kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Lars-Åke Nilsson

Lars-Åke Nilsson, född 23 maj 1943 i Lunds stadsförsamling i Malmöhus län (folkbokförd i Eslövs församling i Malmöhus län), död 5 november 1996 i London (folkbokförd i Engelbrekts församling i Stockholm), var en svensk diplomat och ambassadör.

Biografi
Nilsson avlade civilekonomexamen vid Lunds universitet 1966. Han tjänstgjorde vid Utrikesdepartementet 1968–1970, som attaché vid ambassaden i Tokyo 1970–1973 och som ambassadsekreterare vid ambassaden i Washington 1973–1976. Åren 1976–1980 tjänstgjorde han åter i Utrikesdepartementet: 1976–1979 som departementssekreterare och 1979–1980 som kansliråd. Han var ambassadråd vid ambassaden i London 1980–1984, minister vid ambassaden i Moskva 1984–1988 och ambassadör i Prag 1988–1991. Åren 1991–1994 var han kabinettssekreterare i Utrikesdepartementet. Från 1994 till sin död var Nilsson ambassadör i London.

Nilsson invaldes som ledamot av Kungliga Krigsvetenskapsakademien 1993.

Lars-Åke Nilsson var son till urmakaremästaren Hans Nilsson och Olga, född Holmgren. Han gifte sig 1974 med Charlotte Arnell (1940–1999). Han, liksom hustrun och föräldrarna, är begravd på Norra kyrkogården i Lund.

Utmärkelser
   Storkors av Norska förtjänstorden, 1992.

Referenser

Vidare läsning
.
.

Män
Födda 1943
Avlidna 1996
Personer från Eslöv
Alumner från Lunds universitet
Kansliråd
Svenska attachéer
Kabinettssekreterare
Svenska diplomater under 1900-talet
Sveriges ambassadörer i Storbritannien
Sveriges ambassadörer i Tjeckoslovakien
Ledamöter av Kungliga Krigsvetenskapsakademien
Gravsatta på Norra kyrkogården i Lund
Lambchop

Lambchop är ett amerikanskt band bildat 1993 i Nashville, Tennessee. Då de tagit influenser från många olika håll är de svåra att placera genre-mässigt, men de beskrivs ofta som alt-country.

1986 bildades bandet Posterchild av sångaren Kurt Wagner, gitarristen Jim Watkins och basisten Marc Trovillion. Banduppsättningen utökades efterhand med flera instrument och 1993 bytte man namn till Lambchop. Samma år släpptes singeln Nine och året efter albumdebuterade de med I Hope You’re Sitting Down (också känd som Jack’s Tulips). Medlemmarna i bandet, som mest har man varit uppe i 16 stycken, har varierat under åren, men alltid med Wagner som frontman och låtskrivare.

Diskografi
Studioalbum

Livealbum

Samlingsalbum

Singlar/EP (urval)
1993 – "Nine" / "Moody Fucker"
1994 – "My Cliche" / "Loretta Lung"
1995 – "Your Life As a Sequel" / "Smuckers"
1996 – Hank (EP)	
1997 – "Whitey" / "Playboy, the Shit"
1997 – "Cigarettiquette" / "Mr. Crabby"
2005 – CoLAB (EP)

Externa länkar

Officiell webbplats
Lambchop på allmusic.com

Musikgrupper bildade 1993
Amerikanska alt-countrygrupper
Nämnden för internationellt bistånd

Nämnden för internationellt bistånd (NIB) var en statlig svensk myndighet för u-landsbistånd, vilken bildades 1962, under Ulla Lindström som ansvarigt statsråd för biståndsfrågor. NIB ersattes år 1965 av den då nybildade myndigheten Styrelsen för internationell utveckling (SIDA).

Se även
Svensk-Etiopiska barnsjukhuset

Källor

Svenska statliga biståndsorganisationer
Ej längre existerande svenska statliga myndigheter
Svenska statliga myndigheter bildade 1962
Svenska statliga myndigheter upplösta 1965
Arthur Moeller van den Bruck

Arthur Wilhelm Ernst Victor Moeller van den Bruck, född 23 april 1876 i Solingen, Westfalen, död 30 maj 1925 i Berlin, var en tysk översättare och författare. Han myntade uttrycket "det tredje riket" i den betydelse som ordet kom att få med nazismen.

Biografi 

Arthur Moeller van den Bruck föddes i en borgerlig familj. Hans pappa var arkitekt och en stor beundrare av Arthur Schopenhauer och döpte därför sin son efter denne.

Redan i unga år flyttade Moeller van den Bruck, styrd av drömmen om det dekadenta konstnärslivet, till Berlin, där han kom att umgås med bland andra den norske målaren Edvard Munch, den polske romanförfattaren Stanislaw Przybyszewski och den svenske dramatikern August Strindberg. Han blev alkoholiserad och utvecklade svåra depressioner, och det äktenskap han ingick sprack snart. Han försörjde sig som översättare av samtida författare, som Thomas de Quincey, samt av Dostojevskijs samlade verk, vilket inledde en Dostojevskijvåg i Tyskland. Verket ledde till att han invaldes i den så kallade Juniklubben, där även Oswald Spengler ingick.

Moeller van den Bruck är idag mest känd för att ha skrivit boken Das dritte Reich (1923) som senare gav Hitler idén till vad hans nya rike skulle heta. Moeller van den Bruck träffade Hitler vid ett tillfälle men var inte imponerad av honom och hoppades att en man med Hitlers idéer aldrig skulle nå någon maktposition.

Idén till namnet "tredje riket" kom dels av hur den kristna treenigheten med Fadern, Sonen och Den Helige Anden tolkades historiefilosofiskt av Joakim av Floris samt av Thomas Mann. Det första riket, menade Moeller van den Bruck, hade varit det Tysk-romerska riket och det andra hade varit det förenade Tyskland som Bismarck hade skapat i slutet av 1800-talet.

Hans vision om det tredje riket avvek från de idéer Hitler kom att lägga in i begreppet. Moeller van den Bruck menade, liksom andra i kretsen kring den konservativa revolutionen, att huvudfienden var den brittiska materialismen, främst representerad av den anglosaxiska kapitalismen. Samtidigt ansåg han att Sovjetunionen inte var en fiende till Tyskland utan en allierad i kampen mot kapitalismen. Kommunismen hade inte lyckats förändra den ryska mentaliteten, utan landet var fortfarande preussiskt under ytan.

Moeller van den Bruck levde sin sista tid intagen på ett sanatorium för personer med mental ohälsa. Han plågades av bland annat sömnlöshet och när han till slut somnade förföljdes han av demoner i drömmarna. Under tiden på sanatoriet försämrades hans mentala hälsa allt mer och han tog till slut sitt liv. Han begravdes på Lichterfeldekyrkogården i Berlin.

Källor 
1900-talet, Svante Nordin, Stockholm 2005, (Bokförlaget Atlantis), s. 131 ff

 Dietrich Eckarts onda öga, Per Landin, Stockholm 2009, (Bokförlaget Atlantis) - kapitlet 'Tredje rikets profet'

Noter 

Födda 1876
Avlidna 1925
Personer från Solingen
Tyskspråkiga författare
Tyska författare
Tyska översättare
Radikalkonservatism
Män
On

ON, On kan syfta på: 

 Den forntida egyptiska staden On
 Den kanadensiska provinsen Ontario
John Eliot Gardiner

Sir John Eliot Gardiner, född 20 april 1943 i Fontmell Magna, Dorset, är en brittisk dirigent. 

Gardiner är framför allt känd för sina framföranden och tolkningar på tidstrogna instrument av musik från barocken. Gardiner har gjort mer än 250 inspelningar. Han grundade Monteverdikören (Monteverdi Choir) och English Baroque Soloists. Hans diskografi spänner från Claudio Monteverdi till Benjamin Britten och innehåller inte bara tidig musik och barockmusik, som är det han är mest känd för, utan också mängder av musik från klassicism och romantik såsom Beethovens alla nio symfonier, Berlioz’ Fausts fördömelse och Verdis Falstaff.

Som gästdirigent har Gardiner framträtt med några av de mest berömda orkestrarna i världen såsom The Philharmonia, Boston Symphony Orchestra, Cleveland Orchestra, Concertgebouworkestern i Amsterdam och Wienerfilharmonikerna.

Karriär
Gardiner började dirigera vid femton års ålder. Han studerade historia och arabiska vid King's College i Cambridge innan han började sina musikstudier för Thurston Dart vid King’s College i London och senare för Nadia Boulanger i Paris. 

Redan under sin tid i Cambridge bildade han Monteverdikören med vilken han gjorde sin dirigentdebut i Wigmore Hall i London 1966. 1968 bildade han Monteverdi Orchestra som ett komplement till kören. Orkestern kom senare att bli English Baroque Soloists.

Gardiner gjorde sin operadebut med Mozarts Trollflöjten 1969 på English National Opera och på Covent Garden framträdde han första gången 1973 då han dirigerade Glucks Ifigenia på Tauris. 1990 bildade han en ny orkester för att med den framföra 1800-talsmusik: Orchestre Révolutionnaire et Romantique. 

I samband med Monteverdikörens 25-årsjubileum 1989 gjordes en världsturné med Monteverdis vesper Vespro della Beata Vergine 1610.

Gardiner adlades av den brittiska drottningen 1998 och under år 2000 framförde Gardiner under 52 veckor Bachs samtliga kantater runt om i Europa och i USA.

John Eliot Gardiner har gästat Sverige med Monteverdikören vid flera tillfällen, senast i samband med Föreningen Sveriges Körledares konvent i Lund och Köpenhamn år 2000.

Källor
Engelska Wikipedia

Noter

Externa länkar
 John Eliot Gardiner (Conductor) — Short Biography
 Monteverdi website (Monteverdi Choir, English Baroque Soloists, Orchestre Révolutionnaire et Romantique, and John Eliot Gardiner)
 Interview with John Eliot Gardiner

Alumner från Universitetet i Cambridge
Alumner från King's College London
Födda 1943
Brittiska dirigenter
Män
Levande personer
Riddare av Hederslegionen
Officerare av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Bengt Gustafsson (astronom)

Bengt Erik Viktor Gustafsson, född 18 juli 1943 i Uppsala, är en svensk astronom och professor emeritus.

Biografi
Bengt Gustafsson är son till professorn i kulturteknik vid Kungl. Tekniska högskolan Yngve Gustafsson och hushållsläraren Gertrud, född Bergek, samt yngre bror till läkaren Lars H. Gustafsson. Han studerade vid Uppsala universitet och blev filosofie licentiat 1968 samt filosofie doktor och docent i astronomi 1974. Han var professor i astronomi vid Stockholms Observatorium 1983–1987 och 1987–2012 professor i teoretisk astrofysik vid Uppsala universitets astronomiska observatorium. Hans forskning har främst omfattat teoretiska modeller för stjärnornas atmosfärer och Vintergatans utveckling.

Gustafsson har varit en av regeringens vetenskapliga rådgivare och varit ledamot av Naturvetenskapliga forskningsrådet och Vetenskapsrådet. Han är intresserad av livsåskådningsfrågor, forskningsetik och miljöfrågor. Han var direktor för Sigtunastiftelsen 2000–2001.

Bengt Gustafsson har gjort sig känd som en populär föredragshållare och medverkat i vetenskapsteater samt radio- och tv-program. Under sommaren 2015 sändes en programserie med Bengt Gustafsson i Sveriges Radio P2 under programnamnet Sfärernas musik.

Asteroiden 5498 Gustafsson fick sitt namn på hans 50-årsdag 1993.

Utmärkelser 
 Ledamot av Kungliga Vetenskapssamhället i Uppsala (1982)
 Ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien (1983)
Ledamot av norska och danska vetenskapsakademierna
Filosofie hedersdoktor vid Universitetet i Oslo (1997) 
 Teologie hedersdoktor vid Uppsala universitet (2000)
  H. M. Konungens medalj av 8:e storleken i Serafimerordens band (2017) för betydande insatser som astrofysiker

Priser 
1995 – Sixten Heymans pris
2002 – KTH:s stora pris
2002 – Längmanska kulturfondens pris
2007 – Lars Salvius-priset
2016 – Disapriset

Bibliografi (populärvetenskap) 
1984 – 
2006 – 
2015 – 
2019 – 
2021 –

Se även
Lokala flaket

Referenser

Noter

Webbkällor
 Bengt Gustafsson i Vem är det 2001, sid 411
 Bengt Gustafsson i Nationalencyklopedins webbupplaga

Vidare läsning
"Profilen: Bengt Gustafsson" i Populär Astronomi nr 1 2004, sid 26–29

Externa länkar

Svenska professorer i astrofysik
Personer verksamma vid Stockholms universitet
Personer verksamma vid Uppsala universitet
Hedersdoktorer vid Uppsala universitet
Hedersdoktorer vid universitetet i Oslo
Ledamöter av Kungliga Vetenskapssamhället i Uppsala
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Sommarvärdar 2001
Svenska astronomer under 1900-talet
Forskare från Uppsala
Födda 1943
Levande personer
Män
Lars Egebjer

Lars Sölve Egebjer, född 27 mars 1930 i Brännkyrka församling i Stockholm, död 24 januari 1986 i Sorunda församling, var en svensk tonsättare, organist, lärare i harmonilära och poet. 

Han var många år verksam som organist i Brännkyrka kyrka utanför Stockholm. Som kompositör såg han sig som en slags musikalisk arvtagare till Oskar Lindberg, som också var Egebjers lärare i harmonilära vid Kungl. Musikhögskolan i Stockholm. Kompositionerna är därför (mestadels) högromantiska.

Egebjer har lämnat efter sig många körkompositioner, solosånger, kantater och orgelverk. Även om en stor del av dessa är sakrala, finns det även en hel del profana. Många av de vokala verken är till egen text.

Kompositioner

Orgelverk
Choraliter: 10 koralbearbetningar för orgel  (Noteria förlag N04752, 1966)
1. Jag lyfter mina händer
2. Lover Gud i himmelshöjd
3. Vem är den stora skaran där
4. O Jesu Krist, till dig förvisst
5. Vad röst, vad ljuvlig röst jag hör
6. Herren är min herde god
7. O Gud, om allt mig säger
8. Gammal är kyrkan, Herrens hus
9. Den dag du gav oss, Gud, är gången
10. En fridens ängel ropar: Kom!
Melodi från Järna i Dalarna (Nordiska musikförlaget NMS6443, 1975)
Nenia Wermlandica - Värmlandsvisan  (Noteria förlag N06608, 1978)
Cavatina pro organo (Gehrmans musikförlag, 1987)
Trio för orgel (Nordiska musikförlaget NMS4791)
Suite Romantique (Noteria förlag, N3816)
Det finns djup i Herrens godhet

Körverk
Sommarpsalm (EC1750)
Advent (K12)
Kyrkokantat nummer 3. Med Jesus fram (Nordiska musikförlaget N06650, 1982)

Svenska kompositörer under 1900-talet
Män
Födda 1930
Avlidna 1986
Drottningbron

Drottningbron är en bro över Gavleån, belägen i centrala Gävle vid Kvarnparken. Den förbinder norra innerstaden med Villastaden och Kungsbäck och är sedan 1977 en ren gång- och cykelbro.

Historia

Efter att Hälsinge regemente år 1909 flyttat till Kungsbäck i Gävles västra utkant behövdes en ny, kapacitetsstark, förbindelse över Gavleån eftersom Gammelbron var helt otillräcklig. Den nya bron, Drottningbron, byggdes i Drottninggatans förlängning och invigdes 1911.
Bron var fram till 1977 den viktigaste förbindelsen mellan stadens norra och sydvästra stadsdelar och band samman de viktiga trafiklederna Västra vägen och Parkvägen. 1977 stod den intilliggande, fyrfiliga, Kvarnbron färdig och Drottningbron blev en gång- och cykelbro.

Utförande
Drottningbron är en bågbro i betong och hade när den invigdes landets längsta brospann i betong, över 30 meter. Eftersom betong vid denna tid var ett relativt oprövat material för stora byggen så kläddes bron i natursten med stickvalv och tandstenslist vilket gör att bron ser ut att vara en murad valvbro. 1912 installerades gasbelysning, sedermera ersatt med elektrisk belysning.

Källor

Externa länkar

 Drottningbron, ur Gefle Dagblad
 Drottningbron ur Gefle från A till Ö

Broar i Gävle
Gång- och cykelvägsbroar i Sverige
Broar invigda 1911
1911 i Sverige
Dennis Mitchell

Nation:  

Artikeln handlar om den amerikanske sprintern. För seriefiguren och filmkaraktären Dennis, se Dennis (tecknad serie).

Dennis Mitchell, född 20 februari 1966 i Havelock i North Carolina, är en amerikansk före detta friidrottare (sprinter, främst över 100 meter). Mitchell vann brons på 100 meter i Tokyo 1991 efter landsmännen Carl Lewis (9,86 sekunder, världsrekord) och Leroy Burell (9,88 sekunder) med tiden 9,91 sekunder, vilket skulle stå sig som personbästa karriären ut. Vid OS i Barcelona 1992 vann Mitchell ånyo bronset (britten Linford Christie segrade). Vid VM i Stuttgart året därpå upprepade Mitchell bronsbedriften (ånyo vann Christie).

Vid VM i Göteborg 1995 var Mitchell storfavorit men skadades redan i kvartsfinalen. Vid OS hemma i Atlanta blev Mitchell för ovanlighetens skull fjärde man i mål, kanadensaren Donovan Bailey vann på världsrekordtiden 9,84 sekunder.

Mitchell gjorde sig känd genom att ständigt ikläda sig en neongul dress vid GP-tävlingarna i Europa.

År 1998 avstängdes Mitchell efter att ha lämnat ett positivt dopningsresultat.

Vidare är Mitchell en av tidernas mest framgångsrika stafettlöpare över 4 × 100 meter: OS-guld 1992, VM-guld 1991 och 1993 samt OS-silver 1996.

Källor 
 Fakta på IAAF:s webbplats

Amerikanska kortdistanslöpare
Olympiska guldmedaljörer 1992
Olympiska bronsmedaljörer 1992
Olympiska silvermedaljörer 1996
Amerikanska olympiska bronsmedaljörer
Amerikanska olympiska silvermedaljörer
Amerikanska olympiska guldmedaljörer
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1988 från USA
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1988
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1992 från USA
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1992
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1996 från USA
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1996
Födda 1966
Män
Amerikanska dopningsfall
Levande personer
Idrottare från North Carolina
Islands administrativa indelning

Island delas in i kommuner, län, regioner och valkretsar.

Kommuner
Huvudartikel: Islands kommuner
Island har 79 kommuner. Kommunerna bestämmer över lokala frågor som skolor, infrastruktur och stadsbyggnad.

SýslurHuvudartikel: Islands sýslurIsland har 23 län, som kallas sýslur. Denna indelning går tillbaka på och är till stor del identisk med äldre historiska indelningar. Island är indelat i 26 magistrater som representerar regeringen i olika storlekar. Bland deras uppgifter finns polis (förutom i Reykjavik), skatteindrivning och borgerliga giftermål.

 Regioner Huvudartikel: Islands regionerDet finns åtta regioner, vilka främst används av statistiska skäl.

 Valkretsar Huvudartikel: Islands valkretsar''
Fram till 1999/2003 var Islands valkretsar desamma som regionerna, men detta ändrades genom ett tillägg i konstitutionen. Ändringen gjordes för att balansera olika distrikts vikt i politiken, på grund av den sparsamma befolkningen utanför huvudstadsområdet. Sedan lagändringen består Island av sex valkretsar – tre i huvudstadsregionen och tre i övriga delen av landet.

Referenser

Islands geografi
Administrativa indelningar av länder i Europa
Klövsadelkyrka

Klövsadel(s)kyrka var en, främst på Öland och i Norrland förekommande, egendomlig form av romanska kyrkor med två torn, ett i öster över koret och ett, som vanligt, vid kyrkans västra del. Klövsadelkyrkan har således ett lägre mellanparti mellan två högre ändpartier Den har alltså en viss likhet med en s.k. klöv-sadel, dvs den packsadel som användes som underlag för en klövjebörda på ett lastdjur, där bördan i möjligaste mån var fördelad lika på vardera sidan av djuret.

Medeltida klövsadelkyrkor
Medeltida klövsadelkyrkor betraktas inom forskningen som maktmanifestationer. De har i äldre studier associerats till militärt försvar, och har därför ofta beskrivits som försvarskyrkor, något som ifrågasätts av medeltidsarkeologen Mats Mogren (2000).

Klövsadelkyrkor fanns ännu in på 1800-talet i åtskilliga öländska socknar, såsom Alböke, Föra, Kastlösa  Bredsättra och Resmo kyrka. I Norrland fanns det i Styrnäs socken i Ångermanland, vilken i folkmun kallades "Byxkyrkan", i Sköns gamla kyrka i Medelpad, samt Hälsingtuna och Norrala gamla kyrkor i Hälsingland. 

Hälsingtuna kyrka i Hälsingland och Persnäs kyrka på Öland har ett torn vardera (västtornen) bevarade av de från början två på dessa ursprungliga klövsadelskyrkor. Dessutom anses Sköns gamla kyrka i Medelpad (Birsta), riven på 1800-talet, ha varit en klövsadelkyrka.  Enligt en tolkning gjord på 1600-talet av Johan Bure skulle Skön ha varit en borg eller ett befäst hus som övergick till att bli kyrka.  Enligt legenden skall den norrländske stormannen Fale hin unge ha huserat där.

Bildgalleri

Litteratur
 Abraham Ahlqvist Ölands historia och beskrifning. Kalmar 1825.
 Ragnhild Boström, De öländska kyrkorna – en översikt. (Sveriges kyrkor – konsthistoriskt inventarium, vol. 216.) Stockholm 1993
Ragnhild Boströms beskrivningar av de olika ölandskyrkorna i serien Sveriges kyrkor - konsthistoriskt inventarium. Se uppslagsordet Ragnhild Boström.
Bertil Palm, "Ölands kyrkor". I: bokverket Öland, utg. av Bertil Palm och Lennart Landin, band 2, 1949, s. 172–199

Fotnoter

Källor

Kyrkoarkitektur
Ugglan
Francis Obikwelu

Francis Obiorah Obikwelu, född 22 november 1978 i Onitsha i Nigeria, är en portugisisk friidrottare (sprinter). Obikwelu vann silver på 100 m vid OS 2004 efter amerikanen Justin Gatlin (senare avstängd för dopning). I finalloppet noterade Obikwelu europarekord med tiden 9,86 s. (Gatlins tid var 9,85 s.).
År 2001 började Obikwelu tävla för Portugal, han har dock bott i landet sedan början av 1994 då han bosatte sig i Lissabon. Före 2001 representerade Obikwelu födelselandet Nigeria, under denna tid vann han silver vid VM 1997 i stafett (4x100 m) och brons vid VM 1999 på 200 m. Vid mästerskapen 1999 var Obikwelus bronstid 20,11 s. I semifinalen hade Obikwelu noterat nigerianskt rekord med tiden 19,84 s.

Efter att engelsmannen Dwain Chambers erkänt att han varit dopad gick guldet på 100 meter i Europamästerskapen i friidrott 2002 i efterhand till Obikwelu, en titel han försvarade då han vann Europamästerskapen i friidrott 2006 i Göteborg på det nya mästerskapsrekordet 9,99. Obikwelu vann även 200 m i samma mästerskap på tiden 20,01 s., liktydigt med portugisiskt rekord. Obikweulu blev genom detta, tillsammans med belgiskan Kim Gevaert, den förste sedan 1978 att vinna både 100 m och 200 m vid samma europamästerskap.

Rekord
 Europarekord, 100 m: 9,86 (22 augusti 2004, Aten, Grekland (tillika portugisiskt rekord)
 Nigerianskt rekord, 200 m: 19,84 (augusti 1999, Sevilla, Spanien)
 Portugisiskt rekord, 200 m: 20,01 (10 augusti 2006, Göteborg, Sverige)
 Nigerianskt rekord, 4x100 m: 37,94 (Ezinwa, Adeniken, Obikwelu och Ezinwa, 9 augusti 1997, Aten, Grekland, VM-semifinal)
 Mästerskapsrekord i EM, 100 m: 9,99 (8 augusti 2006, Göteborg, Sverige)
 Mästerskapsrekord i EM, 200 m: 20,01 (10 augusti 2006, Göteborg, Sverige)

Medaljer
Olympiska spel
 Silver: 100 meter 2004 (9,86 ER)

Världsmästerskap
 Silver: Stafett 4x100 meter (med Nigeria) (38,07)
 Brons: 200 meter 1999 (för Nigeria) (20,11)

Europamästerskap
 Guld: 100 meter 2002 (10,06)
 Guld: 100 meter 2006 (9,99 MR)
 Guld: 200 meter 2006 (20,01 MR/NR)
 "Guld: 60 meter 2011
 Silver': 200 meter 2002 (20,21)

Födda 1978
Nigerianska kortdistanslöpare
Portugisiska kortdistanslöpare
Olympiska silvermedaljörer 2004
Portugisiska olympiska silvermedaljörer
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1996 från Nigeria
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1996
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2000 från Nigeria
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 2000
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2004 från Portugal
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 2004
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2008 från Portugal
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 2008
Män
Levande personer
Europamästare i kortdistanslöpning
Babylon Circus

Babylon Circus är ett franskt skaband, bildat 1995 i Lyon.  

Bandet består idag av tio musiker. Musiken är influerad av såväl ska, reggae och punk som jazz och östeuropeisk folkmusik. Bandets ofta politiska låttexter framförs på både franska och engelska.

Diskografi 

 (EP)

Externa länkar 
Officiell webbplats
 

Franska musikgrupper
Erik Bergqvist (författare)

Erik Bergqvist, född 17 april 1970, är en svensk poet, litteraturkritiker, översättare. Redaktör för Bokförlaget Eddas Gröna serien (utländsk poesi). Popmusiker: sångare och låtskrivare i Scatter. Andra halvan av electronicapopduon Schaum. Bosatt i Stockholm.

Bergqvist skriver en lågmäld, filosofiskt orienterad men sinnlig poesi med referenser till bland andra Tomas Tranströmer, Bertil Malmberg, Eva Runefelt och Ulf Eriksson. Han var verksam som recensent på Svenska Dagbladet mellan 2002 och 2012, från 1999 och från 2012 sporadiskt på Nya Wermlands-Tidningen. Skriver från 2006 främst i Hufvudstadsbladet. Han skriver också om fransk litteratur på Dixikon och om lyrik i Lyrikvännen.

Priser och utmärkelser
2003 – Sigtunastiftelsens författarstipendium
2015 – Gustaf Fröding-sällskapets lyrikpris
2015 – Lydia och Herman Erikssons stipendium
2020 – Karl Vennbergs pris
2022 – Årets Värmlandsförfattare

Bibliografi
2000 – Nedfrysningens konst, lyrik, (Edition Edda/Ruin)
2003 – Kring stenar, lyrik, (Edition Edda)
2006 – Solarna, lyrik, (Ruin)
2009 – Försvinnanden, essä, (Ruin)
2013 – Skingra, lyrik,  (Albert Bonniers Förlag)
2015 – Inte är vind, lyrik, (Albert Bonniers Förlag)
2017 – Virvlarna , kritik, (Bokförlaget Edda)
2018 – Skuggas vikt, lyrik, (Albert Bonniers Förlag)
2021 – Tingens instanser, lyrik, (Nirstedt/litteratur)
2023 – Refugier, tankebok, (Bokförlaget Ymer)

Några översättningar: Simon Armitage (med Lars Häger), Vivek Narayanan, René Char (med Maja Thrane), Jacques Ancet (med Maja Thrane), Mai Van Phan (med Maja Thrane).

Referenser 

Födda 1970
Svenska litteraturkritiker
Män
Levande personer
Svenska poeter
Svenskspråkiga poeter