kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Ski Classics

Ski Classics är ett världsmästerskap i långlopp med 35 professionella lag. Den tolfte säsongen (2021/2022) ordnades 15 tävlingar vid 12 evenemang som samlade både elit och motionärer till samma arena.

Tävlingar 
Visma Ski Classics Champion (Gul väst)

Visma Ski Classics gula väst Champion bärs av ledaren i Champion tävlingen i Ski Classics.

Visma Ski Classics Sprint (Grön väst)

Visma Ski Classics gröna väst Sprint bärs av ledande dam och herr i sprinttävlingen. Det finns 0–2 sprint att kämpa om i varje lopp. De sju snabbaste får poäng vi varje sprint. Den totala segraren är den med mest sprintpoäng efter säsongens slut.

Visma Ski Classics Climb (Röd/svart rutig väst)

Visma Ski Classics rutiga väst Climb bärs av den ledande dam och herr i bergspristävlingen. Det finns 0–2 bergspris per tävling och de sju snabbaste erhåller klättringspoäng som sedan summeras till en total segrare efter säsongens slut.

Visma Ski Classics Youth (Rosa väst)

Visma Ski Classics rosa väst Youth bärs av bäst placerade dam och herr 26 år eller yngre.

Visma Ski Classics Pro Team Competition 

Visma Ski Classics bästa team vinner lagtävlingen.

Säsong I 2010/11

Säsong II 2011/12

Säsong III 2012/13

Säsong IV 2013/14

Säsong V 2014/15

Säsong VI 2015/16

Säsong VII 2016/17

Säsong VIII 2017/18

Säsong IX 2018/19

Säsong X 2019/20

Säsong XI 2020/21

Säsong XII 2021/22

Totalsegrare

Champion Competition Herrar

Champion Competition Damer

Sprint Competition Herrar

Sprint Competition Damer

Climb Competition Herrar

Climb Competition Damer

Youth Competition Herrar

Youth Competition Damer

Pro Team Competition

Ski Classics Legends 
Atleter som vunnit minst fem enskilda Pro Tour Event klassas som Ski Classics Legends of the sport.

Referenser

Externa länkar 
 
 

Återkommande sportevenemang med premiär 2011
Längdskidåkning i Europa
Sportevenemang i Europa
Ludwig Frank

Ludwig Frank, född 23 maj 1874 i Nonnenweier numera del av Schwanau i Baden, död 3 september 1914 vid Nossoncourt nära Lunéville (stupad i strid), var en tysk socialdemokratisk politiker.

Frank, som var av judisk börd, blev 1899 juris doktor, ägnade sig sedan 1900 åt advokatverksamhet i Mannheim och var från 1905 ledamot av Badens lantdag samt från 1907 av tyska riksdagen. Han var en av de främsta företrädarna för den revisionistiska riktningen inom den tyska socialdemokratin. Han var en av initiativtagarna till den socialdemokratiska ungdomsrörelsen i Tyskland, stiftade Förbundet av Tysklands unga arbetare och utgav rörelsens organ "Die Junge Garde". 

I syfte att främja ett närmande mellan Tyskland och Frankrike deltog han verksamt i åstadkommandet av ett tysk-franskt parlamentarikermöte i Bern 1913. I slutet av augusti 1914 gick han ut som frivillig i första världskriget, enligt egen förklaring för att i handling visa, att det socialdemokratiska partiets anslutning till regeringen vid riksdagssammanträdet den 4 augusti "ej berodde på taktiskt tvång, utan hade sin källa i ett inre behov" och att Tysklands socialdemokrater "tog sin plikt att försvara fäderneslandet på fullaste allvar". I den första strid, i vilken han deltog, stupade han för en kula i huvudet. Hans död betraktades som en symbol för den nationella enigheten i Tyskland under tiden närmast efter krigsutbrottet. Bland hans skrifter märks Die jugendlichen Arbeiter und ihre Organisation (1906).

Källor

Tyska socialdemokrater
Personer som stupat i strid under första världskriget
Födda 1874
Avlidna 1914
Män
Ugglan
Brabham BT19

Brabham BT19 och den vidareutvecklade BT24 är en serie formel 1-bilar, tillverkade av den brittiska formelbilstillverkaren Motor Racing Developments mellan 1966 och 1967.

Bakgrund
Jack Brabham hade blivit världsmästare två år i rad  och . Brabham hade många förslag till förbättringar men när han inte fick något gensvar från sin arbetsgivare Cooper Car Company startade han och kollegan Ron Tauranac tillverkning under eget namn. Brabham byggde och sålde tävlingsbilar för mindre racingklasser men också F1-bilar som Jack Brabham körde själv. Brabham blev den förste föraren att vinna ett formel 1-lopp i en bil under eget namn vid Frankrikes Grand Prix 1964 men stallets största framgångar kom under trelitersformelns första år.

Utveckling

Brabham BT19/20
Brabham förlitade sig på beprövade konstruktioner och jobbade istället med att reducera bilens vikt. Brabham BT19 använde en fackverksram vid en tid då de flesta konkurrenter gått över till självbärande strukturer. Brabhams F1-bilar var ännu individer: BT19 var Jack Brabhams bil medan andreföraren Denny Hulmes bil benämndes BT20. Brabham hade planerat att fortsätta köpa motorer från sin tidigare leverantör Coventry Climax men trots att CSI meddelat den nya trelitersformeln redan 1963 hade i princip inga motorleverantörer några trelitersmotorer framme till . Lösningen hittades i Australien där Brabham körde Tasman Series under vinterhalvåret. Repco byggde en 2,5-liters V8-motor enligt Tasman-reglementet, baserad på General Motors aluminiummotor som GM senare sålde till Rover. Repco tog fram en trelitersversion åt Brabham som därmed tillsammans med Ferrari blev de enda stallen som kunde starta säsongen med en fullstor motor. Repco-motorn med sin enkla bakgrund hade alltid ett effektmässigt underläge gentemot Ferrari, men den var tillräckligt bränslesnål och tillförlitlig för att vara konkurrenskraftig.

Brabham BT24
Till  kom den vidareutvecklade BT24 med starkare motor och förbättringar av chassi och hjulupphängningar. Bilen såg gammalmodig ut bredvid konkurrenterna men tillförlitligheten visade sig bli dess trumfkort.

Tekniska data

Tävlingsresultat

Formel 1-VM 1966
Jack Brabham vann sex tävlingar under . Vid Storbritanniens Grand Prix kom Denny Hulme tvåa när stallet tog en dubbelseger. Jack Brabham vann sin tredje VM-titel och är den ende som lyckats vinna mästerskapet i en bil under eget namn. Hulme kom på fjärde plats i förarmästerskapet och Brabham vann konstruktörsmästerskapet.

Formel 1-VM 1967
Säsongen  blev en kamp mellan Jack Brabham och Denny Hulme som tog två segrar var. Hulme blev världsmästare före Jack Brabham. I konstruktörsmästerskapet vann Brabham för andra året i rad.

Efter 1967
Jochen Rindt körde BT24:an i början av säsongen  och lyckades ta en tredjeplats i Sydafrikas Grand Prix. Därefter användes bilen bara av mindre privatstall.

Referenser

Externa länkar

 grandprixhistory.org 

Formel 1-bilar
Historiska tävlingsbilar
Gustav Radbruch

Gustav Radbruch, född 21 november 1878 i Lübeck, död 23 november 1949 i Heidelberg, var en tysk jurist och politiker.

Radbruch blev 1902 juris doktor, 1904 docent vid Heidelbergs universitet, 1910 e.o. professor där och 1914 vid Königsbergs universitet samt 1919 ordinarie professor vid Kiels universitet. Som medlem av socialdemokraternas majoritetsgrupp invaldes Radbruch 1920 i Weimarrepublikens riksdag samt var oktober 1921 till november 1922 riksjustitieminister i Joseph Wirths ministär. Efter mordet på Walther Rathenau i juni 1922 genomdrev han en sträng undantagslag till republikens skydd, vilken på mer eller mindre monarkiskt sinnat borgerligt håll häftigt kritiserades såsom ledande till godtycke och partipolitisk förföljelse. Han var åter justitieminister i Gustav Stresemanns ministär (augusti till december 1923). 

Under de landsomfattande bokbålen i Nazityskland 1933, brände nationalsocialister Radbruchs bok om socialismens kulturlära från 1922, tillsammans med en volym Schriften zur Zeit vilken han utgivit ihop med Julius Deutsch.

Bibliografi i urval
Geburtshilfe und Strafrecht (1907)
Rechtsphilosophie (1914)
Einführung in die Rechtswissenschaft (tredje upplagan 1919)
Kulturlehre des Sozialismus (1922)
Strafrecht und Strafverfahren (i "Teubner’s Handbuch der Staats- und Wirtschaftskunde", I:3, 1923)

Källor

Noter

Tryckta källor 

Tyska jurister
Alumner från Humboldt-Universität zu Berlin
Alumner från Leipzigs universitet
Alumner från Münchens universitet
Tyska professorer
Personer verksamma vid Heidelbergs universitet
Personer verksamma vid Kiels universitet
Tysklands justitieministrar
Tyska socialdemokrater
Födda 1878
Avlidna 1949
Män
Ugglan
Personer från Lübeck
Matra MS80

Matra MS80 är en formel 1-bil, tillverkad av den franska formelbilstillverkaren Matra Sports 1969.

Bakgrund
Matra hade kommit in motorsporten när man tog över René Bonnets verksamhet 1964 och året därpå byggde Matra Sports sin första formel 3-bil. 1966 byggde man även formel 2-bilar och sålde dem bland annat till Ken Tyrrell.  debuterade man i formel 1 där Matra Sports använde sin egen V12-motor medan Tyrrell tävlade med Ford Cosworths V8-motor under namnet Matra International. Tyrrell hade en framgångsrik säsong och Jackie Stewart slutade tvåa i förarmästerskapet medan Matra Sports hade sådana problem med sin motor att man stod över säsongen  för vidare utvecklingsarbete och allt fokus lades på Matra International.

Utveckling
Matra MS80 var en av de första formel 1-bilarna som konstruerades med de vingar som blivit tillåtna att använda under säsongen 1968. Det var även den första formelbilen från Matra där motorn bultades direkt mot monocoquen och blev en lastbärande del av chassit. Motorn bar upp växellådan och bakre hjulupphängningen.

Cosworth-motorn var en god del av Tyrrell-stallets framgångar, men i slutet av 1969 köptes Matra upp av Chrysler-ägda Simca. Den nya ägaren gjorde klart att från  var det inte tal om att använda Ford-motorer längre. Ken Tyrrell avbröt då sitt samarbete med Matra och byggde en ny bil under eget namn.

Tekniska data

Tävlingsresultat

Formel 1-VM 1969
Jackie Stewart vann premiärloppet i Sydafrika  med den äldre MS10-modellen. MS80:n debuterade vid loppet därpå i Spanien och Stewart vann även där. Stewart tog ytterligare fyra segrar under säsongen och i Frankrikes Grand Prix tog Matra International en dubbelseger med Jean-Pierre Beltoise på andra plats. Stewart blev världsmästare med Beltoise på femte plats i förarmästerskapet och Matra vann konstruktörsmästerskapet.

Referenser

Externa länkar

 matrasport.dk 

Formel 1-bilar
Historiska tävlingsbilar
Bamnan and Slivercork

Bamnan and Silvercork är det amerikanska indiebandet Midlakes debutalbum, utgivet 6 juli 2004.

Låtlista 
"They Cannot Let It Expand" - 2:58
"Balloon Maker" - 5:05
"Kingfish Pies" - 4:23
"I Guess I'll Take Care" - 3:22
"Some of Them Were Superstitious" - 5:57
"The Reprimand" - 1:21
"The Jungler" - 3:44
"He Tried to Escape" - 4:32
"Mopper's Medley" - 5:02
"No One Knew Where We Were" - 5:06
"Anabel" - 2:26
"Mr. Amateur" - 2:06

Externa länkar 
Bamnan and Silvercork - Allmusic.com

Musikalbum 2004
Amerikanska debutalbum
Album av Midlake
Pyongyang Sports Club

P'yōngyang Sports Club är en fotbollsklubb i Nordkorea som spelar i DPR Korea League.

Vinster 
 DPR Korea League
1991, 2004, 2005, 2007, 2009

Fotbollsklubbar i Nordkorea
Sport i Pyongyang
Sportklubbar bildade 1956
WP:Projekt Korea
The Trials of Van Occupanther

The Trials of Van Occupanther är det amerikanska indiebandet Midlakes andra album, utgivet 25 juli 2006.

Låtlista 
 "Roscoe"  – 4:49
 "Bandits"  – 4:04
 "Head Home"  – 5:45
 "Van Occupanther" – 3:15
 "Young Bride" – 4:56
 "Branches" – 5:02
 "In This Camp" – 5:46
 "We Gathered in Spring" – 3:33
 "It Covers the Hillsides" – 3:14
 "Chasing After Deer" – 2:42
 "You Never Arrived" – 1:45

Externa länkar 
The Trials of Van Occupanther - Allmusic.com

Musikalbum 2006
Album av Midlake
Herråkra kyrka

Herråkra kyrka är en kyrkobyggnad i Herråkra i Växjö stift. Den är församlingskyrka i Lenhovda-Herråkra församling.

Kyrkobyggnaden
Tidigare kyrka på samma plats uppfördes på 1600-talet. Nuvarande träkyrka uppfördes 1803 under ledning av byggmästare Olof Jonsson från Granhult. Inte förrän år 1820 invigdes kyrkan av biskop Ludvig Carlsson Mörner.
Kyrkan är byggd av liggtimmer och består av rektangulärt långhus med kor i öster och torn i väster. Öster om koret finns en utbyggd sakristia. Vid tornets västra sida finns ingången. Kyrkan vilar på en murad sockel och har ytterväggar klädda med vitmålad stående panel. Taken var från början täckta med träspån, men är numera täckta med kopparplåt. Vid en restaurering 1953-1954 fick kyrkorummet sitt nuvarande utseende.

Inventarier
 Altartavlan är målad av David Ralson och tillkom vid restaureringen 1954. Motivet är en skildring av Jesu ord: "Kommen till mig I alle, som arbeten och ären betungade". (Matteus 11:28)
 Predikstolen med figurmålningar av Torsten Hjelm tillkom vid restaureringen 1954 och ersatte en tidigare altarpredikstol.
 Storklockan är från medeltiden och av sen 1100-talstyp. Klockan är omgjuten 1902.

Orgel
En orgel byggdes 1878 av Carl August Johansson i Broaryd med 6 stämmor, den är ersatt.
 Orgeln är byggd 1942 av M J & H Lindegren, Göteborg. Orgeln är pneumatisk.

Referenser

Tryckta källor

 
 
 Kyrkobyggnader i Kronobergs län.

Webbkällor
 
 
 Länsstyrelsen i Kronobergs län

Kyrkobyggnader i Växjö stift
Kyrkobyggnader i Uppvidinge kommun
Träkyrkobyggnader i Sverige
Kyrkobyggnader invigda 1820
Orgeldispositioner
1820 i Sverige
Betzy Holter

Betzy Jordal Holter, född i Nærøy 1893, död 1979, var en norsk skådespelerska. Hon var anställd vid Det Norske Teatret 1913–1923 och 1929–1937 och vid Nationaltheatret 1924–1928. Bland hennes rollprestationer märks Hedvig i Henrik Ibsens Vildanden, Milja i Oskar Braatens Ungen och Alvilde i densammes Den store barnedåpen.

Filmografi

Källor

Externa länkar 

Norska skådespelare under 1900-talet
Födda 1893
Avlidna 1979
Kvinnor
Bertha Ræstad

Bertha Ræstad, född 1887 i Oslo, död 1959, var en norsk skådespelare, syster till Arnold Christopher Ræstad.

Ræstad debuterade 1906 på Fahlstrøms Teater och ledde 1912 sin egen teater på Tivoli, där hon bland annat spelade Strindbergs Fröken Julie. Därefter var hon vid Centralteatret, Det Nye Teater 1929–1936, och Nationaltheatret 1922–1927 och 1936–1940. På Nationaltheatret spelade hon bland annat Katharina i Shakespeares Så tuktas en argbigga och Dordi i Hans E. Kincks Driftekaren. Hon drog sig tillbaka från scenen 1940.

År 1911 medverkade hon i stumfilmen Under forvandlingens lov.

Filmografi

Referenser

Noter 

Norska skådespelare under 1900-talet
Födda 1887
Avlidna 1959
Kvinnor
Skådespelare från Oslo
Svenljunga kyrka

Svenljunga kyrka är en kyrkobyggnad i Svenljunga. Den tillhör sedan 2006 Svenljungabygdens församling (tidigare Svenljunga-Ullasjö församling) i Göteborgs stift.

Historia
Allra äldst var en träkyrka, troligen från medeltiden, med klockstapel. Den brann ner 1714 till grunden tillsammans med prästgården. 
Föregångare till dagens kyrka var en träkyrka byggd 1714-1718. Den låg på andra sidan Ätran och revs någon gång före 1830. Platsen markeras av ett träkors.

Kyrkobyggnaden
Nuvarande kyrka i Karl Johansstil stod klar 1829 och var gemensam för Svenljunga och Ullasjö församlingar. Byggnaden består av långhus med halvrunt kor i öster och vidbyggd sakristia i norr. Tornet i väster har en öppen lanternin. En ny sakristia uppfördes 1949, vilken ersatte den gamla på samma ställe, som hade blivit för liten. En omfattande inre renovering genomfördes 1977 efter förslag av Pelle Nilssons arkitektkontor. Kyrkorummet omdanades och fick en ny inredning med undantag för altaruppsatsen och predikstolen. En mindre renovering utfördes även 2010.

Inventarier
 Altartavlan är målad 1860 eller 1861 av konstnär Birger Lignell. Motivet är Kristi förklaring där Jesus får möta Mose och Elia.
 Predikstolen i nyklassicistisk stil är gjord av Johannes Andersson i Mjöbäck och tillkom någon gång mellan 1829 och 1840.
 Nuvarande åttasidiga dopfunt från 1977 är troligen av röd granit. Tillhörande dopfat är av silver.
 Vid södra korväggen finns en kororgel som är byggd av Hammarbergs orgelbyggeri och som tillkom 2001.

Klockor
Kyrkan har två klockor. 
Lillklockan bär årtalet 1681. En annan lillklocka gjuten av Elias Fries Thoresson från Jönköping, såldes till Norra Hestra kyrka år 1830. Så nuvarande kan ha inköpts istället.
Storklockan, som var senmedeltida, omgöts 1908.

Orglar
Den första orgeln var byggd 1829 av Mårten Bernhard Söderling och dennes son Johan Nikolaus. Den efterträddes av en orgel tillverkad 1928 av Åkerman & Lund, vilken renoverades 1943 av Lindegren Orgelbyggeri AB så att den kom att omfatta 23 stämmor fördelade på två manualer och pedal.  
Nuvarande mekaniska orgel är byggd 1961 av Hammarbergs Orgelbyggeri AB och har trettio stämmor.

Kyrkogård med runsten

På den gamla kyrkogården, 300 meter nordväst om kyrkan, finns en runsten (Vg 193) som påträffades 1887 i kyrkans kor. Den har en inskrift som i tolkning lyder: ...denna sten efter ... Sves broder.

Referenser

Webblänkar

Kyrkobyggnader i Göteborgs stift

Kyrkobyggnader i Svenljunga kommun
Kyrkobyggnader invigda 1829
1829 i Sverige
Pyrogen

Pyrogen är ett ämne som är feberframkallande. Pyrogener leder till att kroppen utsöndrar substansen prostaglandin E2 (PGE2). PGE2 agerar i sin tur på hypotalamus som får kroppen att reagera och inducera feber.

En pyrogen kan vara antingen intern (endogen) eller extern (exogen) till kroppen. Den bakteriella substansen lipopolysackarid (LPS), som föreligger i cellväggen hos vissa bakterier, är ett exempel på en exogen pyrogen. Pyrogenicitet kan variera: I extrema exempel, är vissa bakteriepyrogener kända som superantigener, vilka kan orsaka snabb och farlig feber. Depyrogeniserings- kan uppnås genom filtrering, destillation, kromatografi, eller inaktivering.

Källor

Se även
 Antipyretika

Medicinska termer
Simele

Simele, Semel eller Sumail (kurdiska سێمێل / Sêmêl, syriska ܣܡܠܐ, arabiska سميل) är en stad i provinsen Dahuk i norra Irak. Staden är belägen cirka 16 kilometer väster om Dahuk.

Se även 
 Simelemassakern

Orter i Dahuk (provins)
Otto Jahn

Otto Jahn, född den 16 juni 1813 i Kiel, död den 9 september 1869 i Göttingen, var en tysk filolog, arkeolog och musikskriftställare.

Jahn var vid Berlins och Leipzigs universitet lärjunge till Gottfried Hermann, Böckh och Lachmann, blev 1836 filosofie doktor, utbildade sig vidare i Paris och Rom samt inrättade 1839 vid Kiels universitet ett slags arkeologiskt seminarium. Han kallades 1842 till Greifswald som extra ordinarie professor i klassisk litteratur och arkeologi samt blev 1845 ordinarie professor där och 1847 i Leipzig, där han knöt arbetsgemenskap med sin förre student Theodor Mommsen. På grund av sitt deltagande i de nationella rörelserna 1848 och 1849 blev han suspenderad och avsattes 1851 av regeringen. Efter att 1855 utnämnts till ordinarie professor i Bonn verkade han där till sin död, under sista årtiondet med bruten hälsa. 

Han ägnade sig med största nit åt sin lärarverksamhet och utövade ett ansenligt inflytande på den klassisk-arkeologiska vetenskapen, särskilt genom sin strängt filologiska metod och sitt fina konstsinne. Utom en ansenlig mängd uppsatser i lärda tidskrifter lämnade Jahn, vad beträffar hans läroämnen, kritiska editioner av Persius (1843, 1851, 1868), Censorinus (1845), Florus (1852), Juvenalis (1851, 1868) med flera auktorer. Dessutom författade han flera utförliga arkeologiska monografier. Hans Beschreibung der Vasensammlung in München (1854) inleds med en omfångsrik och grundläggande avhandling om vaskännedomen. 

Som litteraturhistoriker och biograf utgav Jahn Goethes Briefe an Leipziger Freunde (1849, 1867) och Goethes Briefe an Voigt (1868) samt skrev över Winckelmann (1844), sin lärare Hermann (1849), Uhland (1863) med flera. Flera av hans levnadsteckningar samlades i Biographische Aufsätze (1866). Alltifrån barndomen idkade Jahn musikstudier, komponerade själv sånger, började i Leipzig samla Bachs manuskript, stiftade "Bach-Gesellschaft" för dessas utgivande samt gav företaget den filologisk-kritiska karaktär, som sedan har präglat monumentaleditionerna av de stora tyska musikernas verk. 

Jahns mest betydande biografiska verk är W. A. Mozart (4 band, 1856–1859, 3:e upplagan i 2 band 1889–1891; svensk översättning: "W. A. Mozart", 2 delar, 1865), den första värdiga tondiktarbiografi, som någon åstadkommit, ett mästerverk av kritisk metod. Han skildrar däri Mozart och hans verk inom en bred ram av tidsförhållanden. En mängd av Jahn samlat material lades till grund för Thayers Beethovenbiografi och Pohls Haydnbiografi. Jahns Gesammelte Aufsätze über Musik (1866) innehåller bland annat hans skarpt klandrande analyser av Wagners musikdramer.

Källor

Noter

Externa länkar 

 

Tyska klassiska filologer
Tyska musikhistoriker
Alumner från Humboldt-Universität zu Berlin
Alumner från Kiels universitet 
Alumner från Leipzigs universitet
Tyska professorer
Personer verksamma vid Kiels universitet
Personer verksamma vid Greifswalds universitet
Personer verksamma vid Leipzigs universitet
Personer verksamma vid Bonns universitet
Tyska forskare under 1800-talet
Filologer under 1800-talet
Musikologer under 1800-talet
Personer från Kiel
Mozart
Födda 1813
Avlidna 1869
Män
Ugglan
Nordkoreas ambassad i Stockholm

Nordkoreas ambassad i Stockholm ligger på Lidingö vid Norra Kungsvägen 39, i kommundelen Islinge. Ambassaden upprättades 1974 och låg då på Villagatan 17. 1988 flyttade den till nuvarande adress. Diplomatkoden på beskickningens bilar är BA.

Den nordkoreanska ambassaden har vid flera tillfällen varit inblandad i smuggelskandaler.

Beskickningschefer

Se även
 Relationer mellan Nordkorea och Sverige
 Sveriges ambassad i Pyongyang

Referenser

Ambassader i Stockholm
Relationer mellan Nordkorea och Sverige
Byggnader och anläggningar i Lidingö kommun
Bildanden 1974
WP:Projekt Korea
Norra Kungsvägen

Norra Kungsvägen är en drygt fem kilometer lång huvudled på Lidingö som sträcker sig längs norra delen av Lidingö mellan Lidingöbron och Rudboda.

Beskrivning
Norra Kungsvägen i hela sin nuvarande sträckning anlades först på 1960-talet. Innan dess existerade bara delar av vägen. Längst i väster trafikerades vägen av Norra Lidingöbanan innan den vid Dalängen svängde söderut för att vid Kyrkviken åter möta Norra Kungsvägen.

Längs Norra Kungsvägen ligger bland annat kommundelen Islinge med småbåtshamn och marina, Nordkoreas ambassad i Stockholm, kommundelen Näset, Lidingövallen, Trisshusen, Villa Höganloft och kommundelen Rudboda med Rudboda torg. Det finns också avfarter till Lidingö centrum, Lidingö Golfklubb, Lidingöloppets målområde, Bosön och Södergarn. Vid Rudboda ansluter Norra Kungsvägen till den äldre Elfviksvägen, som bär vidare till Elfvik.

Bilder (från väster till öster)

Se även
Södra Kungsvägen
Villa Höganloft vid Norra Kungsvägen

Externa länkar

Gator och torg i Lidingö kommun
Elfviksvägen

Elfviksvägen är en gammal landsväg på norra Lidingö kommun, som löper från Norra Kungsvägen vid Lidingövallen, ut till Elfvik, en sträcka på cirka 5,3 kilometer.

Beskrivning
Elfviksvägen sträcker sig norr om Kyrkviken och Hustegafjärden. Den är redovisad på Lars Kietzlinghs karta från 1720 och kallas på äldre kartor från 1700-talet: Wägen ifrån Stockholm och Lidingö Kyrka til Elfvik. Vägen är således den historiska färdvägen på norra Lidingön som även via den gamla flottbron Lidingöbron hade förbindelse med Stockholm.

Den östra delen går genom ett glest bebyggd kulturlandskap, där lokalvägar går ner till Yttringes sommarvillor (idag permanat bebodda villor), bland dem Östra Yttringe, Oskarshäll, Kristinehäll, Bellevue, Fredrikshäll, Eriksberg, Tomtebo och Karlsro.  

Den Västra delen går genom Rudboda och kantras av nyare villa- och radhusområden. Vid Elfviksvägen ligger Hustegaholm och Irans ambassad i Stockholm. Det finns en avfart till Fågelöudde, och flera av Lidingös konferensanläggningar.

Bebyggelse längs vägen (urval)

Längs med och i närheten av Elfviksvägen återfinns några intressanta byggnader (från väst till öst):
 Rudboda gård
 Villa Gadelius, arkitekt Ralph Erskine
 Villa Molin, arkitekt Ralph Erskine
 Sjöviks kedjehusbebyggelse
 Skogshem & Wijk Meetings Events, arkitekt Anders Tengbom
 Villa Kullen, arkitekt Isak Gustaf Clason
 Villa Söderås, arkitekt Harald Falkman
 Östra Yttringe gård
 Elfviks gård

Bilder

Se även
 Ekholmsnäsvägen, den gamla landsvägen söder om Kyrkviken och Hustagafjärden.
 Zetterbergsvägen, en sista rest efter landsvägen till Sticklinge gård.

Externa länkar

Gator och torg i Lidingö kommun