Svavelticka

Svavelticka (Laetiporus sulphureus) är en svampart av typen tickor. Den växer på trädstammar, särskilt ekar, där den mångflikiga fruktkroppen kan nå en vikt av upp till 10 kg. 

Den är en av få trädsvampar som är användbar som matsvamp, och den engelska sidobenämningen chicken-of-the-woods ("skogskyckling") syftar på svampköttets likhet med kycklingkött. Svampens matvärde har dock varit omdiskuterad, på grund av vissas överkänslighet för svampen. Enstaka förgiftningsfall har också förekommit. Svampen anses i delar av världen vara en av de absolut godaste matsvamparna  

Svaveltickan är som ung klart svavelgul- till orangefärgad, något som givit den dess namn.

Beskrivning och förekomst
Svaveltickan växer på trädstammar och stubbar. Den är som många andra tickor en saprofyt, vednedbrytare, och dess hyfer framkallar brunröta. Svampen lämnar efter sig mer eller mindre kubformade bitar av veden.

Fruktkropparna kan (i södra Sverige) träda fram redan i maj och kan sedan hittas ända till senhösten. De växer i flera våningar, likt taktegel, och är gula med ett inslag av orange och rosa, som äldre blekgula och slutligen vita med en konsistens som av krita. De svavelgula rören täcker undersidan och ofta även delar av ovansidan. Doften är syrlig, åtminstone på unga exemplar, medan äldre fruktkroppar ofta luktar illa.

Arten är i (södra) Sverige tämligen vanlig på ek men kan också växa på andra lövträd, exempelvis körsbär.

Matvärde
Svaveltickan har ingen tradition som matsvamp i Sverige (se Svenska svampböcker nedan), till skillnad mot en del andra delar av Eurasien och Nordamerika. De engelska tillnamnen chicken-of-the-woods ("skogskyckling") eller chicken polypore ("kycklingticka") syftar på svampköttets likhet (i smak, konsistens, trådighet och användbarhet) med kycklingkött. Andra anser att svampen smakar som krabba eller hummer. Smaken varierar dock beroende på värdträd, och smaken av svavelticka som vuxit på körsbärsträ(d) sägs vara betydligt mer lik aromen hos kycklingbröst än svavelticka från exempelvis ek.

Författarna till boken Mushroom in Color ansåg att svampen smakade gott sauterad i smör eller tillredd med gräddsås och serverad på rostat bröd eller ris. I bland annat Tyskland och Nordamerika är svavelticka en högt skattad matsvamp.

Unga exemplar av svampen är ätliga, medan de fortfarande har en klar färgsättning i gult och orange och en elastisk konsistens.  En del människor har magar som inte tål svampen, vilket kan leda till tillfälliga magproblem. Svampen behöver tillagas, i tveksamma fall efter förvällning, eftersom nyare forskning visat att svavelticka är svagt giftig och hallucinogen som rå. Hjortar tycker om att äta svavelticka.

Förgiftningsfall
En del mänskliga magar är överkänsliga mot svavelticka. Dessutom har förgiftningsfall inträffat, vilket i vissa fall satts samman med växtplatsen; det kan antas att svampen bland annat kan ta upp terpener från barrved. Även förgiftningsfall i samband med svamp som vuxit på falsk akacia och eukalyptus har inträffat. På grund av eventuell överkänslighet hos vissa människor, alternativt för att mildra den ofta syrliga smaken, rekommenderas ofta förvällning av svampen före intag eller vidare tillagning.

Omdöme i litteraturen
I bland annat litteratur av brittiskt ursprung går svavelticka som en god matsvamp, med ovan nämnda reservationer. I svenska svampböcker har den i regel fått en betydligt mer distanserande behandling. Ledande svampexperter som Nils Suber och Bengt Cortin har i vissas tycke nedvärderat svampen, och Cortin har föreslagit ett recept med dubbla och långvariga förvällningar (som skulle ta bort det mesta av svampens smak).<ref name=krum>Krumlinde, Joachim (2005): "Udda matsvampar" i [https://web.archive.org/web/20070922155533/http://www.svampar.se/bildarkiv/SMT_2005_2_Udda%20matsvampar.pdf Svensk Mykologisk Tidskrift" 26:2.] Sid 87ff. Läst 31 maj 2013.</ref> Om det är någon generell skillnad mellan svaveltickor plockade i Sverige eller annorstädes, på barrträd eller exempelvis ek, har inte framgått.

Namn och synonymerLaetiporus sulphureus är idag det vanligaste latinska artnamnet för svavelticka. Släktnamnet kommer från latinets laetus, 'glad' (syftar på dess livliga färger) och -porus ('porig'). Artnamnet sulphureus betyder 'svavelartad/svavelaktig'.

Synonymer
Genom vetenskapshistorien har svavelticka blivit beskriven under ett stort antal latinska namn. Här listas släkten, artnamn och namn på underarter/varieteter efter namngivningsår. Första gången släktet nämns listas det utan spaltindrag, första gången arten nämns är det med enkelt indrag, första gången underarten/varieteten nämns med dubbelt indrag.Agaricus speciosus Battarra 1755Boletus caudicinus Schaeff. 1763Boletus caudicinus Scop. 1772Boletus tenax Lightf. 1777Boletus imbricatus Bull. 1788Boletus coriaceus Huds. 1778Boletus lingua-cervina Schrank 1789Boletus sulphureus Bull. 1789Boletus tenax Bolton 1788Boletus ramosus Bull. 1791Boletus citrinus Lumn. 1791Boletus sulphureus Mérat 1821Agarico-carnis flammula Paulet 1793Agarico-pulpa styptica Paulet 1793Sistotrema sulphureum (Bull.) Rebent. 1804Cladoporus ramosus (Bull.) Pers. 1818Cladoporus sulphureus (Bull.) Teixeira 1986Daedalea imbricata (Bull.) Purton 1821Polyporus imbricatus (Bull.) Fr. 1821Polyporus ramosus (Bull.) Gray 1821Polyporus sulphureus (Bull.) Fr. 1821Polyporus sulphureus var. albolabyrinthiporus Rea 1922Polyporus sulphureus f. aporus Bourdot & Galzin Polyporus casearius Fr. 1838Polyporus rubricus Berk. 1851Polyporus todari Inzenga 1866Polyporus cincinnatus Morgan 1885Polyporus rostafinskii Blonski 1888Polyporus caudicinus (Schaeff.) J. Schröt. 1888Stereum speciosum Fr. 1871Merisma imbricatum (Bull.) Gillet 1878Merisma sulphureum (Bull.) Gillet 1878Polyporellus rubricus (Berk.) P. Karst. 1879Polyporellus caudicinus (Scop.) P. Karst. ex Sacc. 1912Polypilus sulphureus (Bull.) P. Karst. 1881Polypilus imbricatus (Bull.) P. Karst. 1882Polypilus casearius (Fr.) P. Karst. 1882Polypilus caudicinus (Schaeff.) P. Karst. 1889Ptychogaster aurantiacus Pat. 1885Ptychogaster versisporus (Lloyd) Lloyd 1920Ptychogaster aureus Lloyd 1921Cladomeris casearius (Fr.) Quél. 1886Cladomeris imbricatus (Bull.) Quél. 1886Cladomeris sulphurea (Bull.) Bigeard & H. Guill. 1909Ceriomyces aurantiacus (Pat.) Sacc. 1888Ceriomyces neumanii Bres. 1920Leptoporus ramosus (Bull.) Quél. 1888Leptoporus casearius (Fr.) Quél. 1888Leptoporus imbricatus (Bull.) Quél. 1888Leptoporus sulphureus (Bull.) Quél. 1888Laetiporus speciosus Battarra ex Murrill 1904Laetiporus sulphureus f. sulphureus (Bull.) Murrill 1920Laetiporus sulphureus var. sulphureus (Bull.) Murrill 1920Laetiporus sulphureus f. ramosus (Quél.) Bondartsev 1953Laetiporus sulphureus f. aporus (Bourdot & Galzin) Bondartsev 1953Laetiporus sulphureus f. conglobatus (Pilát) Bondartsev 1953Laetiporus sulphureus f. imbricatus Domanski 1953Laetiporus sulphureus f. albolabyrinthiporus (Rea) Bondartsev 1953Laetiporus sulphureus f. aurantiacus (Pat.) Bondartsev 1953Laetiporus sulphureus f. zerovae Bondartseva 1972Laetiporus versisporus (Lloyd) Imazeki 1943Laetiporus cincinnatus (Morgan) Burds., Banik & T.J. Volk 1998Calvatia versispora Lloyd 1915Tyromyces sulphureus (Bull.) Donk 1933Grifola sulphurea (Bull.) Pilát 1934Grifola sulphurea f. conglobata Pilát 1936Sulphurina sulphurea (Quél.) Pilát 1942Sporotrichum versisporum'' (Lloyd) Stalpers 1984

Referenser

Externa länkar

Svampar
Matsvampar