kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Edmond Genet

Edmond Charles Clinton Genet född 9 november 1896 i Ossining New York USA död 17 april 1917 i Frankrike, var en amerikansk flygpionjär.

Genet militärutbildades i US Navy, där han var placerad på krigsfartyget Georgia. Sedan första världskriget bröt ut begärde han avsked för att deltaga i striderna på den franska sidan. I slutet på januari 1915 placerades han i Franska främlingslegionen. Efter två månader på olika träningsläger placerades hans regemente i norra Frankrike, där han deltog i anfallet mot Bois Sabot. Anfallet var en stor besvikelse. Av totalt 500 soldater från två franska kompanier överlevde endast 31. Efter slaget hösten 1915 dras regementet bort från fronten för att omorganiseras och ge soldaterna vila. Medan han var i Paris blev han under våren 1916 kommenderad till franska flygvapnet. 22 januari 1917 överfördes han till det nybildade Escadrille Lafayette. Under ett flyguppdrag 17 april 1917 träffades hans flygplan av luftvärnseld, och han blev den förste amerikanska pilot som dödades sedan USA hade anslutit sig till första världskriget.

Han var barnbarn till den franske ambassadören Edmond-Charles Genêt, som var verksam i USA under den franska revolutionen.

Referenser

Amerikanska flygpionjärer
Personer i USA under 1900-talet
Personer från Ossining
Födda 1896
Avlidna 1917
Män
Personer som tjänstgjort i USA:s flotta
El Monte

El Monte är en stad i den östra delen av Los Angeles County i Kalifornien i USA. Enligt United States Census Bureau är stadens totalareal 25,1 km².

Befolkning
Vid folkräkningen år 2000 hade staden en befolkning på 115 965 personer. Dessa identifierade sig själva (enligt United States Census Bureau) som 35,67% "vita", 18,51% asiater, 39,27% "av annan ras" och 4,29% "av två eller flera raser". 72,39% definierades sig som latinamerikaner "oavsett ras".

Per capita inkomsten för El Monte var US$ 10 316. Cirka 26,1% av befolkningen levde (år 2004) under fattigdomsgränsen, jämfört med 13,1% för hela USA och 13,3% för Kalifornien.

El Montes befolkning har vuxit kraftigt de senaste decennierna:

1960 -  31 900
1970 -  70 975
1980 -  79 494
1990 - 106 209
2000 - 115 965
2004 - 122 123

Källor

Los Angeles County
Orter i Kalifornien
Orter grundade 1849
Bad Freienwalde

Bad Freienwalde (Oder) är en stad och kurort i det tyska länet (Landkreis) Märkisch-Oderland i förbundslandet Brandenburg.

Geografi 
Bad Freienwalde ligger vid Alte Oder, en flodarm av floden Oder som fram till uträtningen på 1700-talet utgjorde flodens huvudfåra, men idag endast står för en mindre del av Oders flöde. Stadskommunen omfattar såväl delar av låglandet Oderbruch som högplatån Barnim och har därför en höjdskillnad på 150 m vilket är ovanligt högt i det övervägande platta Brandenburg.

Administrativ indelning 
Stadskommunen indelas administrativt i följande kommundelar (Ortsteile):
 Bad Freienwaldes stadskärna
 Altranft
 Altglietzen
 Bralitz
 Hohensaaten
 Hohenwutzen
 Neuenhagen
 Schiffmühle med Neutornow och Gabow

Historia 
Staden omnämns första gången som Vrienwalde i ett dokument daterat 1316. Från mitten av 1300-talet till 1618, då ätten dog ut, var staden en förläning från kurfurstarna av Brandenburg till adelsfamiljen von Uchtenhagen. Därefter återgick Freienwalde till kurfurstarnas domäner. År 1685 beskrev Bernhard Friedrich Albinus en källa upptäckt 1683 (idag kallad Kurfürstenquelle) vilket fick staden att utvecklas till en kurort. Efter fynd av järnhaltig sand och alun fick staden ett järnbruk och ett alunverk. Lerfyndigheter i trakten ledde också till att en industri kring eldfast keramik och tegeltillverkning etablerades i trakten på 1880-talet.

1866 anslöts staden till järnvägen Eberswalde–Wriezen och 1877 invigdes linjen mot Angermünde. Framförallt kom dock stadens utveckling att präglas av etableringen av kliniken och gyttjebadet Bad Freienwalde. Staden bär sedan 23 oktober 1925 det officiella namnet Bad Freienwalde, men blev först 15 december 2003 slutligen statligt erkänd gyttjebadskurort.

Badorten var under början av 1900-talet välbesökt av judiska familjer från Berlins övre samhällsskikt. Under Nazityskland kom orten av nazisterna att betecknas som "judebad" och senare förbjöds judiska familjer att vistas vid kurbadet. Under kristallnatten 1938 brändes stadens synagoga ner av nazister.

Under åren 1818 till 1952 tillhörde staden Kreis Oberbarnim medan de nuvarande stadsdelarna Altglietzen, Bralitz, Hohenwutzen, Neuenhagen och Schiffmühle fram till 1945 låg i Landkreis Königsberg in der Neumark, vars största del idag tillhör Polen.

Under DDR-epoken var staden från 1952 till 1993 huvudort i Kreis Bad Freienwalde, i Bezirk Frankfurt (Oder) fram till 1990 och därefter i förbundslandet Brandenburg. Sedan den stora administrativa reformen 1993 tillhör Bad Freienwalde den då nybildade Landkreis Märkisch-Oderland.

I modern tid har flera kringliggande kommuner införlivats med stadskommunen: fiskarbyarna Altkietz och Alttornow (1928), Sonnenburg (1957), Altranft 1993 samt Altglietzen, Bralitz, Hohenwutzen, Neuenhagen och Schiffmühle med Wendtshof, Neukietz, Zuckerfabrik och Herrenwiese (2003), samt Hohensaaten (2009).

Staden har med undantag för åren omkring och närmast efter andra världskriget haft sjunkande befolkningssiffror under 1900-talet.

Källor

Kommuner och städer i Landkreis Märkisch-Oderland
Freienwalde
William Boyd

William Boyd född 7 mars 1952 i Accra, Ghana, är en brittisk författare.

Boyd undervisade 1975–1980 i Oxford. 1981–1983 var han tv-kritiker för New Statesman.

2014 blev han den senaste i raden av James Bond-författare, med romanen Solo.

Bibliografi (utgivet på svenska) 

 En hygglig karl i Afrika (1983), översättning av Thomas Preis
 Glasskriget (1984), dito
 Tavlor i Södern (1985), dito
 Nya bekännelser (1988), översättning av Cai Melin
 Brazzaville Beach (1992), dito
 Den blå eftermiddagen (1995), dito
 Rastlös (2013) översättning Gabriel Setterborg
 Solo (2014), dito

Källor

Noter

Externa länkar
 

Engelskspråkiga författare
Brittiska författare
Alumner från University of Glasgow
Födda 1952
Män
Levande personer
Personer från Accra
The Indian Runner

The Indian Runner är en amerikansk dramafilm från 1991, skriven och regisserad av Sean Penn. Manuset är baserat på Bruce Springsteens låt "Highway Patrolman" ur albumet Nebraska från 1982.

Handling 
Joe (David Morse) är en man mitt i livet, med familj, barn och ett bra arbete som polis. Han är nöjd med sin tillvaro i Nebraska.
Så kommer hans bror Frank (Viggo Mortensen) tillbaka från krig i Vietnam. Frank är en misstänksam, våldsam misantrop som tror det värsta om alla och följaktligen även är sådan själv.

Joe, som är glad att se sin bror igen, vill gärna hjälpa Frank till ett normalt liv utan hat och utanförskap. Men trots arbete, fru och väntande barn kan Frank inte anpassa sig till detta liv - han kan inte kontrollera sina tankar och handlingar och hans frustration växer.

Resultatet är en melankolisk, lågmäld film om kärlek, besvikelse och livets mörka sidor.

Medverkande 
 David Morse – Joe Roberts
 Trevor Endicott – Joe, tolv år gammal
 Viggo Mortensen – Frank Roberts
 Brandon Fleck – Frank, sju år gammal
 Patricia Arquette – Dorothy
 Valeria Golino – Maria Roberts
 Charles Bronson – Mr. Roberts
 Sandy Dennis – Mrs. Roberts
 Dennis Hopper – Caesar
 Benicio del Toro – Miguel
 Jordan Rhodes – Randall
 Enzo Rossi – Raffael
 Harry Crews – Mr. Baker
 Eileen Ryan – Mrs. Baker

Externa länkar 

Amerikanska dramafilmer
Filmer 1991
Nebraska på film
Filmer i regi av Sean Penn
Engelskspråkiga filmer
Nils Aastrup

Nils Gustaf Emil Aastrup (i riksdagen kallad Aastrup i Stockholm), född 2 oktober 1900 i Kungsholms församling, Stockholm, död 29 november 1986 i Oscars församling, Stockholms län, var en svensk ingenjör, företagare och folkpartistisk politiker.

Efter studentexamen 1923 och ingenjörsexamen 1935 anställdes Nils Aastrup av AB Bröderne Herrmann 1917 och blev direktör där 1946. Han var tillförordnat finansborgarråd 1950 och tillförordnad spårvägsdirektör 1953. Han tillhörde stadsfullmäktige 1946–1953, var ledamot av Stockholms stadskollegium 1949–1953, styrelseledamot i AB Stockholms Spårvägar 1949–1954 och ledamot av allmänna pensionsberedningen 1956.

Aastrup var riksdagsledamot 1954–1959 i första kammaren för Stockholms stads valkrets. I riksdagen var han bland annat vice ordförande i utrikesutskottet 1959 samt suppleant i statsutskottet 1954–1959. År 1959 var han ordförande för Folkpartiets förstakammargrupp. I riksdagen ägnade han sig främst åt sociala frågor och skatte- och företagsfrågor. Aastrup var även morfar till bankmannen Michael Wolf, tidigare verkställande direktör för Swedbank.

Referenser

Noter 

Ledamöter av Sveriges riksdags första kammare för Folkpartiet
Svenska ingenjörer under 1900-talet
Spårvägsdirektörer i Stockholm
Födda 1900
Avlidna 1986
Män
Politiker från Stockholm
Näringslivspersoner från Stockholm
Ingenjörer från Stockholm
Gravsatta på Skogskyrkogården i Stockholm
San Fratello

San Fratellohästarna är en hästras som föds upp i ett halvvilt tillstånd i Nebrodibergen på Sicilien. Trots många försök att förbättra rasen har man misslyckats då miljön, betet och klimatet sätter starkare spår på hästen. I fångenskap används rasen mycket inom turistridning och långritter då de är lätthanterliga och säkra på foten.

Historia

San Fratellon har funnits i skogarna vid bergen i Messina på Sicilien sedan antiken. Folket i närheten av bergen tämjde hästarna och fixerade deras typ genom en selektiv avel med de bästa exemplaren. 

Man försökte sig på att ytterligare förbättra rasen med inblandning av Angloaraber och den italienska hästrasen Salerno. Men livet i frihet uppe i bergen hade starkare effekt och rasen genomgick inte några större förändringar. Korsningar med en annan italiensk hästras, Maremmanan gav några förbättringar på rasens exteriör.

Egenskaper

San Fratellohästen utmärks av det något stora huvudet, med rak nosprofil och stora ögon. Rasen har smala, smäckra ben och hårda hovar som passar en bergshäst och de är mycket säkra på foten. Hästarna är alltid svarta eller bruna och vita tecken är ovanligt. Klimatet med varma somrar och hårda vintrar har härdat hästarna som är naturligt sunda och tåliga. 

Rasen är ganska lättfödd och uthållig med ett lugnt temperament. Hästarna används inom såväl ridning som körning och som packdjur och i Messina används de ofta till långritter och turistridning då de är så fogliga att vem som helst kan rida dem, samt riktigt säkra på foten.

Se även 
Salerno
Maremma (hästras)
Murgese
Calabrese
Sardinsk häst

Källor 
Artikel om San fratellohästarna hos Best of Sicily
Aftonbladets artikel om San Fratello

Varmblodshästar
Hästraser från Italien
Pudong

Pudong är ett stadsdistrikt i Shanghai beläget öster om Huangpufloden i Kina. Området är ett ekonomiskt och finansiellt centrum i Shanghai.

Pudong betyder bokstavligen "öster om Huangpufloden" och den västra, gamla delen av Shanghai kallas följdriktigt Puxi (dong = öst, xi = väst på kinesiska). Innan Pudong utvecklades på 1990-talet bestod området mest av enstaka varv och visst jordbruk.

Här finns världens högsta hotellbyggnad i form av Shanghai Hyatt som utgör de översta 40 våningarna av Jin Mao Tower som var Kinas högsta byggnad fram till sommaren 2007 då Shanghai World Financial Center som fortfarande är under konstruktion passerade i höjd på tomten intill Jin Mao. Kinas största börs, Shanghaibörsen, är också beläget i distriktet.

Källor

Kinouchi Makoto, ed. Shanhai Rekishi Gaidomappu. Tôkyô: Taishûkan, 1999.

Externa länkar

WP:Projekt Kina
Arkitekturskolan Chalmers

Arkitekturskolan är ett samlingsnamn för de arkitekturutbildningar som bedrivs av institutionen för Arkitektur och samhällsbyggnad vid Chalmers tekniska högskola i Göteborg. Skolan bedriver arkitektutbildning sedan 1868 samt forskning inom arkitektur och samhällsbyggnad.

Arkitekturskolan omfattar utbildningsprogrammet Arkitektur som leder till arkitektexamen, samt masterprogrammen Architecture and urban design och Architecture and planning beyond sustainability. Sedan 2006 har man även hand om utbildningsprogrammet Arkitektur och teknik, som leder till arkitekt- eller civilingenjörsexamen beroende på kursval och examensarbete.

Arkitekturskolan har bedrivits under flera former genom åren. Initialt bedrev Chalmers en utbildning av en mer teknisk karaktär tillsammans med Konstakademien för att sedan bedriva utbildning inom ramen för institutionen för Arkitektur, vilken lades ned i samband med en omorganisation på Chalmers år 2017 då verksamheten flyttades till institutionen för Arkitektur och samhällsbyggnad. 

Skolan huserar idag i en byggnad från 1968 på Campus Johanneberg, ritad av Helge Zimdal. Byggnaden, som i sin stil är strukturalistisk, är helt kvadratisk och omfattar fyra våningar kring en öppen gård, vilken sedan början av 1990-talet är inbyggd. Förutom utbildningarna inom Arkitektur och Arkitektur och teknik, finns här Väg- och vatteningenjörs-, Byggingenjörs- och Affärsutveckling Bygg-programmen. Byggnaden totalrenoverades och återinvigdes hösten 2017 under namnet Samhällsbyggnad I (SBI).

Berömda alumni 
Klas Anshelm
Cyrillus Johansson
Sigurd Lewerentz
Ivar Tengbom
Ernst Torulf
Gustaf Wickman
Gert Wingårdh

Professorer (i urval) 
Claes Caldenby
Elias Cornell
Jan Gezelius
Hans Hedlund
Ola Nylander
Jan Wallinder

Årsböcker

Hemsida 
Arkitekturskolan Chalmers

Referenser 

Chalmers
Kuopio domkyrka

Kuopio domkyrka är en kyrkobyggnad i den finländska staden Kuopio i landskapet Norra Savolax. Kyrkan är domkyrka för Kuopio stift inom den evangelisk-lutherska kyrkan i Finland.

Kyrkobyggnaden
Domkyrkan är den femte kyrkobyggnaden i Kuopio. Kyrkan uppfördes mellan åren 1806 och 1816 efter ritningar av arkitekt Pehr W. Palmrooth. Ritningarna var dock färdiga redan år 1795. Kyrkobyggaren Jacob Rijf var byggmästare. År 1808 hade den nått takfotshöjd. Bygget avbröts p.g.a. Finska kriget och kunde återupptas först år 1812. Pehr Granstedt ledde arbetet 1813-1815. År 1815 revs den gamla träkyrkan som fanns längs södra delen av Landshövdingsgatan. Det förstärkte centrum till Gustavstorget, nuvarande Snellmansparken. Kyrkan blev domkyrka 1851 trots att stiftets domkyrka under åren 1900-1939 fanns i Uleåborg.

Orglar
Kyrkans huvudorgel är tillverkad av danska Bruno Christensen & Sønner Orgelbyggeri i Tinglev 1986 och kororgel av svenska Robert Gustavsson Orgelbyggeri i Härnösand 2003. Altartavlan är målad av Berndt Abraham Godenhjelm 1843. Kyrkan rymmer cirka 1500 personer.

Altartavla

Kyrkoherden och teologie doktorn Matthias Ingman donerade tavlan 1843. I tidningen Saima, som J. V. Snellman var chefredaktör för, ingick en rörande beskrivning av tavlan. Den beskrevs som en blandning av en relief och staty. Trots det ansågs den vara uttrycksfull och säkert som en av de bättre altartavlorna i norr.

Externa länkar
 Charming beauty of churches

Kuopio
Domkyrkor i Finland
Kyrkobyggnader i Norra Savolax
Kyrkobyggnader i Kuopio stift
Kyrkobyggnader invigda 1816
1816 i Finland
Henricus Eolenius

Henricus Eolenius, död efter 1661, var en student som dömdes för häxeri i Sverige.

Henricus Eolenius var son till en borgare och student vid Kungliga Akademien i Åbo. På universitetet arbetade Martin Stodius, professor i grekiska, hebreiska och teologi, som visade intresse för forskning kring magi. Stodius anklagades 1644 för att lära ut trolldom till en student och gjort denne så förvirrad att han blev galen. Stodius hade frikänts vid konsistoriet, men ryktespspridning gjorde att han 1658 slutligen tvingades begära avsked på önskan av biskop Terserus. 

Eolenius hade lärt sig arabiska mycket fort, vilket enligt Johannes Terserus, biskop i Åbo och universitetets vice kansler, ansågs vara ett tecken på en djävulspakt. Eolenius misstänktes för att vara Stodius lärjunge. Konsistoriet dömde honom till döden för trolldom, men generalguvernör Per Brahe den yngre krävde att domen skulle överklagas till Åbo hovrätt, där straffet omvandlades till relegering och uppenbar kyrkoplikt. Han fick dock lämna universitet för att inte genera universitetsledningen. 

Ännu en student, Isac Gunnerus, anklagades för att ha varit en av Stodius lärjungar i trolldom år 1670; han frikändes men relegerades. Konsistoriet vid universitetet hade innan dess, 1665, anklagat änkeprofessorskan Elisabeth Nilsdotter för att ha förgiftat konsistoriemedlemmen biskop Johannes Gezelius fru, men hon frikändes och fick skadestånd. 

I Finland anklagades mest män för trolldom, ofta kloka gubbar som betalades för att utföra sådant, men dessa blev oftast frikända, särskilt före 1650. En verklig häxhysteri utbröt under påverkan från övriga Sverige i Österbotten 1674-1678, där 20 kvinnor och två män avrättades.

Eftermäle
Historien om Henricus Eolenius har i modern tid blivit föremål för en opera med musik av Ulf Långbacka: Henrik och häxhammaren. Operan hade urpremiär i Åbo i samband med att staden 2011 var kulturhuvudstad. Uppsättningen framfördes av Åbolands Kammarkör i samarbete med Åbo Svenska Teater.

Källor
 Jan Guillou, Häxornas försvarare, Piratförlaget 2002 ()
 Ankarloo, Bengt & Henningsen, Gustav (red.), Skrifter. Bd 13, Häxornas Europa 1400-1700 : historiska och antropologiska studier, Nerenius & Santérus, Stockholm, 1987

Noter

Häxprocesser i Finland
Personer i Finland under 1600-talet
Födda okänt år
Dödsår saknas
Män
Leksaksmuseet, Stockholm

Leksaksmuseet i Stockholm visar leksaker från ett tiotal storsamlares depositioner, ett antal gåvor och donationer samt egna föremål. Tidsmässigt sträcker sig utställningen från 1800-talsdockor till Star Wars och superhjältar. Till museets föremål räknas bland annat Barbiedockor, porslinsdockor, Lego, bilar, kramdjur, Star Wars-figurer, mekaniska leksaker såsom modellångmaskiner samt olika spel. Museet visar ”Världshistorien i tennfigurer”. I utställningen finns även Järnvägssällskapets modelljärnväg och en barnteaterverksamhet.

Historia 
Museet invigdes 1980 och låg då vid Mariatorget på Södermalm i  Stockholm. Museets första chef var ingenjören och politikern Stig Dingertz. Åren 2005–2017 låg Leksaksmuseet i Söderdepån på Södermalm, med samma entré som Stockholms Spårvägsmuseum. I samband med stängningen av Spårvägsmuseet i september 2017 stängdes även Leksaksmuseet. Leksaks- och samlarmuseet öppnades igen i Saltsjö Pir i Fisksätra, i anslutning till Historiearvsmuseet i Nacka den 26 maj 2018.

Ur samlingarna

Källor

Noter

Externa länkar

 Officiell webbplats

Museer i Stockholm
Södermalm
Stockholm
Museer invigda 1980
Saltsjöbaden/Fisksätra
Arbetslivsmuseer i Sverige
Lappo domkyrka

Lappo domkyrka är en kyrkobyggnad i den finländska staden Lappo i landskapet Södra Österbotten. Den är domkyrka för Lappo stift inom den evangelisk-lutherska kyrkan i Finland.

Kyrkan är församlingens femte kyrka och den tredje som byggts på den nuvarande platsen. Den stod färdig 1827 och byggdes efter ritningar av den tyskfödda arkitekten Carl Ludvig Engel. Kyrkans klockstapel byggdes i samband med den fjärde kyrkan och är från 1730. Altartavlan föreställer korsfästelsen och gjordes av Berndt Abraham Godenhjelm 1845. I kyrkan finns takmålningar som föreställer de fyra ryttarna från uppenbarelseboken, gjorda av Paavo Leinonen 1927. Leinonen planerade även kyrkans glasmålningar. Orgeln med sina 85 stämmor är Finlands största och tillverkades av Kangasala orgelfabrik 1938. Kyrkan rymmer cirka 1 300 personer.

Galleri

Referenser

 

Domkyrkor i Finland 
Lappo
Kyrkobyggnader i Lappo stift
Träkyrkobyggnader i Finland
T. Coraghessan Boyle

Thomas Coraghessan Boyle, även känd som T.C. Boyle och T. Coraghessan Boyle, född 2 december 1948 i Peekskill i delstaten New York, är en amerikansk roman- och novellförfattare.

Sedan 1986 är Boyle professor vid University of Southern California.

Bibliografi i urval (utgivet på svenska) 
 (Spirande planer: en pastoral, översättning Einar Heckscher, Norstedt, 1986)
 (Världens ände, översättning Einar Heckscher, Norstedt, 1988)
 (Öst är öst, översättning Hans Berggren, Norstedt, 1991)
 (Dr Kelloggs kuranstalt, översättning Boo Cassel, Norstedt, 1994)

Externa länkar 

 

Engelskspråkiga författare
Amerikanska författare under 1900-talet
Amerikanska författare under 2000-talet
Mottagare av PEN/Malamud Award
Författare från delstaten New York
Personer från Peekskill
Födda 1948
Levande personer
Män
Kärleksörtssläktet

Kärleksörtssläktet (Hylotelephium) är ett växtsläkte i familjen fetbladsväxter med ca 35 arter i Europa, Asien och Nordamerika.

Dottertaxa till Kärleksörter, i alfabetisk ordning 

 Hylotelephium anacampseros
 Hylotelephium angustum
 Hylotelephium bonnafousi
 Hylotelephium callichromum
 Hylotelephium caucasicum
 Hylotelephium cauticola
 Hylotelephium cyaneum
 Hylotelephium erythrostictum
 Hylotelephium ewersii
 Hylotelephium furusei
 Hylotelephium mingjinianum
 Hylotelephium pallescens
 Hylotelephium parvistamineum
 Hylotelephium pluricaule
 Hylotelephium populifolium
 Hylotelephium sanguineum
 Hylotelephium sieboldii
 Hylotelephium sordidum
 Hylotelephium spectabile
 Hylotelephium subcapitatum
 Hylotelephium tatarinowii
 Hylotelephium telephioides
 Hylotelephium telephium
 Hylotelephium tianschanicum
 Hylotelephium uralense
 Hylotelephium ussuriense
 Hylotelephium verticillatum
 Hylotelephium viride
 Hylotelephium viridescens
 Hylotelephium viviparum

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Fetbladsväxter
Kä Växtindex
Varulvshäxprocesser

Varulvprocesserna representerar den särskilda formen av häxprocesser i Baltikum, och särskilt Estland, där häxprocesser ofta fick formen av varulvsprocesser.

Hans varulv 
Den så kallade Hans Varulv född 1633, död 1651, var en man som anklagades och dömdes för att vara en varulv och en häxa i Estland.

Hans stod inför rätta i Idavare vid 18 års ålder. Han sade att han hade fått sin varulvshamn av en svartklädd gubbe. Tillfrågad om det var hans kropp eller hans själ som deltog när han var varulv, sade han att han hade bitmärken efter en hund, som bet honom som varulv, och att det därför måste vara hans kropp som deltog. Han tillfrågades då om han kände sig som människa eller djur då han var varulv. Han svarade då att han kände sig som ett vilddjur. Därmed så ansågs det bevisat att han inte hade klätt ut sig, utan verkligen förvandlats till en varulv; och eftersom han invigts av en "svartklädd gubbe", som naturligtvis måste vara Satan, så kunde man döma honom för häxeri. Detta var ett vanligt sätt att göra en varulvsrättegång till en häxprocess.

Varulvshäxprocesser 
I Estland hölls omkring hundra häxprocesser mellan 1610 och 1650, där 29 kvinnor och 26 män avrättades för häxeri. En häxbok utgavs i Riga 1626, och häxjakten var intensiv även under den svenska tiden. Vad överheten helst ville motverka var den animistiska religionen, som var mycket livlig i Estland, där kristendomen var svag och ytlig; men just därför, trodde balterna inte heller på Djävulen, och trodde därför inte på häxor som for på häxsabbat och slöt förbund med Satan. Däremot så trodde balterna starkt på varulvar, och de baltiska häxprocesserna var därför ofta samtidigt varulvsprocesser.

Vid 18 rättegångar anklagades 18 kvinnor och 13 män för skadegörelse som de åstadkommit i varulvskepnad. Då de torterades för att komma med en förklaring på varför de såg ut som vanliga människor i rätten, sade de att de hade grävt ned sin varulvsskepnad under en sten. Vad som behövdes för att göra dem till häxor, var ett förbund med Djävulen. Trolldomsanklagelser var mer sällsynta och handlade ofta om förtrollade drycker i Estland, men varulvsprocesser var vanliga; så sent som 1696 ansågs en flock varulvar härja i Vastemoisa under sin ledare Libbe Matz.

Se även 
 Gilles Garnier

Referenser

 Jan Guillou, Häxornas försvarare, Piratförlaget 2002 ()

Externa länkar
 http://www.ladyoftheearth.com/animals/witchcraft.txt

Häxprocesser i Estland
Häxprocesser i Sverige
Varulvar
Crackdown

Crackdown är ett actionäventyrspel, utvecklat av Realtime World och utgivet av Microsoft Game Studios. Det släpptes under februari 2007 till Xbox 360. Spelet sålde bra, delvis för att den innehöll en spelbar betaversion till det mycket efterlängtade spelet Halo 3. Spelet fick en uppföljare, Crackdown 2, som släpptes i juli 2010. En tredje titel, Crackdown 3, släpptes i februari 2019

Externa länkar

Datorspel 2007
Xbox 360-spel
Tredjepersonsskjutare
Öppen värld
Spel med enspelarläge och flerspelarläge