kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Viltvårdsområde

Viltvårdsområde (tidigare jaktvårdsområde) är en sammanslutning av fastigheter, fastställd av länsstyrelsen, med syfte att genom bättre samordning av jakten över ett större område befrämja jakt och viltvård. Ett viltvårdsområde (vvo) bildas genom majoritetsbeslut och omfattar ofta en by eller ett skifteslag. Gränserna för ett vvo fastställs genom förrättning och kan inte omprövas förrän 3 år har gått. Bildande av viltvårdsområde regleras genom lag (2000:592) om viltvårdsområden.

En av de viktigaste målsättningarna med ett vvo är att samordna älgjakten, med syfte att få en mer målinriktad avskjutning, och på längre sikt en bättre älgstam. Även för småviltjakten finns fördelar att hämta, då större tidigare dåligt utnyttjade marker kan erbjuda fler jägare fler jakttillfällen. Möjligheten att bedriva en meningsfull viltvård ökar när en samordning mellan fastigheterna sker.

Den som inte äger egen mark kan arrendera en jakträtt av till exempel ett skogsbolag på mark som ingår i ett jaktvårdsområde. I norra Sverige förekommer även att viltvårdsområden säljer dagkort för småviltjakt, s.k. korttidsjakt.

Referenser 

Jakt i Sverige
Fastighetsrätt
Skogsinspektor

Skogsinspektor är en tjänsteman anställd av en skogsägareförening. En skogsinspektor ansvarar för virkesköp, avverknings- och skogsvårdsuppdrag samt rådgivning till skogsägareföreningens medlemmar. Till arbetsuppgifterna kan även höra upprättande av skogsbruksplaner. Skogsinspektorer är oftast skogsmästare eller skogstekniker.

Se även 
Skogvaktare

Skogsbruk
Yrken
Italien i olympiska vinterspelen 1964

Italien deltog i olympiska vinterspelen 1964. Italiens trupp bestod av 61 idrottare, 53 var män och 8 var kvinnor.

Medaljer

Silver 

Två-manna: Sergio Zardini och Romano Bonagura

Brons 

Två-manna: Eugenio Monti och Sergio Siorpaes
Fyra-manna: Eugenio Monti, Sergio Siorpaes, Benito Rigoni och Gildo Siorpaes

Två-manna: Walter Außendorfer och Sigisfredo Mair

Trupp 
   
Bruno Alberti 
Lidia Barbieri Sacconaghi 
Felice De Nicolo 
Giustina Demetz 
Martino Fill 
Ivo Mahlknecht 
Patrizia Medail 
Paride Milianti 
Italo Pedroncelli 
Pia Riva 
Inge Senoner 
     
Giacomo Aimoni 
Bruno De Zordo 
Nilo Zandanel 
   
Eugenio Monti 
Sergio Siorpaes 
Romano Bonagura 
Sergio Zardini 
Benito Rigoni 
Gildo Siorpaes 
Ferruccio Dalla Torre 
Sergio Mocellini 
     
Renato De Riva 
Elio Locatelli 
     
Giancarlo Agazzi 
Isidoro Alverà 
Enrico Bacher 
Enrico Benedetti 
Vittorio Bolla 
Giampiero Branduardi 
Alberto Darin 
Gianfranco Darin 
Bruno Frison 
Roberto Gamper 
Bruno Ghedina 
Ivo Ghezze 
Francesco Macchietto 
Giovanni Mastel 
Giulio Oberhammer 
Edmondo Rabanser 
Giulio Verocai 
     
Giordano Abbondati 
Sandra Brugnera 
   
Marcello De Dorigo 
Giulio De Florian 
Angelo Genuin 
Franco Manfroi 
Eugenio Mayer 
Franco Nones 
Giuseppe Steiner 
Gianfranco Stella 
Livio Stuffer 
   
Ezio Damolin 
Enzo Perin 
 
Walter Außendorfer 
Sigisfredo Mair 
Giampaolo Ambrosi 
Erica Außendorfer-Lechner 
Giovanni Graber
Carlo Prinoth 
Erica Prugger

Källor 
SR/Olympic Sports

1964 i Italien
1964
Nationer i olympiska vinterspelen 1964
Italien i olympiska vinterspelen 1968

Italien deltog i olympiska vinterspelen 1968. Italiens trupp bestod av 47 idrottare, 39 var män och 8 var kvinnor.

Medaljer

Guld 

Två-manna: Eugenio Monti och Luciano De Paolis
Fyra-manna: Eugenio Monti, Luciano De Paolis, Roberto Zandonella och Mario Armano

Singel damer: Erica Außendorfer-Lechner

30 km herrar: Franco Nones

Trupp 
 
Glorianda Cipolla 
Giustina Demetz 
Clotilde Fasolis 
Ivo Mahlknecht 
Gerardo Mussner 
Lotte Nogler 
Bruno Piazzalunga 
Carlo Senoner 
Teresio Vachet 
Renato Valentini 
   
Giacomo Aimoni 
    
Luciano De Paolis 
Eugenio Monti 
Mario Armano 
Roberto Zandonella 
Leonardo Cavallini 
Andrea Clemente 
Gianfranco Gaspari 
Sergio Mocellini 
Giuseppe Rescigno 
Rinaldo Ruatti 
 
Renato De Riva 
Guido Gillarduzzi 
Giancarlo Gloder 
Elio Locatelli 
 
Giordano Abbondati 
Rita Trapanese 
 
Franco Nones 
Mario Bacher 
Elviro Blanc 
Giulio De Florian 
Franco Manfroi 
Palmiro Serafini 
Aldo Stella 
Gianfranco Stella 
Livio Stuffer 
 
Ezio Damolin 
Fabio Morandini 
 
Erica Außendorfer-Lechner 
Enrico Graber 
Giovanni Graber 
Emilio Lechner 
Ernesto Mair 
Sigisfredo Mair 
Cristina Pabst 
Raimondo Prinoth 
Erica Prugger

Källor 
SR/Olympic Sports

1968 i Italien
1968
Nationer i olympiska vinterspelen 1968
Italien i olympiska vinterspelen 1998

Italien deltog i olympiska vinterspelen 1998. Italiens trupp bestod av 113 idrottare, 79 var män och 34 var kvinnor.

Medaljer

Guld 
 
 Dubbel herrar: Günther Huber och Antonio Tartaglia
 
 Damer storslalom: Deborah Compagnoni

Silver 
 
 Herrar stafett: Marco Albarello, Fulvio Valbusa, Fabio Maj och Silvio Fauner 
 Damer 30 km: Stefania Belmondo

 
 Damer slalom: Deborah Compagnoni

 
 Herrar 20 km: Pieralberto Carrara

 
 Singel herrar: Armin Zöggeler

 
 Herrar storslalom: Thomas Prugger

Brons 
 
 Herrar 30 km: Silvio Fauner
 Damer stafett: Karin Moroder, Gabriella Paruzzi, Manuela Di Centa och Stefania Belmondo

Källor 
 SR/Olympic Sports

1998 i Italien
1998
Nationer i olympiska vinterspelen 1998
Världsmästerskapet i rugby 2015

Världsmästerskapet i rugby 2015 var det 8:e världsmästerskapet i rugby och spelades mellan 18 september och 31 oktober 2015. Mästerskapet arrangerades av England men vissa matcher spelades i Cardiff, Wales.

Nya Zeeland vann mästerskapet och försvarade därmed sin titel från 2011.  

Beslutet att låta England arrangera mästerskapet togs av International Rugby Board vid ett möte i Dublin den 28 juli 2009. I omröstningen besegrades Italien, Japan och Sydafrika.

Arenor 
Tretton stycken arenor användes under mästerskapet. Tolv av arenorna ligger i England medan Millennium Stadium ligger i Wales.

Gruppspel 
De 20 deltagande nationerna delades in i fyra grupper med fem lag i vardera grupp. Varje grupp bestod av tio matcher där alla lagen mötte varandra en gång. Lagen tilldelades fyra poäng vid vinst, två poäng vid oavgjort och noll poäng vid förlust. Ett lag som gjorde fyra eller fler försök (tries) i en match fick en bonuspoäng vilket även gavs ett lag som förlorade med sju poäng eller mindre. 

Ettorna och tvåorna i varje grupp avancerade till kvartsfinalerna. De lagen som avancerade till kvartsfinalerna kvalificerade sig för världsmästerskapet i rugby 2019 tillsammans med de fyra tredjeplacerade lagen i varje grupp.

Grupp A

Grupp B

Grupp C

Grupp D

Slutspel

Kvartsfinaler

Semifinaler

Bronsmatch

Final

Referenser

Externa länkar

 Officiell webbplats

2015 i Storbritannien
Världsmästerskapet i rugby (herrar)
Sportåret 2015
Sportevenemang i Storbritannien
Världsmästerskapet i rugby 2019

Världsmästerskapet i rugby 2019 spelades mellan 20 september och 2 november 2019 i Japan. Det beslutades av International Rugby Board vid ett möte i Dublin den 28 juli 2009. Det var första gången mästerskapet hölls i Asien och även första gången som världlandet inte tillhörde den yppersta eliten vad gäller tidigare framgångar. 

Mästerskapet vanns av Sydafrika som besegrade England med 32–12 i finalen, det var Sydafrikas tredje VM-guld.

Arenor 
Tolv stycken arenor användes under mästerskapet vilket meddelades 28 september 2015. Finalen spelades på Nissan Stadium i Yokohama.

Kvalificering 
Genom att placera sig topp tre i gruppspelet vid världsmästerskapet i rugby 2015 kvalificerade sig tolv lag till VM 2019. En av de platserna togs av Japan som dock sedan tidigare var kvalificerade i egenskap av värdnation.

Kvalspelet om de övriga platserna inleddes i mars 2016 och omfattade först regionala turneringar och sedan några transkontinentala dubbelmöten följt av en slutlig återkvalsturnering i Marseille i november 2018.

Gruppspel 

Grupperna lottades den 10 maj 2017.

Grupp A

Grupp B

Grupp C

Grupp D

Slutspel

Slutspelsträd

Kvartsfinaler

Semifinaler

Bronsmatch

Final

Källor
 Rugby World Cup 2019 – Highest attendance. ESPN Scrum. Läst 22 oktober 2019.

Fotnoter

Världsmästerskapet i rugby (herrar)
Internationella sportevenemang i Japan
WP:Projekt Japan
2019 i Japan
Sportåret 2019
Wilhelm Martin Leberecht de Wette

Wilhelm Martin Leberecht de Wette, född 12 januari 1780 i Ulla, vid Weimar, död 18 juni 1849 i
Basel, var en tysk protestantisk teolog. Han är mest ihågkommen för sin tes att Femte Moseboken inte skrevs av Mose utan att verket tillkom under Josias regeringstid.

De Wette blev 1807 extraordinarie och 1809 ordinarie teolologie professor vid Heidelbergs universitet samt 1810 vid Berlins universitet. Därför att han sänt ett tröstebrev till August von Kotzebues mördares mor, blev han 1819 avskedad från sistnämnda ämbete. 1822 kallades han till teologie professor i Basel, vars stora råd 1829 utnämnde honom till undervisningsråd. 

De Wette påminner i mycket om Schleiermacher och gav åt det teologiska studiet i Basel en ny fart och ny riktning, i ungefärlig överensstämmelse med den så kallade förmedlingsteologin i Tyskland. Hans förnämsta arbeten är Beiträge zur Einleitung in das alte Testament (1806-07), Lehrbuch der hebräisch-jiidischen Archäologie (1814), Lehrbuch der historisch-kritischen Einleitung in die Bibel, alten und neuen Testaments (1817; flera gånger omtryckt), Christliche Sittenlehre (1819-23), Kommentar über die Psalmen (1829) och Kurtzgefasstes exegetisches Handbuch zum neuen Testament (1836-48) samt ett par romanartade berättelser. Den bibelöversättning, som han 1809-14 utgav tillsammans med Augusti och sedermera själv fullbordade, åtnjöt stort anseende.

Externa länkar

Tyska teologer
Män
Födda 1780
Avlidna 1849
Bivarg

Bivarg (Philanthus triangulum) är en art av släktet bivargar (Philanthus) i insektsordningen steklar.

Kännetecken
Bivargen är tecknad i svart och gult, med en randig, getingliknande bakkropp (en variant av mimikry). Den kännetecknas av ett stort huvud och av att den mellersta delen på antennerna är synbart bredare än spetsen och basen. Kroppslängden är 8 till 18 millimeter, och honorna är större än hanarna.

Utbredning
Bivargen finns i stora delar av Europa och österut till Sibirien. Dess habitat består av varma och torra hedar eller stäpper och andra liknande områden med jämförbara livsförutsättningar.

Levnadssätt 
Som fullbildad insekt, imago, lever bivargen på nektar och pollen. Honorna jagar och fångar dock honungsbin som föda till sina larver. 

Honan paralyserar bytet genom ett stick med sin gadd och för det sedan till boet, som består av en grävd gång i marken försedd med celler för äggläggning. Normalt provianterar honan varje cell med tre eller fyra honungsbin, men hon kan förse dem med så många som upp till sex stycken. 

När larvens utveckling har nått så långt att den är redo att förpuppa sig gör den detta inuti en kokong av silkestråd, vars ändar fästs mot cellens väggar så att puppan med larven kommer att hänga fritt. Detta minskar risken för att puppan drabbas av svampangrepp.

Referenser

Noter

Externa länkar

Bivargar
Strumpebandssnok

Strumpebandssnok  (Thamnophis sirtalis) är en ormart som är vanlig över stora delar av Nordamerika.

Beskrivning 
Strumpebandssnoken har en längd mellan 46 och 137 cm, honorna är längre än hanarna, som har proportionerligt längre svans. Utseendet varierar mycket. Den har vanligen tre ljusa, längsgående ränder på ovansidan, som kan vara vita, gula, grönaktiga, blå eller bruna, på en svart, grå, brun eller olivgrön botten. Ränderna kan ha rader av mörka prickar längs dem, och de kan också vara otydliga eller saknas helt. Undersidan är ljus, med samma färger som ovansidans ränder. Tungan är röd. Som de flesta andra arter i släktet, men till skillnad från vattensnokar (släktena Natrix och Nerodia) har den endast en analplåt. Fjällen är kölade.

Taxonomi 
Följande underarter har identifierats:
 Thamnophis s. sirtalis (Linné, 1758)
 Thamnophis s. annectens (Brown, 1950)
 Thamnophis s. concinnus (Hallowell, 1852)
 Thamnophis s. dorsalis (Baird & Girard, 1853)
 Thamnophis s. fitchi (Fox, 1951)
 Thamnophis s. infernalis (Blainville, 1835)
 Thamnophis s. pallidulus (Allen)
 Thamnophis s. parietalis (Say, 1823)
 Thamnophis s. pickeringii (Baird & Girard, 1853)
 Thamnophis s. semifasciatus (Cope, 1892)
 Thamnophis s. similis (Rossman, 1965)
 Thamnophis s. tetrataenia (Cope, 1875)

Utbredning 
Arten finns i stora delar av Nordamerika, från sydöstligaste hörnet av Alaska och södra Kanada, längs östa och västra USA (men ej centrala delarna) till mexikanska gränsen och en isolerad förekomst i norra Mexiko (Chihuahua).

Det har kommit rapporter om att en art av strumpebandssnok, rödsidig strumpebandssnok, etablerat sig i Halland. Eftersom strumpebandssnokar är vana vid kallt klimat, finns det möjligheter att de kan klara sig kvar i Sverige.

Vanor 
Strumpebandssnoken föredrar fuktiga, gräsbevuxna omgivningar i närheten av vattensamlingar som dammar, sjöar, bäckar och diken, men är anpassningsbar och finns i ett flertal biotoper, exempelvis sankmarker, ängar och skogar. Den kan även förekomma i samhällen, bara den har skydd av vegetation, stenar eller avfall.

Ormen sover vintersömn, men milda dagar kan den komma fram tillfälligt för att solbada. Under både vinterdvalan och den vanliga nattsömnen ligger flera individer tillsammans för att hålla värmen.

Strumpebandssnoken lever framför allt av amfibier (inklusive grodyngel) och maskar.

Livslängd 
Fångna strumpebandssnokar kan bli mellan 6 och 10 år gamla (med 20 år som ett extremfall), men få vilda individer blir så gamla; många dör redan under sitt första levnadsår. Könsmognaden inträffar vid omkring 1,5 år för hanar, 2 år för honor.

Fortplantning 
Ormarna parar sig på våren, direkt efter vintersömnen. Efter 2 till 3 månaders dräktighet föder honan mellan 4 och 80 (vanligtvis 10 till 40) levande, fullt självständiga ungar. Vid parningen samlas 10 000-tals individer, och detta utgör världens största ansamling av kräldjur.

Referenser 

Snokar
Italien i olympiska vinterspelen 1972

Italien deltog i olympiska vinterspelen 1972. Italiens trupp bestod av 44 idrottare, 41 var män och 3 var kvinnor.

Medaljer

Guld

Dubbel: Paul Hildgartner och Walter Plaikner 

Storslalom herrar: Gustavo Thoeni

Silver

Slalom herrar: Gustavo Thoeni

Fyra-manna: Nevio de Zordo, Adriano Frassinelli, Corrado dal Fabbro, Gianni Bonichon

Brons

Slalom herrar: Rolando Thoeni

Trupp

Gustavo Thoeni 
Rolando Thoeni 
Stefano Anzi 
Giuliano Besson 
Eberardo Schmalzl 
Helmuth Schmalzl 
Erwin Stricker 
Marcello Varallo

Gianni Bonichon 
Corrado Dal Fabbro 
Nevio De Zordo 
Adriano Frassinelli 
Mario Armano 
Luciano De Paolis 
Gianfranco Gaspari 
Enzo Vicario 
Roberto Zandonella 

Giancarlo Gloder 
Bruno Toniolli 
 
Rita Trapanese 

Tonio Biondini 
Elviro Blanc 
Renzo Chiocchetti 
Carlo Favre 
Ulrico Kostner 
Attilio Lombard 
Franco Nones 
Gianfranco Stella 
    
Fabio Morandini 
Ezio Damolin (Deltog även i backhoppning)
   
Paul Hildgartner 
Walter Plaikner 
Leo Atzwanger 
Erica Außendorfer-Lechner 
Karl Brunner 
Sarah Felder 
Emilio Lechner 
Ernesto Mair 
Sigisfredo Mair 
    
Giovanni Astegiano 
Willy Bertin 
Pierantonio Clementi 
Lino Jordan 
Corrado Varesco

Källor
SR/Olympic Sports

1972 i Italien
1972
Nationer i olympiska vinterspelen 1972
Kläppsjö

Kläppsjö är en by som ligger i Sollefteå kommun. Byn grundades vid 1600-talets mitt av "Joen Jonsson finne" och ligger vid Kläppsjön, på vägen mellan Junsele och Örnsköldsvik. Närmsta större ort är Junsele cirka 20 km bort.

Externa länkar
Kläppsjö bys webbplats

Orter i Sollefteå kommun
Raunchy

Raunchy är ett danskt metalcore-band, grundat 1994 av Jesper Tilsted, Jesper Kvist och Morten Toft Hansen.

Medlemmar

Nuvarande medlemmar 
Jesper Andreas Tilsted – gitarr, keyboard (1994– )
Jesper Kvist – basgitarr (1994– )
Morten Toft Hansen – trummor (1994– )
Lars Christensen – gitarr (1994– )
Jeppe Christensen – keyboard, sång (2001– )
Mike Semesky – sång (2013– )

Tidigare medlemmar 
Lars Vognstrup – sång (1994–2004)
Kasper Thomsen – sång (2004–2013)

Turnerande medlemmar 
Victor Salomonsen – gitarr (2010)
Niels Kofod – synthesizer, sång (2010)
Lasse Sivertsen – sång (2012, 2013, 2016)
Flemming C. Lund – gitarr (2013)

Diskografi

Studioalbum

Externa länkar

Officiell webbplats

Musikgrupper bildade 1994
Danska metalgrupper
Danska melodisk death metal-grupper
Jan Tromark

Jan-Gunnar "Janne" Tromark, född 19 augusti 1940 i Solna församling i Stockholms län, är en svensk journalist och TV-kommentator.

Tromark började som berättarröst i motorsportsändningar i slutet av 1980-talet, i början på Kanal 5, TV 3 och TV4. År 1993 fick han erbjudande att få kommentera bilsport på Eurosport, vilket han har gjort sedan dess. Huvudsakligen kommenterar Tromark rally, men har ibland hoppat in i formelbilssändningar. Tidigare delade han och Björn Waldegård på uppgiften att kommentera WRC.

Källor

Födda 1940
Svenska sportkommentatorer
Män
Levande personer
Personer från Solna socken
Bengt Blomgren (musiker)

Bengt Olof Gustav "Bengan" Blomgren, född 13 december 1948 i Gamlestaden, Göteborg, är en svensk musiker (elgitarr) och musiktekniker. 

Blomgren bildade 1967 ett av Sveriges första renodlade bluesband, Gin House, som bland annat agerade förband 1969 åt Jimi Hendrix på Liseberg. Därefter var han medlem i proggbandet Nynningen under 1970-talet, senare i Tottas bluesband. Han har även spelat med Nationalteatern, Mats Ronander, Ola Magnell, Björn Afzelius, Mikael Wiehe, Ulf Dageby m fl., samt medverkat i olika radio- och TV-produktioner, exempelvis som tillfällig medlem i Kurt Olssons Damorkester (1988). 
Han har även medverkat i en del hobbyprojekt, till exempel "Varmare än kôrv" och "Hots'n'Tots". 1988 turnerade Blomgren och övriga i Tottas band med Ron Wood. Han är dessutom sedan flera år tillbaka tillsammans med Bengt Bygren medlem i Göran Samuelssons välkända "Packmopedsturne".

Blomgrens influenser kommer främst från Chicago och musiker som Muddy Waters och Luther Johnson samt från det brittiska 60-talet och musiker som Eric Clapton.

Födda 1948
Svenska bluesgitarrister
Män
Levande personer
Musiker från Göteborg
Polignano a Mare

är en ort och kommun i storstadsregionen Bari, innan 2015 provinsen Bari, i regionen Apulien i Italien. Kommunen hade  invånare (2017) och gränsar till kommunerna Castellana Grotte, Conversano, Mola di Bari och Monopoli.

Sångaren och skådespelaren Domenico Modugno kommer från staden.

Referenser 

Orter i Apulien
Kommuner i storstadsregionen Bari
Upplands runinskrifter 914

Upplands runinskrifter 914 är en nästan rektangulär runsten som står vid den gamla landsvägen från Uppsala mot Jumkil. Stenen är gömd bakom en buske på en privat tomt på den södra sidan av vägen.

Inskriften

Inskriften i runor

ᛁᚾᚴᛁᚴᛅᚱ᛫ᛚᛁᛏ᛫ᚱᛅᛁᛋᛅ᛫ᛋᛏᛅᛁᚾ᛫ᛂᚠᛏᛁᛦ᛫ᛋᛏᚤᚦᛁᚴ᛫ᚠᛅᚦᚢᚱ᛫ᛋᛁᚾ᛫ᚢᚴ᛫
ᚦᚭᚱᚴᛂᛚ᛫ᛚᛁᛏ᛫ᚴᛁᛅᚱᛅ᛫ᛘᛂᚱᚴᛁ᛫ᛅᛏ᛫ᛁᚾᚴᛁᚴᚢᚾᛁ᛫ᛋᚢᛁᚱᚢ᛫ᛋᛁᚾ

Historia

Runstenen är rest av Ingegärd och Torkel till minne av hennes föräldrar.

Stenen saknar en rotända och stöds av andra stenar på baksidan. Runslingan är inte signerad, men stil och utformning pekar mot den kända runmästaren Öpir.

Inskriften är formulerad som två oberoende minnesskrifter, ingenting är sagd om släktskap mellan Ingegärd och Torkel eller mellan de döda Styrding och Ingegunn. Ordet  föräldrar (forœldrar eller forœldri) kunde inte användas p.g.a. det i fornspråken också betyder förfäder. Mansnamnet Styðingʀ finns även på U 948 (stʀþinkr), Ög  25 (stuþikʀ) och med förteckningarna över markegäldsboten från år 1312, skrivet som Stying  (Styinge). Det går int att avgöra från stavningen vilken vokal, y eller ø fanns i första stavelsen. Om denna namnet på -ingʀ är i samband med namn på Stoð-, som Stoðkell eller Stoðbiorn, då förleden borde ha haft    lång vokal Stōð- och namnets äldsta form blivit Støðingʀ. Kvinnonamnet inkikar (Ingigœrðr, utan ð mellan två r) är känd i olika former: ikiker på U 108 och U 753; inkikiari  på U 311; inkikhr  (felristning för inkikar) på U 618. Kvinnonamnet inkikuni (Ingigunnr, Ingiguðr) är unikt. Det finns anledning att tro, att Ingegärd fått sitt namn genom variation efter sin moder Ingegunn. Läsning som mansnamn är problematiskt p.g.a. mansnamn Ingekår är okänt, fast på Sö 194 finns namnet ekimunr (Ingimundr).

Se även
Alfabetisk lista över runinskrifter
Lista över Upplands runinskrifter

Referenser

Noter

Upplands runinskrifter
Epok

En epok (av franska époque, grekiska εποχή) är en längre tidsperiod, en tidsålder med karakteristiska kännetecken, en avgränsad period.

Inom olika typer av historia kan epoker ha olika längd – en epok inom arkeologi spänner över några århundraden eller årtusenden, medan en epok inom geologi kanske täcker årmiljoner. Även inom konst, musik, arkitektur och litteratur kan man tala om epoker eller tidsepoker.

Se även 
 Epok (astronomi)
 Epok (geologi)
 Periodisering (historia)

Tideräkning
Gulfläckig mullvadssalamander

Gulfläckig mullvadssalamander  (Ambystoma maculatum) är ett stjärtgroddjur i familjen Mullvadssalamandrar som lever i Nordamerika.

Utseende 
De fullbildade djuren har på ovansidan två oregelbundna rader (en på varje sida) med 24 till 45 stycken gula till orange fläckar på en svart, mörkgrå eller mörkgrun bakgrund. Buken, nedre delen av sidorna och nederdelen av extremiteterna är ljusgrå. Det förekommer sällsynt enfärgade individer utan fläckar. Kroppen är kraftig, med ett brett huvud. Den har, likt många groddjur, giftkörtlar i huden, som kan utsöndra ett vitt, klibbigt sekret om den oroas. Längden varierar mellan 15 och 25 cm.

Utbredning 
Den gulfläckiga mullvadssalamandern finns i sydöstra Kanada och östra USA, med västgräns i östra Iowa och östra Texas.

Vanor 
Arten föredrar fuktiga biotoper som löv-, bland- och barrskogar nära vatten där de gömmer sig i förna, under trädgrenar och i underjordiska tunnlar. Vuxna individer lever av insekter, spindlar, mångfotingar, snäckor och sniglar. Larverna livnär sig på små kräftdjur och mygglarver, och när de blir större även skinnbaggar, snäckor och sländlarver.

Fortplantning 
Leken sker i stillastående vatten utan fiskpopulationer (dammar, vattenhål och liknande). Tidpunkten tycks variera; både uppgifter om vinter- till vårlek och höst finns. Hanarna avsätter spermatoforer (upp till 80 per hane) som olika honor tar upp. Varje hona kan därefter lägga mellan 100 och 300 ägg per säsong. Äggen kläcks efter 4 till 7 veckor, och larverna förvandlas efter 2 till 4 månader. De fullbildade salamandrarna blir könsmogna efter 2 till 3 år i de södra delarna av utbredningsområdet; längre norrut tar det emellertid längre tid, upp mot 5 till 6 år.

Livslängd 
Dödligheten är mycket stor bland larverna, men när de väl har förvandlats kan de vanligtvis leva i 20 år. Maximal observerad livslängd är 30 år.

Status 
Den gulfläckiga mullvadssalamandern betraktas som livskraftig ("LC"), och populationen är i allmänhet stabil. Skogsavverkning utgör emellertid ett potentiellt hot.

Referenser 

Mullvadssalamandrar