Unionens regelverk

Unionens regelverk (), tidigare gemenskapens regelverk (), är ett regelverk av fördrag, rättsakter och andra rättskällor som Europeiska unionen och dess rättsordning – unionsrätten – bygger på och som varje anslutande land måste godta fullt ut för att bli medlem i unionen. Till skillnad från de flesta internationella avtal och överenskommelser medför regelverket rättigheter och skyldigheter inte enbart för unionens medlemsstater, utan i många fall även för fysiska och juridiska personer, däribland unionsmedborgarna. Om en medlemsstat bryter mot regelverket kan Europeiska kommissionen eller en annan medlemsstat väcka talan om fördragsbrott vid EU-domstolen.

Vid medlemskapsförhandlingar delas unionens regelverk in i olika kapitel. Varje anslutande land måste införliva hela unionens regelverk i sin nationella lagstiftning, i den mån det är nödvändigt för att genomföra regelverket på nationell nivå. Regelverket är i regel en icke-förhandlingsbar fråga. Förhandlingarna handlar istället om hur regelverket ska införlivas och genomföras av det anslutande landet.

”Unionens regelverk” infördes som begrepp och ersatte det tidigare begreppet ”gemenskapens regelverk” i samband med att Lissabonfördraget trädde i kraft den 1 december 2009 och avskaffade den tidigare pelarstrukturen.

Struktur och omfattning 
Unionens regelverk består av följande delar:
 Primärrätten
 Grundfördragen (fördraget om Europeiska unionen, fördraget om Europeiska unionens funktionssätt och fördraget om upprättandet av Europeiska atomenergigemenskapen) enligt den lydelse de har efter ändringar och tillägg, inklusive de protokoll som är fogade till dem
 Anslutningsfördragen, inklusive de protokoll som är fogade till dem
 Sekundärrätten och internationella avtal
 Rättsakter antagna av unionens institutioner, organ och byråer med fördragen som rättslig grund
 Internationella avtal där Europeiska unionen är avtalspart:
 Avtal mellan Europeiska unionen, å ena sidan, och tredjeländer eller internationella organisationer, å andra sidan
 Avtal mellan Europeiska unionen och dess medlemsstater, å ena sidan, och tredjeländer eller internationella organisationer, å andra sidan
 Kompletterande lagstiftning
 Beslut och avtal som medlemsstaternas stats- eller regeringschefer har fattat eller ingått vid sammanträden i Europeiska rådet
 Beslut och avtal som företrädarna för medlemsstaternas regeringar har fattat eller ingått vid sammanträden i Europeiska unionens råd
 Förklaringar, resolutioner och andra ståndpunkter antagna av Europeiska rådet eller Europeiska unionens råd
 Förklaringar, resolutioner och andra ståndpunkter som medlemsstaterna efter gemensam överenskommelse har antagit rörande unionen
 Konventioner och tillhörande protokoll som har samband med unionsrätten, däribland K.3-konventionerna och de konventioner som avses i artikel 220 i det ursprungliga Romfördraget
 Subsidiärrätten
 Rättspraxis som utvecklats av EU-domstolen

Rättsakter som antagits inom ramen för ett fördjupat samarbete utgör inte en integrerad del av unionens regelverk och behöver således inte godtas fullt ut av nya medlemsstater. Detta gäller dock inte Schengenregelverket, som utgör en integrerad del av unionens regelverk sedan sitt införlivande genom Amsterdamfördraget den 1 maj 1999.

Kapitelindelning 
Unionens regelverk delas in i följande 35 olika kapitel vid medlemskapsförhandlingar:

Se även 
 Europeisk unionsrätt
 Europeiska unionens befogenhetsområden
 Rättsakt

Referenser 

Europeisk unionsrätt