kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Tsikiritysångare

Tsikiritysångare (Nesillas typica) är en fågel i familjen rörsångare inom ordningen tättingar.

Utseende och läte 
Tsikiritysångaren är en medelstor brun tätting med en lång och spretig stjärt. Lätet har liknats vid en geigermätare. Den är mörkare brun än halvökensångaren och har mörkare läte. Jämfört med madagaskarrörsångaren har den mindre streckat bröst och ett vitt ögonbrynsstreck.

Utbredning och systematik 
Tsikiritysångaren förekommer dels på Madagaskar, dels på en ö i ögruppen Komorerna. Den delas in i fyra underarter med följande utbredning:
 Nesillas typica moheliensis – förekommer på ön Mohéli i Komorerna
 Nesillas typica obscura – förekommer på nordvästra Madagaskar
 Nesillas typica ellisii – förekommer på norra och nordöstra Madagaskar
 Nesillas typica typica – förekommer på centrala,södra och östra Madagaskar

Vissa behandlar anjouansångaren (Nesillas longicaudata) som en underart till tsikiritysångaren.

Familjetillhörighet 
Rörsångarna behandlades tidigare som en del av den stora familjen sångare (Sylviidae). Genetiska studier har dock visat att sångarna inte är varandras närmaste släktingar. Istället är de en del av en klad som även omfattar timalior, lärkor, bulbyler, stjärtmesar och svalor. Idag delas därför Sylviidae upp i ett flertal familjer, däribland Acrocephalidae.

Levnadssätt 
Tsikiritysångaren hittas en rad olika fuktiga skogsmiljöer, som regnskog, blöta buskmarker, plantage och trädgårdar. Den håller sig ofta dold i undervegetationen.

Status 
IUCN kategoriserar arten som livskraftig men inkluderar sedan 2016 anjouansångare i typica, varför hotkategoriseringen gäller båda taxon sammantaget.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Rörsångare
Fåglar i etiopiska regionen
Sotstjärtmes

Sotstjärtmes (Aegithalos fuliginosus) är en östasiatisk fågel i familjen stjärtmesar inom ordningen tättingar, endemisk för Kina.

Utseende och läte 
Sotstjärtmesen är en 11,5 cm lång typisk stjärtmes, med brunaktig ovansida, en silvergrå fläck i ansiktet och ett tydligt avgränsat mörkt bröstband. Den är brun på pannan, hjässans mitt och på nacken, blekare och gråare på sidorna. Tygeln, ögonbrynsstrecket och kinden är alla frostigt blekgrå. I ansiktet syns även ett gråbrunt mustaschstreck och blekgrå strupe. Från halsen och över övre delen av bröstet går ett vitt band. Bland lätena hörs högfrekventa, rena och genomträngande "see-see-see".

Utbredning och systematik 
Sotstjärtmesen förekommer enbart i bergstrakter i bergen i Kina (Sichuan, södra Gansu, södra Shaanxi och sydvästra Hubei). Vissa kategoriserar den som underart till roststjärtmes (Aegithalos iouschistos). trots avvikade utseende baserat på studier som visar på mycket små genetiska skillnader. Detta tros dock ha orsakats historisk hybridisering mellan hane svartbrynad stjärtmes och hona sotstjärtmes. Sotstjärtmesen behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Sotstjärtmesen hittas i blandskog med inslag av gran och ordentligt busklager (Salix och björk), ofta med utvecklad undervegetation av bambu. Den förekommer från 1000 meters höjd til 2600 meter. Fågeln lever av insekter och bär. Liksom andra stjärtmesarter formar den stora flockar utanför häckningstid, med upp till 40 individer. Häckningsbiologin är mycket dåligt känd, annat än att den setts mata ungar i mitten av maj i Sichuan.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling och tros inte vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som generellt ganska ovanlig.

Referenser

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Stjärtmesar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Endemiska fågelarter i Kina
Roststjärtmes

Roststjärtmes (Aegithalos iouschistos) är en liten asiatisk tätting i familjen stjärtmesar med omstridd systematik.

Utseende och läte 
Roststjärtmesen är en typisk medlem av släktet, liten (11 cm) med lång, avsmalnande stjärt. Denna art har en bred svart ansiktsmask som når nacken, sotfärgad strupe, rostbeige hjässmitt och kinder och rostfärgad undersida. Hos ungfågeln är rostfärgerna blekare. Lätena liknar rödhättad stjärtmes, en serie varierande toner som konstant yttras när fågeln rör sig i flock.

Utbredning 
Roststjärtmes förekommer i centrala och östra Himalaya, från centrala och östra Nepal i ett smalt band utmed södra kanten av Himalaya till åtminstone Bhutan. Den påträffas även norrut in i sydvästra Kina från sydöstra Xizang österut till Yiong Tsangpo och Yarlung Tsangpo, möjligen även nordöstra Indien i nordvästra Arunachal Pradesh.

Systematik 
DNA-studier visar att roststjärtmesen står mycket nära svartbrynad stjärtmes (Aegithalos bonvaloti), burmastjärtmes (A. sharpei) och sotstjärtmes (A. fuliginosus). Hur denna grupp behandlas i form av artstatus skiftar stort mellan olika taxonomiska auktoriteter, allt ifrån fyra till en art. International Ornithological Congress (IOC) erkänner alla fyra som egna arter, Birdlife International och IUCN tre (burmastjärtmesen inkluderas i svartbrynad stjärtmes), Clements et al två (både burmastjärtmes och svartbrynad stjärtmes inkluderas i roststjärtmesen) och slutligen Howard & Moore som inkluderar alla i roststjärtmesen.

Levnadssätt 
Roststjärtmesen förekommer i skogskanter, gläntor och buskvegetation i och kring tempererad bergsskog. Den lever av insekter, inklusive deras larver och ägg, men även visst vegetabiliskt material. Fågeln födosöker i trädtaket likväl som i buskvegetationen. Vintertid ses den i flockar som bryts upp i par mellan mars och juli.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling och tros inte vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som vanlig i Himalaya.

Namn 
Fågeln har på svenska även kallats rostpannad stjärtmes.

Referenser

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Stjärtmesar
Fåglar i palearktiska regionen
Fåglar i orientaliska regionen
Tofsviolsångare

Tofsviolsångare (Leptopoecile elegans) är en liten asiatisk färgglad tätting som numera placeras i familjen stjärtmesar, endemisk för Kina.

Utseende och läten 
Tofsviolsångaren är en mycket liten (10 cm), färgsprakande tätting med tofs på huvudet och relativt lång, avsmalnad stjärt. Hanen har vit panna, svart tygel och blekt lilafärgad hjässa, med resten av huvudet i kastanjebrunt, blekare på strupen. Vidare är mantel och rygg dovt blå, mot övergump och övre stjärttäckare himmelsblå. Undersidan är vinröd, mot buken mer blålila. Undre stjärttäckarna är blekt kastanjebruna.

Honan har mörkare hjässa och mindre tydlig tofs, mer umbrafärgad än blå ovan. Undersidan är smutsvit med anstrykning av vinrött, på nedre flankerna i lila.

Bland lätena hörs ett mycket tunt, dalande och sorgest "pseee", likt violsångaren (Leptopoecile sophiae).

Utbredning och systematik 
Tofsviolsångare förekommer från nordcentrala Kina till Tibet och Sichuan. Den behandlas numera som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Familjetillhörighet 
Tidigare placerades arten i den stora sångarfamiljen Sylviidae. DNA-studier har dock visat att dess medlemmar inte är varandras närmaste släktingar och familjen har därefter delats upp i ett antal mindre. Violsångarna står nära stjärtmesarna i Aegotheles och inkluderas numera därför i deras familj Aegothelidae.

Levnadssätt 
Tofsviolsångaren förekommer i bergstrakter i barrskog, framför allt gran, och i dvärgväxande buskmarker ovan trädgränsen, på mellan 2600 och 4300 meters höjd. Den lever av insekter som den födosöker efter likt kungsfåglar högt upp i träden. Häckningsbiologin är mycket dåligt känd. Ett bo har hittats 15 meter upp i ett barrträd och ett par har observerats samla bomaterial i slutet av april.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling och tros inte vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som ganska ovanlig.

Noter

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Stjärtmesar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Violsångare

Violsångare (Leptopoecile sophiae) är en asiatisk fågel i familjen stjärtmesar inom ordningen tättingar.

Kännetecken

Utseende 
Violsångaren är en liten (10 centimeter), färgsprakande fågel. Fjäderdräkten går i lila och purpur, med vitt ögonbrynsstreck och rostfärgad hätta. Populationen i centrala Himalaya (obscurus, se nedan) har ljusare fjäderdräkt hos hanen och mörkare hos honan jämfört med västligare populationer.

Läten 
Bland lätena hörs hårda "tzrit" och mjuka "teet". Sången beskrivs som tjirpande.

Utbredning och systematik 
Violsångare delas in i fyra underarter med följande utbredning:
 Leptopoecile sophiae sophiae – bergstrakter från Centralasien till Pakistan och nordvästra Indien
 Leptopoecile sophiae stoliczkae – södra Centralasien till västra Gobiöknen
 Leptopoecile sophiae major – Kazakstan (östra Tien Shan-bergen) till västra Kina (Xinjiang)
 Leptopoecile sophiae obscurus – sydöstra Tibet och södra Kina (sydöstra Xinjiang, Sichuan och södra Gansu)

Familjetillhörighet 
Tidigare placerades arten i den stora sångarfamiljen Sylviidae. DNA-studier har dock visat att dess medlemmar inte är varandras närmaste släktingar och familjen har därefter delats upp i ett antal mindre. Violsångarna står nära stjärtmesarna i Aegotheles och inkluderas numera därför i deras familj Aegothelidae.

Levnadssätt 
Violsångaren hittas i bergsbelägna buskmarker, ofta nära strömmande vattendrag. Den är en mycket aktiv och akrobatisk fågel, men samtidigt mycket tillbakadragen. Fågeln ses i smågrupper eller artblandade flockar på jakt efter ryggradslösa djur. Boet placeras lågt i en buske.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling och tros inte vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som vanlig.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Maria Alexandrovna (1824–1880), gift med Alexander II av Ryssland, född Maximiliana Vilhelmina Augusta Sofia Maria, dotter till Ludvig II av Hessen-Darmstadt.

Referenser

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Stjärtmesar
Fåglar i palearktiska regionen
Fåglar i orientaliska regionen
Buskmes

Buskmes (Psaltriparus minimus) är en nordamerikansk fågel i familjen stjärtmesar inom ordningen tättingar.

Utseende och läten 
Buskmesen är en mycket liten (10–11 cm), långstjärtad fågel med liten knubbig näbb nära släkt med stjärtmesen. Fjäderdräkten är överlag gråbrun, mer grå inåt landet och vid kusten brunare med brunaktig hjässa. Honan har ljust öga, hanen mörkt. Vissa fåglar, framför allt unga hanar i Texas, har en svart ögonmask. Från flockar hörs tunna och gnissliga "skrrr" eller "tzeee" med ljusa och klara tjippande läten.

Utbredning och systematik 
Buskmes placeras som enda art i släktet Psaltriparus. Den delas in i elva underarter med följande utbredning:
 minimus-gruppen
 Psaltriparus minimus saturatus – södra British Columbia, lågländer vid Pugetsundet och Whidbey Island
 Psaltriparus minimus minimus – Stillahavskusten väster om Kaskadbergen (från norra Oregon till södra Kalifornien)
 Psaltriparus minimus californicus – södra Oregons inland till södra Kalifornien (Kern County)
 Psaltriparus minimus melanurus – kustnära södra Kalifornien (norra San Diego County) till norra Baja California
 Psaltriparus minimus grindae – berg i södra Baja California (Sierra de la Laguna)
 Psaltriparus minimus plumbeus - förekommer från östra Oregon till Idaho, Wyoming, Arizona, New Mexico, västra Texas
 melanotis-gruppen
 Psaltriparus minimus dimorphicus – berg i nordvästra Mexiko (från Sonora till Sinaloa och norra Coahuila)
 Psaltriparus minimus iulus – berg i västra Mexiko (från Durango till södra Jalisco och västra Tamaulipas)
 Psaltriparus minimus personatus – berg i centrala Mexiko (från Michoacán till västra Veracruz och Puebla)
 Psaltriparus minimus melanotis – berg i södra Mexiko (Guerrero, Oaxaca och Chiapas) till Guatemala

Levnadssätt 
Buskmesen är en mycket aktiv fågel som liksom andra medlemmar av familjen stjärtmesar ses i flockar i konstant rörelse, på jakt efter små spindeldjur eller insekter. Den hittas i öppen skog och buskmark.

Buskmesar bygger ett sockliknande hängande bo av mossa, spindelväv och gräs. Ett buskmes par får ofta hjälp av andra buskmesar med att mata ungarna, ovanligt nog av adulta hanar. Även olikt många andra fåglar sover de familjevis i boet nattetid. När ungarna är flygga lämnar familjen boet och sover därefter tillsammans på grenar.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling och tros inte vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Stjärtmesar
Fåglar i nearktiska regionen
Fåglar i neotropiska regionen
Större iora

Större iora (Aegithina lafresnayei) är en fågel i familjen ioror inom ordningen tättingar.

Utseende och läte 
Större iora är en 13,6–15,4 cm är en gulaktig trädlevande tätting med lång och kraftig näbb. Hanen är mörk ovan och gul under, medan honan är karakteristisk utan särskilda kännetecken annat än ljust grågrön ovansida och gul undersida. Båda könen skiljs från andra ioror genom proportionellt större näbb, större storlek och avsaknad av vingband. Sången är en snabb serie med ljusa "chew".

Utbredning och systematik 
Större iora delas in i tre underarter med följande utbredning:
 Aegithina lafresnayei lafresnayei – förekommer i södra Thailand och Malackahalvön
 Aegithina lafresnayei innotata – förekommer i sydvästra Kina (södra Yunnan) till Myanmar, Thailand och norra Indokina
 Aegithina lafresnayei xanthotis – förekommer i Kambodja och södra Indokina

Levnadssätt 
Arten hittas i urskog, uppvuxen ungskog och i skogsbryn i låglänta områden och lägre bergstrakter. Liksom andra ioror ses den ofta i kringvandrande artblandade flockar.

Status och hot 
Artens populationstrend är okänd, men utbredningsområdet är relativt stort. Internationella naturvårdsunionen IUCN anser inte att den är hotad och placerar den därför i kategorin livskraftig. Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som generellt ovanlig och endast lokalt vanlig.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Noël Frédéric Armand André Baron de La Fresnaye (1783-1861), fransk ornitolog och samlare av specimen.

Referenser

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Ioror
Fåglar i orientaliska regionen
Vitstjärtad iora

Vitstjärtad iora (Aegithina nigrolutea) är en fågel i familjen ioror inom ordningen tättingar.

Utseende 
Vitstjärtad iora är en av endast fyra arter i familjen ioror, alla relativt små fåglar med smala och spetsiga näbbar och fjäderdräkt i gult, svart och grönt. Denna art är 14 cm lång och utmärker sig genom vita ytterkanter på stjärten. Båda könen har gult på undersidan, grönt på övergumpen och två vita vingband på de mörka vingarna. Hane i häckningsdräkt har svart hjässa och svartaktig mantel fläckad i gulgrönt, medan honan är grön på hela ovansidan. Jämfört med mycket lika och ytterst variabla parkioran har hane i häckningsdräkt gul nackkrage, något som ingen form parkioran vanligen uppvisar.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i Indien, i norr från Himachal Pradesh till Gujarat, Uttar Pradesh och norra Madhya Pradesh, österut sporadiskt till Bihar och Odisha och i söder till nordcentrala Tamil Nadu. Arten behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Status 
Artens population har inte uppskattats och dess populationstrend är okänd, men utbredningsområdet är relativt stort. Internationella naturvårdsunionen IUCN anser inte att den är hotad och placerar den därför i kategorin livskraftig.

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Ioror
Fåglar i orientaliska regionen
Grön iora

Grön iora (Aegithina viridissima) är en fågel i den lilla asiatiska tättingfamiljen ioror.

Utseende och läte
Grön iora är en 12-14 cm lång fågel. Hanen har svart tygel och en bjärt gul bruten ögonring. I ansiktet och på ovansidan är den mörkt olivgrön. Vingarna är svarta med två vita vingband på täckarna och olivgula kanter på vingpennorna. Undersidan är också mörkt olivgrön, med ljusare flanker och gul bukmitt. Stjärten är svart. Ögat är brunt, näbben gråblå och benen skifferblå. 

Honan har gul tygel och en fullständig ögonring. Ovansidan och stjärten är olivgröna, vingarna som hons hanen men med olivgrön anstrykning och med gula istället för vita vingband. Undersidan är olivbrön med gul ton på bukens mitt. Ungfåglen liknar honan men är blekare.

Kontaktlätet beskrivs som ett gnälligt, fallande "ji-sheur" eller "ji-wier", och ett "ji-jirijiri-jeh" har noterats som parningsläte.

Utbredning och systematik 
Grön iora delas in i två underarter med följande utbredning:
 Aegithina viridissima viridissima – förekommer i södra Myanmar, thailändska halvön, Malaysia, Sumatra och Borneo
 Aegithina viridissima thapsina – förekommer på Anambasöarna (Sydkinesiska havet)

Levnadssätt
Grön iora hittas i trädtopparna i låglänta skogar upp till 820 meters höjd, men även i högväxt ungskog, torvskogar och mangroveskogar. Den hittas ofta i par eller i smågrupper födosökande efter ryggradslösa djur, ofta i sällskap med andra arter. Häckning har noterats i april och maj. Det skålformade boet placeras cirka åtta till tolv meter upp i ett träd. Båda könen ruvar äggen.

Status 
ARten tros minska i antal relativt kraftigt till följd av habitatförlust. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar den därför som nära hotad.

Noter

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Ioror
Fåglar i orientaliska regionen
Härfågellärka

Härfågellärka (Alaemon alaudipes) är en stor och långnäbbad lärka som förekommer från Nordafrika österut till Indien.

Kännetecken

Utseende 
Härfågellärkan är med en kroppslängd på 19–22,5 centimeter en av världens största lärkor. Den är slank, långbent samt har en påtagligt lång och smal näbb. Mycket distinkta är också de breda svartvita vingarna som för tanken till härfågel i flykten, därav namnet. Ovan är den ljust sandbrun eller gråbrun, under vit med fint mörkfläckat bröst. Ansiktet är pregnant tecknat svart ögonstreck och svart mustaschstreck.

Läten 
Sången är en pipig och vemodigt klingande strof som inleds trevande, ökar i fart och saktar in på slutet. Den utför ofta en märklig sångflykt som inleds på marken eller i en busktopp, sedan brant upp en till fem meter i luften med utbredd stjärt, för att sedan störta mot marken. Locklätet är ett rullande och kraftigt zrrruy.

Utbredning och systematik 
Härfågellärka delas in i fyra underarter fördelade i två grupper, med följande utbredning:
 Alaemon alaudipes boavistae – förekommer på Kap Verde-öarna
 alaudipes-gruppen
 Alaemon alaudipes alaudipes – förekommer i öknar i Nordafrika (Marocko, Algeriet och Tunisien)
 Alaemon alaudipes desertorum – förekommer från kustnära Sudan (Port Sudan) till nordvästra Somalia och Aden
 Alaemon alaudipes doriae – förekommer från östra Arabiska halvön till Irak, Iran och nordvästra Indien

Härfågellärka är en mycket sällsynt gäst i Europa, med fynd på Malta, i Italien samt i Kanarieöarna samt i Italien. Den har även observerats vid ett fåtal tillfällen i Turkiet.

Släktskap 
DNA-studier visar att härfågellärkan troligen är systerart till alla andra lärkor. Mindre härfågellärka har ännu inte testats genetiskt, men skiljer sig tydligt i beteende och är möjligen inte nära släkt.

Ekologi 
Fågeln återfinns i flack terräng i öken och halvöken där den lever mest parvis. Den rör sig främst på marken och springer hellre undan än lyfter när den känner sig hotad.

Boet av småkvistar byggs av honan och placeras ovanpå en liten buske eller grästuva, mer sällan på marken. Däri lägger hon två ägg som hon ruvar ensam eller tillsammans med hanen i 14 dagar. Ungarna är flygga efter tolv till 13 dagar, men stannar med föräldrarna i ytterligare en månad.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som vanlig och vida spridd.

Taxonomi och namn  
Härfågellärkan beskrevs som art av René Desfontaines 1789. Artens vetenskapliga artnamn betyder "lärkfotad", av latinets alauda för "lärka" och pes, "fot". Släktesnamnet betyder "vandrare", av grekiska alemon. På svenska har arten tidigare kallats båglärka eller ökenlöplärka.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Lärkor
Fåglar i etiopiska regionen
Mindre härfågellärka

Mindre härfågellärka (Alaemon hamertoni) är en fågel i familjen lärkor inom ordningen tättingar.

Utseende och läte 
Mindre härfågellärka är en slank och gänglig lärka som med sina långa ben, långa och tunna näbb och långa stjärt mest liknar en utdragen piplärka. Fjäderdräkten är enfärgad utan särskilda teckningar förutom diffusa streck på bröstet. Färgen på ovansidan varierar geografiskt från gråbrun till rostbrun. Benen är mörka, liksom näbben. Jämfört med somalialärkan är den ljusare och mer enfärgad, medan härfågellärkan är större med tydliga teckningar på ansiktete och vingarna. Lätena har inte beskrivits.

Utbredning och systematik 
Mindre härfågellärka förekommer i öknar i norra Somalia och delas in i tre underarter med följande utbredning:
 Alaemon hamertoni hamertoni – söder om latitud 7° N
 Alaemon hamertoni tertius – väster om longitud 47° E
 Alaemon hamertoni alter – longitud 47 ° E till 49° E

Levnadssätt 
Mindre härfågellärka hittas i arida gräsmarker, helst utan buskinslag. Där ses den i par, stående upprätt eller springande snabbt på sina långa ben.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling och tros inte vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats men den beskrivs som lokalt vanlig till vanlig.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Albert Ernest Hamerton (1873-1955), överste i British Army samt upptäcktsresande i Somaliland 1904-1906.

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Lärkor
Fåglar i etiopiska regionen
Endemiska fågelarter i Somalia