Identitetspolitik

Identitetspolitik är politiska ställningstaganden som grundar sig på perspektiv utifrån tillhörighet till en sociokulturell grupp i syfte att bevara denna grupps ställning och stärka dess intressen. Därigenom kan människors politiska åskådning gestaltas utifrån den identitet de har som medlemmar av grupper. Förenklat kan det sägas att det är politik baserad på icke-nationell gruppidentitet. Identitetspolitik polariserar de som ser jämlika utfall som rättvist och de som ser jämlika förutsättningar som rättvist utefter den politiska vänster-höger skalan. 

Ofta är det kopplat till att bekämpa diskriminering gentemot en grupp och stärka gruppens ställning i samhället. Exempel på sådana identiteter är grupper baserade på ras, klass, religion, kön, könsidentitet, etnicitet, nation, sexuell läggning, funktionsvariation, ålder och kultur. Typiska identitetspolitiska metoder är positiv särbehandling och kvotering. Lika utfall istället för lika möjligheter är målet för identitetspolitiken. Identitetspolitik har kritiserats för att motverka integration av nyanlända i samhället och bidra till ökad segregation, genom att bidrag riktade till olika religiösa och etniska grupper tenderar att befästa skillnader istället för att bidra till likhet.

Ett av de äldsta skriftliga beläggen för termen spåras till 1974 då den användes i ett manifest av den afroamerikanska kvinnogruppen Combahee River Collective. Det förekommer företrädesvis i arbetarrörelser, etniska rörelser, feministiska rörelser, HBTQ-rörelser, handikapprörelser, och postkoloniala rörelser. Identitetspolitiken är föremål för debatt och kritik. Minoriteters rättigheter är en huvudfråga i identitetspolitik. 

Identitetspolitik har av Eric Kaufmann, professor vid University of London, beskrivits som ett uttryck för kulturell socialism. Identitetspolitik motiveras i kulturell socialism av en strävan att uppnå lika utfall mellan olika grupper. Målsättningen att uppnå lika utfall legitimerar inskränkningar i rättigheter för och särbehandling av priviligierade grupper. 

Kritiker menar vidare att det finns stora likheter mellan de idéer som används för att motivera och legitimera identitetspolitik, såsom kritisk rasteori, radikalfeminism och antirasism, och marxism. Kritiken fokuserar på indelningen av samhället i under- och överordnade grupper. Enligt marxistisk idéteori förtrycks den underordnade arbetarklassen av den överordnade borgarklassen och på samma sätt delar andra teorier in samhället i överordnade och underordnade grupper.

Historia 
Termen identitetspolitik har använts sedan ungefär 1960-talet. Ett syfte med identitetspolitiken har varit att ge röst åt dem som är förtryckta och inte fått utrymme att uttrycka förtrycket – en process av medvetandegörande som skiljer identitetspolitiken från den liberala uppfattningen att politik bedrivs av egenintresse.

Identitetspolitik är ett fenomen som uppstod först i de radikala utkanterna av demokratiska samhällen i vilka mänskliga rättigheter erkänns. Termen används sällan för motståndsrörelser i enpartistater eller diktaturer. De ingående delarna av identitetspolitiken kan sägas ha funnits i de allra tidigaste uttrycken för feminism, etniska rörelser och gayrörelsen. Formellt sett kan det till och med härledas till Karl Marx uppfattningar om klasser som medvetandegörs om sig själva och därmed utvecklar en klassmedvetenhet.

Klassidentitetspolitik beskrevs första gången kortfattat i en artikel av L. A. Kauffman, vilken spårade dess ursprung till Student Nonviolent Coordinating Committee (SNCC), en organisation som kämpade för medborgerliga rättigheter i USA under tidigt 1960-tal. Fastän SNCC skapade många av dess grundläggande principer, och åtskilliga black power-grupper vidareutvecklade dem, fann de uppenbarligen inget behov av att också skapa en benämning för fenomenet. Snarare uppstod termen när utomstående grupper – och då särskilt ras- och etnicitetsspecifika kvinnosaksgrupper, i synnerhet black feminism – började anta handlingssättet under senare delen av 1960-talet. Spår av identitetspolitik kan också återfinnas i gayrörelsens tidigaste skrifter som till exempel Dennis Altmans Homosexual: Liberation/Oppression (1971), Jeffrey Weeks Coming Out: Homosexual Politics in Britain from the Nineteenth Century to the Present (1977), och  Ken Plummers The Making of the Modern Homosexual (1981). Ett av de äldsta skriftliga beläggen för identitetspolitik kan återfinnas i Combahee River Collective Statement i april 1977, sedermera omtryckt i många antologier, och Barbara Smith och Combahee River Collective har givits äran för att ha myntat termen vilken de definierade som "en politik som växte fram ur vårt gemensamma material av erfarenheter såsom svarta kvinnor". Vissa grupper har kombinerat identitetspolitik med marxismens klassanalys och klassmedvetenhet – det mest anmärkningsvärda exemplet är Svarta pantrarna – men detta är inte nödvändigtvis kännetecknande för fenomenet. Ett annat exempel är MOVE(en) som blandar svart nationalism med anarkoprimitivism.

Under 1980-talet blev identitetspolitiken mycket framträdande och allierade sig med nya samhällsorienterade aktivistgrupper.

Kritik

Rörelsens kännetecken
Diverse rörelser har i efterhand tillskrivits benämningen, trots att de verkat långt innan termen identitetspolitik myntades. Historikern Arthur M. Schlesinger diskuterade utförligt identitetspolitik i sin bok The Disuniting of America. Schlesinger, som är anhängare av liberalismens fokus på medborgerliga rättigheter, argumenterar för att liberal demokrati förutsätter en gemensam grund för fungerande kultur och samhälle.

Enligt detta synsätt skadas det civila samhället av att politiken bygger på grupper som blir marginaliserade, varför dess förfäktare verkar mot att få ett slut på marginaliseringen. Schlesinger tycker att "medborgarrättsrörelser borde sträva mot att majoritetssamhället visar full acceptans och integrerar de marginaliserade grupperna, snarare än /.../ att bevara marginaliseringen genom att lyfta fram olikheterna."

Hbtq-personer

De tidigaste stegen mot den moderna hbtq-rörelsens födelse var nära förbunden med identitetspolitik. För att hbtq-personers livsvillkor skulle hamna på den politiska dagordningen, var hbtq-personer tvungna att offentligt få en identitet och "komma ut". På 1980-talet blev identitetspolitik central i gayrörelsens kamp. Detta öppnade för förändring men också kritik. Några hbtq-rättsaktivister samt queerteoretiker kom att kritisera hur identitetspolitiken gestaltade sig inom gayrörelsen. Huvudfåran inom queerfeminismen var istället influerad av poststrukturalistiska kritiker av identitetspolitik som Judith Butler, Wendy Brown och Joan W. Scott, vilka framhöll vikten av att inte anta en redan given identitet utan att istället omskapa och förgöra identiteter genom performativitet. Ytterligare en kritiker av identitetspolitik är litteraturvetaren Gayatri Chakravorty Spivaks vars arbeten visar på hur underordnade gruppers identiteter alltid är formade ovanifrån, men också har diskuterat behovet att trots dess begränsning omfamna ett slags strategisk essentialism, en form som har försökt samarbeta med hegemoniska diskurser för att förändra förståelsen av universella målsättningar.

Liberala hbtq-rättsaktivister fortsätter verka för full acceptans för hbtq-personer inom majoritetssamhället, men queeraktivister gör istället ställningstagandet att de står utanför majoritetssamhället och inte har någon önskan att deltaga i det eller accepteras av det. De förra kritiserar de senares förhållningssätt och menar det vara kontraproduktivt att befästa diskriminering och attityder i samhället mot hbtq-personer. De senare kontrar med att de förra försöker upplösa hbtq-identiteterna för att kapitalisera på andra slags privilegier (rasliga, ekonomiska, geografiska).

Homogenitet och essentialism
Några kritiker framhärdar att just den intoleranta homogeniteten i majoritetskulturen gör full acceptans omöjlig och att rörelser för social rättvisa borde sträva efter, inte integration utan snarare mångkulturalism, utan att för den skull bevara homogeniteten och det motstånd som hör till denna.

Andra kritiker av identitetspolitik hävdar att den lutar mot essentialism eftersom några av dess företrädare antar att genus, ras eller annan grupptillhörighet är fixerade eller biologiskt bestämda enheter, snarare än sociala konstruktioner. Sådan kritik är vanligast i grupper som sammanbinds av frågor om genus och sexuell läggning, där det kan vara kontroversiellt att definiera egenskaper för hårt.

Gemensam identitet
Andra kritiker har påstått att grupper som sammanbinds av gemensam identitet annan än klass (till exempel religiös identitet eller neurodiversitet) kan stjäla energi från mer fundamentala frågor såsom klasskamp i kapitalistiska samhällen. Sådana argument har framförts av ett flertal skribenter, till exempel Eric Hobsbawm, Todd Gitlin, Michael Tomasky, Richard Rorty, Sean Wilentz, Robert W. McChesney, Bart Landry, och Jim Sleeper. 

Hobsbawm, i synnerhet, har kritiserat nationalismer och principen om självbestämmande av nationer vilken antogs internationellt efter andra världskriget, eftersom regeringar sällan är annat än uttryck för den styrande klassen eller makten, och deras uppkomst orsakade flera av krigen på 1900-talet. Av den anledningen hävdar Hobsbawm att identitetspolitik, som queernationalism eller islamism, endast är andra varianter av den borgerliga nationalismen.

Se även
 Personlig identitet
 Kritisk teori
 Critical Race Theory
 Intersektionalitet
 Diskriminering
 Positiv särbehandling
 Rasism
 Antirasism
 Jämlikhet
 Mångfald
 Jämställdhet
 Rättvisa
 Paternalism

Referenser

Noter

Källförteckning
Gary Younge, Who Are We - And Should It Matter in the 21st Century? (Viking, London, 2010, , ), (Nation, NY, 2011, , )
Gad Barzilai, Communities and Law: Politics and Cultures of Legal Identities University of Michigan Press, 2003. 
 Carol Hanisch, "The Personal is Political," in Shulamith Firestone, The Dialectic of Sex. New York: Farrar, Straus and Giroux, 2003 (first pub. 1970). 
 Kimberlé Williams Crenshaw, "Mapping the Margins: Intersectionality, Identity Politics, and Violence Against Women of Color," in Kimberlé Crenshaw, Neil Gotanda, et al., editors, Critical Race Theory: The Key Writings That Formed the Movement, New York: The New Press, 1995, p. 357.  
 W.E.B. Du Bois, The Souls of Black Folk (New York: Penguin Books, 1989, M.E. Elbert, ed., first published 1903).
 David Campbell, Writing Security. United States Foreign Policy and the Politics of Identity (University of Minnesota Press, Revised Edition, 1998). 
 Walker Connor, "Ethnology and the Peace of South Asia," World Politics, Vol. 22, No. 1 (October 1969), pp. 51–86.
 Gad Barzilai, Communities and Law: Politics and Cultures of Legal Identities. Ann Arbor: University of Michigan Press, 2003. 
 Matthew Hughey, White Bound: Nationalists, Antiracists, and the Shared Meanings of Race. Stanford, CA: Stanford University Press, 2012.  
 Eric Hobsbawm, The Age of Extremes: A History of the World, 1914–1991.New York: Pantheon Books, 1994. 
 Shulamit Firestone, The Dialectic of Sex. New York: Farrar, Straus and Giroux, 2003 (first pub. 1970). 
 Yash Ghai, Public Participation and Minorities, (London: Minority Rights Group International, 2003)
 Toni Morrison, "Home," in The House that Race Built (New York: Pantheon Books, 1997) p. 3; see also the other essays in this collection. 
 Tzvetan Todorov, On Human Diversity: Nationalism, Racism, and Exoticism in French Thought (Cambridge MA: Harvard University Press, 1993).
 Monica Duffy Toft, The Geography of Ethnic Violence: Identity, Interests, and the Indivisibility of Territory (Princeton NJ: Princeton University Press, 2003). 
 Smadar Lavie, “Writing Against Identity Politics: An Essay on Gender, Race, and Bureaucratic Pain,” American Ethnologist (Volume 39, Issue 4, pp. 779–803, 2012).http://www.academia.edu/2240813/Writing_Against_Identity_Politics_An_Essay_on_Gender_Race_and_Bureaucratic_Pain_AE_

Externa länkar
Initiative on Religion in International Affairs at Harvard
Identity politics, Stanford Encyclopedia of Philosophy, July 16, 2002
Joan Mandel. "How Political is the Personal?: Identity Politics, Feminism and Social Change", University of Maryland, Baltimore County
Hasan Bülent Paksoy, IDENTITIES: How Governed, Who Pays?

 
Politiska termer
Postmodernism
Mänskliga rättigheter