomten söder om Lunds studentkårs konviktorium. Det flyttades då till Adelgatan inom Kulturens område. 

Fastigheten har sannolikt åtminstone sedan tidigt 1300-tal varit dekanresidens, fram till senast 1620-talet. Under senare delen av 1600-talet ägdes den av bland andra professorerna Nils Hyltenius Sifverschiöld (död 1702) och Richard Gjedde-Ehrensborg (död 1700). I slutet av 1700-talet ägdes den av professorn Eric Gustaf Lidbeck (död 1803), vilken införde potatissodling i Skåne, och därefter till 1829 av dennes son Anders Lidbeck. Lunds stift ägde gården 1836-55, under vilken tid den användes som bostad för biskop Vilhelm Faxe.

Freden i Lund den 26 september 1679 slöts sannolikt i Dekanhuset.

I början av 1900-talet låg dekanresidenset i vägen för ett planerad nybebyggelse. Kulturens grundare Georg J:son Karlin engagerade sig i att bevara huset på plats, men den slutliga lösningen blev att huset 1908 flyttades till Kulturens område med placering vid Adelgatan.

Källor
Ragnar Blomquist: Dekanernas residens i Lund i Sven T. Kjellberg (redaktör): Kulturen – en årsbok 1946, Lund 1947,  sidorna 60-105

Byggnader och anläggningar i Lund
Kulturen
Finn Juhls hus

Finn Juhls hus är ett personmuseum i Ordrup i Gentofte kommun norr om Köpenhamn.

Möbelformgivaren och arkitekten Finn Juhl ritade och inredde ett bostadshus till sig själv och sin första fru Inge Marie Skaarup 1941–1942 på Kratvænget 15 i Ordrup, på en tomt på 1 700 kvadratmeter invid Ordrupgaards park. Det består av två huskroppar i ett plan i rät vinkel mot varandra. I den ena delen finns vardagsrum och ett arbetsrum, och i det andra och större kök, badrum, två sovrum och matsal. Husen förbinds av en entrédel, som också leder ut i trädgården. Huset är murat i tegel, som putsats i en vitgrå kulör. Trädgården är formgiven av landskapsarkitekten Troels Erstad.

Han fick C.F. Hansen-medaljen 1944 för detta hus.

Finn Juhl bodde i huset i 47 år, till sin död 1989. Hans sambo Hanne Wilhelm Hansen bodde därefter i huset till sin död 2003.

Inredning
Vardagsrummet upptar större delen av den ena huskroppen. I detta finns bland annat Finn Juhls soffa Poeten från 1941, Hövdingestolen från 1949 och ett porträtt av Finn Juhls sambo Hanne Wilhelm Hansen (1927–2003), målat av Vilhelm Lundstrøm 1946. Andra konstverk i huset är av Asger Jorn, Jean Deyrolles Thona och Svend Wiig Hansen.

Museum
Finn Juhls hus donerades av Birgit Lyngbye Pedersen till den danska staten och är sedan april 2008 öppet som en fast utställning under konstmuseet Ordrupgaard.

Bibliografi
Anders V. Munch: Finn Juhls hus, Ordrupgaard, 2012

Källor
Om Finn Juhls hus på Ordrupsgaards webbplats, läst 2012-05-24

Externa länkar
Antikvärlden

Konstmuseer och konsthallar i Köpenhamnsregionen
Museer i Region Hovedstaden
Personmuseer i Danmark
Byggnader och anläggningar i Köpenhamn
Gentofte kommun
Villor i Danmark
Tingshuset i Vara

Tingshuset i Vara är en kulturminnesmärkt byggnad i Vara kommun.

Huset byggdes 1897 för det då beslutade Åse, Viste, Barne och Laske domsagas tingslag.  Det rides av arkitekten Lars Kellman. I december 1973 uppgick dåvarande Vara domsaga i Lidköpings domsaga, och Byggnadsstyrelsen sålde 1974 fastigheten till Vara kommun.

Tingshuset blev byggnadsminne 2004.

Källor

Noter

Externa länkar

1897 i Sverige
Arkitekturåret 1897
Byggnader och anläggningar i Vara kommun
Byggnadsminnen i Västra Götalands län
Historiska domstolsbyggnader i Sverige
Vara
Byggnadsminnesförklarade tingshus i Sverige
Bengtssonska magasinet

Bengtssonska spannmålsmagasinet är en kulturminnesmärkt byggnad i Vara kommun. Spannmålsmagasinet är byggnadsminne sedan 27 februari 1987.

Beskrivning
Byggnadsminnet Bengtssonska magasinet ligger centralt i Vara, intill järnvägens östra sida, strax norr om järnvägens korsning med Kyrkogatan/Sveagatan. Magasinet består av en äldre lägre del från 1860-talet som kännetecknas av sitt papptäckta tak och en så kallad torkria av tegel, som sticker upp som ett torn i det västra takfallet. Mot norr har en nyare magasinsbyggnad i tre våningar tillkommit på 1880-talet. Båda byggnaderna är stolpverkskonstruktioner klädda med faluröd panel. På östra sidan om den norra magasinsbyggnaden står en liten låg faluröd byggnad, troligen ett äldre garage för en bil. Taket är välvt och täckt med onduline, sinuspofilerade skivor av tjärpapp/asfaltspapp. Öster om magasinet, på motsatta sidan den grusade uppfarten som löper förbi magasinet, ligger ett församlingshem byggt på 1950-talet.

Historik
Efter järnvägen ankomst till Vara 1867 byggdes flera spannmålslager på orten. Av de som flest 16 lagren finns idag endast Bengtssonska spannmålsmagasinet kvar. Det byggdes klätt med rödfärgad stående träpanel med början på 1860-talet och med en utbyggnad på 1880-talet. Magasinet ligger intill järnvägen i centrala Vara vid kyrkan och Järnvägsgatan och uppfördes av handelshuset William Thorburns Söner i Uddevalla, vilken under andra häften av 1800-talet svarade för en ansenlig del av Sveriges export av havre, dåtidens energi för hästanspänd transportindustri.

Magasinet arrenderades senare av spannmålshandlaren Johan Bengtsson, troligen från slutet av 1880-talet. Bengtsson köpte magasinet 1899. Efter hans död 1918 hyrdes magasinet ut till olika spannmålshandlare, under 1940-talet till Lantmännens centralförening. Johan Bengtsson två döttrar testamenterade magasinet till Stiftelsen Vara församlingshem 1947 respektive 1951 och själva magasinsbyggnaden blev museum, men förföll gradvis I början på 1980-talet upprustades magasinet och det blev byggnadsminne 1987. Det ägs fortfarande av Stiftelsen Vara församlingshem, medan  Vara hembygdsförening svarar för dess skötsel.

Referenser

Noter

Webbkällor
 
 Beskrivning, Bebyggelseregistret, Riksantikvarieämbetet. Läst 3 juni 2021.
 Historik, Bebyggelseregistret, Riksantikvarieämbetet. Läst 3 juni 2021.
 Karta, Bebyggelseregistret, Riksantikvarieämbetet. Läst 3 juni 2021.
 Lagskydd, Bebyggelseregistret, Riksantikvarieämbetet. Läst 3 juni 2021.

Vidare läsning
 

Byggnader och anläggningar i Vara kommun
Byggnadsminnen i Västra Götalands län
Portklapp

Portklapp, eller dörrklapp, är en attiralj på utsidan av en port, för att ge möjlighet att påkalla uppmärksamhet hos dem som är innanför dörren, ett alternativ till dörrklocka och att knacka eller bulta på dörren med handen.

En del av portklappen, som i regel är av metall, är fast fixerad på dörren och en del är rörlig för att slå på en platta eller på själva porten för att framkalla ett starkt ljud. Portklappar är ofta estetiskt utformade, men kan i sin enklaste form bestå av en ring eller en metallkula. 

Portklappar har en lång historia. Portarna till stora moskén i Cizre i Turkiet från 1160 har två drakformade portklappar i brons De äldsta kända europeiska portklapparna kommer från högmedeltiden och har en hammarformad slagdel. Under medeltiden och under renässansen gjordes portklappar som små konstverk. 

Under den vidskepliga medeltiden hade portklappar ofta formen av lejon- eller hundhuvuden med bistert utseende för att skrämma onda andar från att ta sig in i huset.

En senare vanlig form var ett lejonhuvud med en ring i munnen eller portklappar med en slagdel i form av en hand som håller en kula.

Fotogalleri

Källor
Door knockers på Old and sold, läst 2012-09-25

Noter

Dörrar
Tidig ångbåtstrafik Malmö–Köpenhamn

Tidig ångbåtstrafik Malmö–Köpenhamn kom igång i juli 1838 med hjulångaren Malmö. Jungfruturen hade 150 passagerare och tog drygt två timmar.

Innan denna trafik kom igång, hade överfart ombesörjts i öppna båtar av färjemän, och från 1824 av en så kallad paketbåt och från 1836 av två konkurrerande paketbåtar. År 1836 infördes i Sverige förenklade resedokument, så kallade passersedlar,  för ”väl kände resande” för kortare Danmarksbesök på upp till 48 timmar.

Malmö fick 1841 konkurrens av ångfartyget Union. Under midsommarveckan 1841, 21–27 juni, fraktades 629 passagerare i vardera riktningen över Öresund. 

På Malmö fanns två klasser för Köpenhamnstrafiken. Biljettpriset för en ångbåtsresa över Öresund var till en början fyra riksdaler i första klass, och två riksdaler i andra klass. Förstaklasspassagerarna hade tillgång till aktersalonger, däck och försalongen, medan andraklasspassagerarna hade tillträde till del av däcket och förtäring också till försalongen.

Litteratur
Einar Bager: Malmös första ångbåt, i Malmö forminnesförening – årsskrift 1936, sidorna 7–10
Axel Cronquist: Hjulångare och propellerfartyg i Malmö hamn under förra århundradet i Malmö forminnesförening – årsskrift 1948, sidorna 90–116

Källor
Ingemar Jeppsson: Med hjulångare till Köpenhamn i Kulturen 1965 – en årsbok till medlemmarna av Kulturhistoriska föreningen för södra Sverige, Lund 1965

Noter

Ångbåtstrafik i Sverige
Malmö under 1800-talet
Transport i Malmö
Dansk sjöfart
Transport i Köpenhamn
Köpenhamn under 1800-talet
Kulturens hökeri

Kulturens hökeri är en byggnad i hörnet S:t Annegatan och Tomegapsgatan i Lund, som inhyser en museal detaljhandel. Den ägs av Kulturhistoriska föreningen för södra Sverige.

Huset är troligen uppfört 1815 och köptes samma år av pigan Marna Nilsdotter. Huset är en putsad korsvirkeskonstruktion med tegelfyllnad. Fastigheten bestod ursprungligen av förstuga, kök och två rum i ett plan, med en gårdsplan bakom huset.

Hustrun till svarvaren L.P. Landgren, vilken ägde huset 1898-1929, idkade handel i ett av husets bostadsrum, och hennes son och sonhustru fortsatte rörelsen, vilken även brevbäraren Nils Ohlsson och hans hustru gjorde från 1891. Vid en ombyggnad 1906 av Jöns Larsson slogs rummen mot gatan ihop till en ordentlig butikslokal med disk och hyllinredning.

Inredningen i Kulturens hökeri kommer till större delen från Anna Perssons butik på Bredgatan 34 och till en mindre del från Elisabeth H. Larssons hökeri på Tomegapsgatan från 1906.

Bildgalleri

Ägarlängd
1815 Husets troliga uppförandeår. Köpt av pigan Marna Nilsdotter
1855 Köpt av svarvaren L.P. Landgren
1876 Köpt av sonen, garveriarbetaren J.P. Landgren
1891 Köpt av brevbäraren Nils Ohlsson
1898 Köpt av Jöns Larsson
1929 Köpt av handlaren O.A. Ohlsson
1962 Köpt av Kulturen

Litteratur
Sven-Bertil Vide: Natthökaren som jag minns honom i Kulturen 1970 - en årsbok till medlemmarna av Kulturhistoriska föreningen för södra Sverige, Lund 1970

Källor
Eva Persson: Kulturens hökeri i Kulturen 1963 - en årsbok till medlemmarna av Kulturhistoriska föreningen för södra Sverige, Lund 1964

Noter

Museer i Lund
Kulturen
Kaiserplatzbrunnen

Kaiserplatzbrunnen, eller Kaiser-Brunnen är en fontän på Kaiserplatz i Frankfurt am Main i Tyskland.

Brunnen består av en stor skål av ett stort stycke polerad bohuslänsk porfyr med en diameter av tretton fot och med en stråle rakt upp från skålens mitt. Den formgavs av arkitekten Richard Dielmann och tillverkades av E.A. Kullgrens Enka i Uddevalla. Brunnen finansierades av lokala borgare på initiativ av bankiren Raphael von Erlanger och invigdes 1876.

I samband med finansieringsproblem med den tilltänkta fontänen på Universitetsplatsen i Lund lade Kullgren Enka anbud på en likadan fontän till Lunds universitets konsistorium 1885. Förslaget föll efter bestämda invändningar av universitetshusets arkitekt Helgo Zettervall.

Källor 
 Axel Törje: Borgs fontän i ''Kulturen 1973 - en årsbok till medlemmarna av Kulturhistoriska föreningen i Lund 1973, Lund 1973, sidorna 159-63

Noter 

Frankfurt am Main
Skulpturer i Frankfurt am Main
Fontäner i Tyskland
Skulpturer 1876
Malmö (1837)

Malmö var en svensk hjulångare som användes för gods- och passagerartrafik på rutten Malmö–Köpenhamn.

Den 29 mars 1836 bildades i Malmö ett bolag för ”anskaffandet av ett ångfartyg på 50 á 70 hästars kraft.” 
Initiativtagare var handelsmännen L.I. Bager, M. Flensburg och C.P. Möller. Fartyget skulle användas för att ”öppna communication emellan Malmö, Köpenhamn och Lübeck för fraktgods och passagerare samt efter omständigheterna även verkställa andra reserouter och tillika bogsering av fartyg”.

Man avsåg att inköpa ett fartyg som skulle tillverkas i England men bolagets agent, löjtnant Nils Hallström, kunde inte finna ett lämpligt skepp till den kostnadsram av 4700 pund som ställts till förfogande. Man beslutar därför att bygga skeppsskrovet på Karlshamns varv och maskineriet på Motala Mekaniska verkstad. Karlshamnsvarvet saknade emellertid delar till skeppets utrustning varför dessa fick anskaffas från annat håll. Styrinrättningen, kolboxar och vattencisterner fick sändas vattenvägen från Motala till Karlshamn. Ventiler, järnkättingar, lanternor och ”vatercloset” beställdes från Newcastle medan segel och tältduk kom från Göteborg. Allt porslin beställdes från Rörstrands Porslinsfabrik.

Den 6 september 1837 gick fartyget av stapelbädden i Karlshamn. Efter en långvarig bogsering anlände fartyget till Mem vid Göta kanals mynning. Hit transporterades också maskineriet från Motala och här slutfördes skeppsbyggandet. Den 11 juli 1838 skedde provseglingen.

Den 27 juli 1838 ankom hjulångaren Malmö för första gången till Malmö. Detta tillfälle beskrevs i Malmö Allehanda: 

”då det emot kl. 12 det så länge wäntade föremålet med vindens hastighet wisade sig i farwattnet och genast inlopp i hamnen. Det emottogs med lifliga hurrarop af den på skeppsbrons båda armar församlade folkmängden och helsades genom flaggning från alla i hamnen liggande fartyg.” 

Före trafiken med Malmö hade turer mellan städerna skett med hjulångaren Caledonia från augusti 1828, men inte reguljärt utan bara genom lustturer.  

Hjulångaren Malmö framdrevs av skovelhjul drivna av två ångmaskiner på vardera 35 hästkrafter. I Köpenhamn fick man fram till 1843 lasta och lossa på redden, av rädsla för att gnistor skulle antända bebyggelsen nära kaj.

Källor
 Einar Bager: Malmö första ångbåt. Malmö fornminnesförenings årsbok 1936.
Ingemar Jeppsson: Med hjulångare till Köpenhamn i Kulturen 1965 - en årsbok till medlemmarna av Kulturhistoriska föreningen för södra Sverige, Lund 1965

Noter

Svenska hjulångare
Fartyg sjösatta 1838
Svenska lastfartyg
Svenska passagerarfartyg
Lista över offentlig konst i Västerås kommun

Lista över offentlig konst i Västerås kommun är en ofullständig förteckning över utomhusplacerad offentlig konst i Västerås kommun.

Vasaparken

|}

Övriga Västerås tätort

|}

Tillberga

|}

Fotnoter

Källor
Sven Hammarlund: Offentlig konst i Västerås, Västerås kulturmämnds skriftserie nr 13, Västerås 1985, ISSN 0347-8416

Externa länkar

Västeråsportalen

 Lista
Västerås
Västerås
Lista över museer i Gotlands kommun

Lista över museer i Gotlands kommun förtecknar museer i Gotlands kommun. 

Viklau Gårdsmuseum , nytt nostalgimuseum av hög kvalitet . Adress Vikalu Sigsarve  136

 

 

|}

Källor
Gotland.net, läst 2012-09-25
Museer i Gotlands kommun
Gotland
Groddagården

Groddagården är en gård i Fleringe socken på Gotland.

Groddagården ligger på en hed i omedelbar närhet till Fleringe kyrka. Den var tidigare gästgivargård och beboddes under 1800-talet av en spelmanssläkt. Under 1900-talet har gården stått öde under en längre tid, men är numera ett hembygdsmuseum, som drivs av Groddagårdens Förening.

Gården består av ett trevånings välbevarat bostadshus av kalksten, troligen från första hälften av 1700-talet, samt en flygel i sten en våning från 1800-talet. Bostadshuset är i två våningar med loft. Enligt ett syneinstrument hade ett hus på Grodda 1715 en våning och ett loft, men det är osäkert om syneinstrumentet avser den nuvarande huvudbyggnaden. I bostadshusets nedre plan finns förstuga, kök, sal och ytterligare ett litet rum. I det övre planet en stor sal och tre mindre rum, varav ett kallades Brudkammaren. 

År 1781 övertogs Groddagården av Lars Olofsson, som var den första av ett antal spelmän som satte sin prägel på gästgivargården. Efter honom tog sonen Olof Larson, kallad Grodd-Ole och ansedd som duktig vevliraspelare, över som gästgivare. Yngste sonen Jacob Godman tog över faderns lira, som nu finns på Gotlands länsmuseum. Den siste spelmannen i denna spelmansfamilj var den äldre Jacobs sonson Jacob Godman, kallad Grodd-Jaken, som dog 1948.

Groddagården blev byggnadsminne 1986.

Bildgalleri

Källor
Bo Forsberg: Groddagården - en gammal gästgivare- och spelmansgård i Fleringe, broschyr utgiven av Groddagårdens Förening, läst i augusti 2012

Noter

Externa länkar

Groddagården i Bebyggelseregistret (2130 00000 14589)

Byggnadsminnen i Gotlands kommun
Museer i Gotlands kommun
Gårdar på Gotland