kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Vemork

Vemork är en kraftstation som ligger i Rjukan i Telemark fylke. Den ritades av arkitekten Olaf Nordhagen och byggdes av Norsk Hydro 1911, den var på den tiden en av världens största. Invid kraftstationen byggdes under slutet av 1920-talet en byggnad i 6 våningar för framställning av vätgas genom elektrolys av vatten. Vätgasen var en råvara vid framställningen av ammoniak för produktion av Norsk Hydros dåvarande huvudprodukt, konstgödning.  Vid elektrolysprocessen anrikas  tungt vatten, och från 1933 blev denna produkt i liten skala uppkoncentrerad och tillvaratagen, i första hand för forskningsändamål. 

Kraftproduktionen på Vemork har också upphört, vattenkraften tas sedan 1971 tillvara mer effektivt i ett vattenkraftverk insprängt i berget bakom det första kraftverket.

I kraftverksbyggnaden, där turbiner och generatorer står kvar, finns sedan 1986 Norsk industriarbeidermuseum. 

Anläggningarna på Vemork en del av industriminnet Rjukan-Notodden, som sedan 2015 är uppfört på Unescos lista över världsarv.

Tungt vatten 
Mot slutet av  1930-talet  fick tungt vatten betydelse för kärnfysiken, och efter den tyska ockupationen  fick Norsk Hyydro besked om att öka produktionen. Hur det skulle användas var hemligt, men enligt ickenazistiska tyska forskare som var i kontakt med den norske ledaren för elektrolysavedelningen  på Rjukan, Jomar Brun, var planen att bygga en atomreaktor med naturligt uran och med tungtvatten som moderator. Detta vidarebefordrades via motståndsrörelsen till London, men togs inte tillräckligt allvarligt av engelsmännen, som fruktade att tyskarna hade avancerade planer på en atombomb. Jomar Brun (1904–1993), som 1951 blev professor i teknisk elektrokemi vid Norges tekniske høgskole blev beordrad av norska exilmyndigheter  att lämna sin post och flydde 1942 via Sverige till England, där han uppehöll sig under resten av kriget. 

Det gjordes flera aktioner för att stoppa tillverkningen och exporten av tungt vatten. Direkt berördes anläggningen endast vid den välkända aktionen natten till den 28 februari 1943, då anläggningen för tungvattenproduktion sprängdes i av norska soldater ur Kompani Linge. Skadeverkningarna på byggnaden var små, och sex veckor senare kunde anläggningen åter sättas i drift. Ett flygangrepp mot Rjukan med 174 amerikanska bombplan skadade visserligen elektrolysbyggnaden men lämnade tungtvattenanläggningen i bottenvåningen intakt. De flesta bomberna föll på andra platser än avsett och dödade 20 personer. Detta angrepp medförde att den norska produktionen av tungt vatten lades ner, utrustningen demonterades och blev sänt till Tyskland.

Efter kriget återupptogs produktionen av tungt vatten vid Vemork under Bruns ledning. Den lades ned för gott när elektrolysmetoden för vätgasframställning blev olönsam, vilket gjorde att också förutsättningarna för konstgödselproduktionen i Rjukan försvann. Elektrolysverksamheten på Vemork upphörde 1971, och elektrolysbyggnaden stod tom tills den revs genom sprängning 1977.

Källor

Noter

Vattenkraftverk i Norge
Tinns kommun
Messier 10

Messier 10 (M10)  även känd som NGC 6254 är en klotformig stjärnhop i stjärnbilden Ormbäraren. Den upptäcktes 1764 av Charles Messier som lade till den som den 10:e posten i hans katalog och beskrev den som en "nebulosa utan stjärnor". År 1774 kallade den tyske astronomen Johann Elert Bode den också för en "nebulosafläck utan stjärnor; mycket blek". Med hjälp av större instrument kunde den tyskfödde astronomen William Herschel lösa upp stjärnhopen i dess enskilda medlemmar. Han beskrev den som ett "vackert kluster av extremt komprimerade stjärnor". William Parsons, 3:e earl av Rosse, trodde att han kunde urskilja en mörk bana genom en del av hopen. Den förste som uppskattade avståndet till stjärnhopen var Harlow Shapley, även om hans resultat på 33 000 ljusår var mycket längre än det moderna värdet. M10:s skenbara magnitud är 6,4 vilket innebär att den under perfekta förhållanden är nätt och jämnt urskiljningsbar för blotta ögat, medan man utan svårighet kan se hopen med kikare eller ett litet teleskop.

Egenskaper
Tidvattenradien för Messier 10 är 19,3 bågminuter, vilket är ungefär två tredjedelar av månens skenbara diameter. Sett med ett medelstort teleskop verkar den ungefär hälften så stor (8-9 bågminuter), eftersom dess ljusa kärna bara har en bredd av 35 ljusår. Den har en kärnradie på 48 bågsekunder och en halvmassaradie på 147 bågsekunder (2,5 bågminuter). Den har en rumslig diameter på 83 ljusår och beräknas befinna sig på ett avstånd av 14 300 ljusår från jorden. Den ligger en grad väster om 30 Ophiuchi, en orange stjärna i centrum av stjärnbilden.

När det gäller överskott av andra element än väte och helium, vad astronomer kallar metallicitet, är Messier 10 "måttligt metallfattig". Överskottet av järn, mätt som [Fe/H] lika med –1,45 ± 0,04 dex, är bara 3,5 procent av det överskott som finns på solens yta. Hopen visar tecken på att berikas av de element som genereras genom s-processen i massiva stjärnor och supernovor typ II. Den visar däremot få bevis på berikning av supernovor typ 1a.

Eftersom dubbelstjärnor i genomsnitt är mer massiva än normala stjärnor tenderar dubbelstjärnorna att förflytta sig mot mitten av hopen. Fraktionen av dubbelstjärnor i kärnregionen är ca 14 procent. Denna andel minskar med ökande radie till ca 1,5 procent i de yttersta regionerna i hopen. På motsvarande sätt innehåller kärnregionen en koncentration av interaktionsformade blå eftersläntrarstjärnor, varav de flesta bildades för 2 - 5 miljarder år sedan. Densiteten av stjärnor i kärnregionen är omkring 3,8 solmassor per kubikparsek. Fyra variabla stjärnor har upptäckts i stjärnhopen.

Messier 10 finns för närvarande ca 5 000 parsek (16 000 ljusår) från Vintergatans centrum. Den har en omloppsperiod genom Vintergatan av ungefär 140 miljoner år, under vilken den korsar det galaktiska planet var 53:e miljon år. Dess rosettbana har en excentricitet på 0,21.

Bilder

Se även
 Messierobjekt

Referenser

Noter

Externa länkar 

 SEDS informerar om Messier 10
 Messier 10, Galactic Globular Clusters Database page

Klotformiga stjärnhopar
Stjärnbilden Ormbäraren
10
6254
Astronomiska upptäckter 1764
Astronomiska upptäckter av C Messier
Derek Boogaard

Derek Boogaard, född 23 juni 1982 i Saskatoon, Saskatchewan, Kanada, död 13 maj 2011 i Minneapolis, Minnesota, USA, var en kanadensisk professionell ishockeyspelare som under sin NHL-karriär spelade för Minnesota Wild och New York Rangers.

Boogaard, som inledde sin karriär i Minnesota Wild, var mest känd för sitt tuffa fysiska spel som ofta ledde till slagsmål. Hans smeknamn "Boogeyman" och "The Mountie" gav fansen honom efter hans tuffa spelstil. Ett av Derek Boogaards mest omtalade slagsmål var när han slog Anaheim Ducks forward Todd Fedoruk så illa att denne bröt käkbenet.

Den 13 maj 2011 påträffades Boogaard död i sin lägenhet i Minneapolis. Enligt en obduktionsrapport avled Boogaard efter att ha fått i sig alkohol och det smärtstillande medlet oxikodon.

Statistik

Klubbkarriär

Källor

Externa länkar 
 Spelarprofil på eliteprospects.com

Födda 1982
Avlidna 2011
Kanadensiska ishockeyspelare
Spelare i New York Rangers
Spelare i Minnesota Wild
Män
Idrottare från Saskatoon
Spelare i Prince George Cougars
Spelare i Medicine Hat Tigers
Spelare i Regina Pats
Spelare valda i NHL Entry Draft 2001
Spelare i Louisiana Icegators
Spelare valda av Minnesota Wild i NHL Entry Draft
Walter Maria Förderer

Walter Maria Förderer, född 21 mars 1928, död den 29 juni 2006,  var en schweizisk arkitekt, konstnär, lärare och politiker.

Förderer föddes i Nohl i Schweiz och utbildade sig till  konstnär med inriktning på skulptur vid universitetet i Basel. Efter avlagd examen träffade han arkitekten Hermann Baur och blev på så sätt inspirerad att fördjupa sig inom arkitektur. 

1956 startade Förderer ett arkitektkontor som han framgångsrikt drev fram till mitten av 1970-talet tillsammans med två medarbetare. Kontorets produktion, som geografisikt begränsar sig till Schweiz, domineras av kyrkobyggen, större skolprojekt och andra offentliga byggnader. Arkitekturen är skulpturalt brutalistisk med komplexa geometrier och en generellt rå materialbehandling med ytor i exponerad betong och stål. 

Parallellt med verksamheten var Förderer lokalpolitiker inom de schweiziska Socialdemokraterna samt lärare inom konst och arkitektur vid diverse högskolor och universitet. Bland annat var han professor vid universitetet i Stuttgart mellan 1986 och 1993.

Walter Maria Förderer avled år 2006 i Thayngen i Schweiz, 78 år gammal.

Verk i urval 
Realskolan Brunnmatt, Basel, 1960-1964
Katholische Kirchenzentrum Heiligkreuz (KKH), Chur, 1966-1969
St Nicolaskyrkan, Hérémence, 1968-1971

Män
Födda 1928
Avlidna 2006
Schweiziska arkitekter
Schweiziska konstnärer under 1900-talet
Schweiziska politiker under 1900-talet
Olaf Nordhagen

Johan Olaf Brochmann Nordhagen, född 16 mars 1883, död 6 november 1925, var en norsk arkitekt, ingenjör och konstnär. Han var son till konstnären Johan Nordhagen.

År 1906 vann han arkitekttävlingen om Bergen Offentlige Bibliotek. Han ritade även kraftstationerna Såheim och Vemork.

Andra arbeten var två kraftstationer i Rjukan 1911 och 1916, samt kyrkorna i Kråkerøy 1908 och Narvik 1925. År 1911 blev han professor vid Tekniska högskolan i Trondheim.

Han är mest känd för att ha lett arbetet med restaureringen av Nidarosdomen från 1909 fram till sin död. Där ansvarade han bland annat för uppföringen av stora delar av västra skeppet efter teckningar av Christian Christie. Nordhagen var den förste som var tvungen att återuppbygga delar av kyrkan som inte kunde rekonstrueras med hjälp av historiska eller arkeologiska källor, några av hans lösningar väckte stor debatt. Han gick segrande ur striden 1922 och utformade valv och tak i västra skeppet samt västra fronten. Arbetet slutfördes 1930, fem år efter hans död.

Hans gravmonument finns i Nidarosdomens norra tvärskepp.

Källor

Externa länkar
 
 
  

Norska arkitekter under 1900-talet
Norska ingenjörer
Norska konstnärer under 1900-talet
Konstnärer från Oslo
Födda 1883
Avlidna 1925
Män
Svensk uppslagsbok
Babes in Toyland

Babes in Toyland kan syfta på:
 Babes in Toyland (operett) – en operett från 1903 med musik av Victor Herbert.
 Babes in Toyland – en amerikansk film från 1934 med Helan och Halvan, se Det var två glada gesäller.
 Babes in Toyland (film, 1961) - en musikalfilm av Disney med Ray Bolger, Annette Funicello och Tommy Sands, baserad på operetten.
 Babes in Toyland (film, 1986) – en TV-film med Drew Barrymore och Keanu Reeves, innehåller enbart två sånger från Victor Herberts operett.
 Babes in Toyland (film, 1997) – en animerad film med röster av Christopher Plummer, Joey Ashton och Lacey Chabert, innehåller enbart ett musiknummer från Victor Herberts operett.
 Babes in Toyland (musikgrupp) – en amerikansk musikgrupp.
Trifidnebulosan

Trifidnebulosan, eller Messier 20 (M20) även känd som NGC 6514 är en nebulosa i stjärnbilden Skytten. Mörka nebulosan B85 delar den i tre delar. Den upptäcktes av Charles Messier den 5 juni 1764. Objektet är en ovanlig kombination av en öppen stjärnhop, en emissionsnebulosa (en relativt tät, rödgul del), en reflektionsnebulosa (den huvudsakligen NNE blå delen) och en mörk nebulosa (de skenbara "luckorna" i den förstnämnda som orsakar det tredelade utseendet också betecknat Barnard 85). Sett genom ett litet teleskop är Trifidnebulosan ett ljust och märkligt objekt och är därmed en ständig favorit hos amatörastronomer. 

Den mest massiva stjärnan som har bildats i denna region är HD 164492A, en O7.5 III-stjärna med en massa som är mer än 20 gånger solens massa. Denna stjärna är omgiven av en hop av ca 3100 unga stjärnor.

Egenskaper
Trifidnebulosan var föremål för en undersökning av astronomer som använde Rymdteleskopet Hubble 1997 med hjälp av filter som isolerar emission från väteatomer, joniserade svavelatomer och dubbelt joniserade syreatomer. Bilderna kombinerades till en kompositbild med falska färger för att visa hur nebulosan kan se ut för ögat.

Närbilderna visar ett tätt moln av stoft och gas, som är en fantastisk plantskola full av embryonala stjärnor. Detta moln sträcker sig ca 8 ljusår bort från nebulosans centrala stjärna. En ca 0,75 ljusår lång stjärnstråle utgår från molnets huvud. Jetstrålens källa är en ung stjärna djupt inne i molnet. Jetstrålar är avgaserna från stjärnbildning och strålning från nebulosans centrala stjärna får jetstrålen att glöda.

Bilderna visade också en fingerliknande stam till höger om jetstrålen. Den pekar från huvudet på det täta molnet direkt mot stjärnan som driver Trifidnebulosan. Denna stam är ett framträdande exempel på avdunstning av gasformiga globuler, eller "EGGs". Stammen har överlevt eftersom spetsen är en knut av gas som är tillräckligt tät för att motstå att förgöras av den kraftfulla strålningen från stjärnan.

I januari 2005 upptäckte NASA:s rymdteleskop Spitzer 30 förstadier till stjärnor och 120 nyfödda stjärnor som inte observerats i bilder av synligt ljus.

Messier 20 är centrerad på ett avstånd av ca 4 100  ljusår från jorden. Dess skenbara magnitud är 6,3.

Galleri

Referenser

Noter

Externa länkar 

 Spitzer IR Trifid discoveries
 Messier 20, SEDS Messier pages
 Trifid Nebula at ESA/Hubble
 
 Trifid Nebula at Constellation Guide

Emissionsnebulosor
Stjärnbilden Skytten
020
NGC-objekt
360
Astronomiska upptäckter 1764
Astronomiska upptäckter av C Messier
Reagan County

Reagan County är ett administrativt område i delstaten Texas, USA, med 3 367 invånare (2010). Den administrativa huvudorten (county seat) är Big Lake.

Geografi 
Enligt United States Census Bureau så har countyt en total area på 3 046 km². 3 043 km² av den arean är land och 3 km² är vatten.

Angränsande countyn 
 Glasscock County - norr  
 Sterling County - nordost  
 Tom Green County - öster  
 Irion County - öster  
  Crockett County - söder  
 Upton County - väster

Källor 

 
Stater och territorier bildade 1903
Rakiura nationalpark

Rakiura nationalpark är en nationalpark på Stewart Island i Nya Zeeland. Parken inrättades år 2002 och omfattar en yta på 1 570 kvadratkilometer, vilket är ungefär 85 procent av hela Stewart Island.

Naturen i parken består av skog, låga berg, våtmarker, floder och kustområden. Flera för Nya Zeeland endemiska träd som rimu, kahikatea och totara växer i parkens skogar. Även fågelfaunan innehåller flera endemiska arter, som kiwi (Apteryx australis), kereru, korimako, weka (Gallirallus australis) och kaka. 

Stewart Island var också länge ett av de sista fästena för den mycket sällsynta och starkt utrotningshotade kakapon. När även denna ö till slut blev invaderad av införda predatorer som råttor och katter infångades och flyttades alla kvarvarande fåglar man kunde hitta till andra, mindre och fortfarande rovdjursfria öar. Sammanlagt räddades 61 fåglar från Stewart Island under åren 1980 till 1992. Så sent som år 1997 upptäcktes ytterligare en hona på ön. Det finns dock inga säkra uppgifter om att arten skulle finnas kvar i nationalparken idag.

Noter

Referenser 
 Department of Conservation information on Rakiura National Park  

Nationalparker i Nya Zeeland
Naturskyddsområden bildade 2002
Solrosgalaxen

Solrosgalaxen eller Messier 63 (M63) även känd som NGC 5055, är en spiralgalax i stjärnbilden Jakthundarna med ca 400 miljarder stjärnor. Messier 63 upptäcktes först av den franske astronomen Pierre Méchain, och verifierades senare av Charles Messier den 14 juni 1779, som listade den som objekt 63 i Messierkatalogen. I mitten av 1800-talet identifierade den anglo-irländske astronomen Lord Rosse spiralstrukturer i galaxen, vilket gjorde den till en av de första galaxerna där en sådan struktur fastställts.

Egenskaper
Formen eller morfologin hos galaxen har klassificeringen SAbc, som anger en spiralform utan centralstavsfunktion (SA) och måttlig till löst lindade armar (bc). Det finns en allmän brist på storskalig kontinuerlig spiralstruktur i synligt ljus, så den anses vara en flucculent galax. Men när den observeras i den nära infraröda våglängden, ses en symmetrisk tvåarmsstruktur. Varje arm sveper 150° runt galaxen och sträcker sig ut till 13 000 ljusår från kärnan. 

Messier 63 är en svagt aktiv galax med en LINER-kärna – förkortning för "lågjoniseringsregionen för kärnemission". Detta visar sig som en oupplöst källa vid den galaktiska kärnan som är insvept i en diffus emission. Den senare förlängs vid en positionsvinkel på 110° i förhållande till den norra himmelspolen, och både mjuk röntgenstrålning och väte (H-alfa)emission kan observeras från nästan samma riktning. Existensen av ett supermassivt svart hål (SMBH) i kärnan är osäker, men om det existerar uppskattas massan till (8,5 ± 1,9)×108 solmassor.

Radioobservationer vid 21 cm:s vätelinjen visar att gasskivan i Messier 63 sträcker sig utåt till en radie av 130 000 ljusår, långt förbi den ljusa optiska skivan. Denna gas visar en symmetrisk form som är skev på ett uttalat sätt, med början vid en radie av 33 000 ljusår. Formen antyder en halo av mörk materia, som uppväger den inre regionen. Orsaken till skevheten är oklar, men positionsvinkeln pekar mot den mindre galaxföljeslagaren UGC 8313.

Avståndet till Messier 63, baserat på luminositetsdistansmätning, är 29 300 000 ljusår (8,99 Mpc). Den radiella hastigheten i förhållande till den lokala gruppen ger en uppskattning på 15 200 000 ljusår (4,65 Mpc). Uppskattningar baserade på Tully-Fisher-relationen sträcker sig över 16 000 000 - 34 000 000 ljusår (5,0 - 10,3 Mpc). Spetsen på rödjättegrentekniken ger ett avstånd på 28 930 000 ± 950 000 ljusår (8,87 ± 0,29 Mpc). Messier 63 är en del av M51-gruppen, en grupp av galaxer som också inkluderar M51 ("Whirlpool galaxen").

År 1971 tändes en supernova med magnitud 11,8 i en av spiralarmarna. Den upptäcktes den 24 maj och nådde toppstyrka omkring den 26 maj. Spektrumet av denna, SN 1971 I, visar på en supernova av typ I. Spektroskopiska beteendet verkade dock avvikande.

Galleri

Referenser

Noter

Externa länkar 

 Sunflower Galaxy @ SEDS Messier pages
 Sunflower Galaxy (M63) at Constellation Guide

Spiralgalaxer
Stjärnbilden Jakthundarna
63
8334
5055
046153
+07-27-054
Astronomiska upptäckter 1779
Astronomiska upptäckter av C Messier
Skyttens stjärnmoln

Skyttens stjärnmoln eller Messier 24 (M24) även känd som NGC 2068, är ett stjärnmoln i stjärnbilden Skytten. Ett stjärnmoln är en samling stjärnor som tycks ligga nära varandra på himlen. De ingående stjärnorna är dock inte en samling i verkligheten, utan ligger på enorma avstånd från varandra. Den skenbara närheten uppstår bara genom betraktningsvinkeln från jorden. Stjärnorna, hoparna och andra objekt som ingår i Messier 24 är en del av Skytten- eller Skytten-Kölen-armarna i Vintergatan. 

Messier 24 upptäcktes av Charles Messier 1764 och bör inte förväxlas med det närliggande Stora stjärnmolnet i Skytten som ligger ca 10° söderut. Han beskrev den som en "stor nebulositet som innehåller många stjärnor" och angav dess dimensioner till ca 1,5° bredd. Vissa källor identifierar felaktigt M24 som den lilla öppna stjärnhopen NGC 6603. Platsen för Lilla stjärnmolnet ligger nära Omeganebulosan (även känd som Messier 17) och den öppna stjärnhopen Messier 18, båda norr om M24. M24 är ett av endast tre Messierobjekt som inte är faktiska djuprymdsobjekt.

Egenskaper
Messier 24 fyller ett utrymme av betydande volym till ett djup av 10 000 till 16 000 ljusår. Lilla stjärnmolnet är den mest täta koncentrationen av enskilda stjärnor synliga med handkikare, med ca 1 000 stjärnor synliga inom ett enda synfält. I teleskop ses det bäst med låg förstoring, med ett synfält på minst 2 grader. Beskrivet som "en virtuell matta av stjärnjuveler", är M24 synlig för blotta ögat när Vintergatan själv också är synlig. Den rymmer en samling av många typer av stjärnor som är synliga genom galaxens mörka band av interstellärt stoft.

Ljuset från Messier 24 är utspritt över ett stort område, vilket gör det svårt att uppskatta dess magnitud. Äldre referenser ger stjärnmolnets magnitud som 4,6, men nyare uppskattningar placerar det hela två magnitud ljusare, på 2,5.

HD 167356 är den ljusaste stjärnan i Lilla Stjärnmolnet, en vit superjätte med en skenbar magnitud på 6,05. Denna stjärna är en Alfa2 Canum Venaticorum-variabel, som visar små förändringar i magnitud när den roterar. Det finns tre andra stjärnor i M24 med skenbar magnitud mellan 6,5 och 7,0.

Lilla Stjärnmolnet innehåller två framträdande mörka nebulosor som är stora moln av tätt, mörkt interstellärt stoft. Detta stoft blockerar ljus från de mer avlägsna stjärnorna, vilket hindrar att de kan ses från jorden. På den nordvästra sidan ligger Barnard 92, som är den mörkare av de två. Inom stjärnfältet framträder nebulosan som ett enormt runt hål utan stjärnor. Den amerikanske astronomen Edward Emerson Barnard upptäckte denna mörka nebulosa 1913. Vid den nordostliga sidan ligger Barnard 93, lika stor som Barnard 92 men mindre synlig. Det finns också andra mörka nebulosor inom M24, såsom Barnard 304 och Barnard 307.

Lilla Stjärnmolnet innehåller också två planetariska nebulosor, M 1-43 och NGC 6567. Messier 24 ligger i en spiralarm på Vintergatan och har vissa likheter med NGC 206, ett ljust, stort stjärnmoln i Andromedagalaxen.

Referenser

Noter

Externa länkar 

 Messier 24, SEDS Messier pages
 

M024
024
4715
M024
Astronomiska upptäckter av C Messier
Henning Brand

Henning Brand ibland stavat Hennig Brand, född 1630, död 1710, var en tysk militär, kemist och alkemist från Hamburg som var verksam under andra hälften av 1600-talet. Han är känd för att han 1669 - av en slump - upptäckte grundämnet fosfor. Brand var helt övertygad om att det skulle gå att förvandla mänsklig urin till guld. Han samlade på sig ca 50 hinkar med mänsklig urin. Han sparade hinkarna i källaren och förvandlade dem till olika fasta vaxliknande substanser. Då gjorde Brand en viktig vetenskaplig upptäckt; urinen började glöda och fattade till och med eld när den kom i kontakt med luft. Det nya ämnet kallas fosfor som kommer från grekiskan, det betyder ung. ljus uppförande.

Eftersom fosfor var så pass svårt och dyrt att tillverka fanns det inga stora fabriker som producerade det till en början. Fosforn såldes för 115 kronor per gram i dagens mynt (dyrare än guld). Under 1750-talet kom svensken Carl Wilhelm Scheele på hur man skulle producera fosfor industriellt. Denna kunskap ledde senare till tändstickan.

Källor 
 Bill Bryson, En kortfattad historik över nästan allting
 John Emslay, The Shocking history of phosphoros

Referenser

Födda 1630
Avlidna 1710
Män
Alkemister
Tyska kemister under 1600-talet
Upptäckare av grundämnen
Tyska kemister under 1700-talet
Voronezjfronten

Voronezjfronten var en front bildad av Röda armén under andra världskriget. Fronten bildades i juni 1942 från Brjanskfronten och deltog i inledningen av Operation Blå. Efter att ha deltagit i befrielsen av östra Ukraina så ombildades fronten till 1:a ukrainska fronten den 20 oktober 1943.

Slag

Kursk

Organisation 
Frontens organisation vid slagets början.
6:e gardesarmén
7:e gardesarmén
38:e armén
40:e armén
69:e armén
1:a stridsvagnsarmén
2:a flygarmén

Referenser

Noter

Tryckta källor 

Sovjetiska militära enheter under andra världskriget