kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hospicio Cabañas

Hospicio Cabañas i Guadalajara, Jalisco, Mexiko, är ett av de äldsta och största sjukhuskomplexen i Latinamerika.

Komplexet grundades 1791 av Guadalajaras biskop för att kombinera funktionerna av ett arbetshus, sjukhus, barnhem och fattighus. Det fick sitt namn av Juan Ruiz de Cabañas som tilldelades biskopssätet i Guadalajara 1796 och engagerade Manuel Tolsá, en känd arkitekt från Mexico City för att rita byggnaden.

Tolsás design grundades på klassiska exempel såsom Les Invalides i Paris och El Escorial nära Madrid. Byggnaderna bildar en rektangel som mäter 164x145 meter. Komplexet är uppfört i ett plan, "för att underlätta förflyttandet av de sjuka, gamla, och barnen". Byggnaderna är 7,5 meter höga, kapellets murar är dock dubbelt så höga och det har därtill en kupol som når en höjd av 32,5 m.

Efter Cabañas död 1823, fortgick byggandet fram till 1829. I mitten av 1800-talet fungerade komplexet en tid som kasern. Sjukhuset fortsatte sedan sin verksamhet till 1980, då Cabañas kulturinstitut, med tillhörande skolor för konst och hantverk, flyttade in. Höjdpunkten av interiörens utsmyckning är en serie monumentala fresker av José Clemente Orozco, inklusive en av hans mest berömda skapelser, allegorin Eldens man (1936-39).

Referenser

Externa länkar

Sjukhus i Mexiko
Sjukvårdshistoria
Världsarv i Mexiko
Världsarv inskrivna 1997
Söderåkra landskommun

Söderåkra landskommun var en tidigare kommun i Kalmar län.

Administrativ historik
Den 1 januari 1863 började kommunalförordningarna gälla och då inrättades cirka 2 500 kommuner (städer, köpingar och landskommuner), tillsammans täckande hela landets yta. 

I Söderåkra socken i Södra Möre härad i Småland inrättades då denna kommun. 7 oktober 1921 inrättades i kommunen Bergkvara municipalsamhälle som sedan upplöstes 31 december 1955. Söderåkra påverkades inte av den landsomfattande kommunreformen 1952, medan 1971 års kommunreform medförde att Söderåkra från det året kom att ingå i Torsås kommun.

Kommunkoden 1952-1970 var 0835.

Kyrklig tillhörighet
I kyrkligt hänseende tillhörde kommunen Söderåkra församling.

Geografi
Söderåkra landskommun omfattade den 1 januari 1952 en areal av 106,18 km², varav 105,95 km² land.

Tätorter i kommunen 1960

Tätortsgraden i kommunen var den 1 november 1960 46,5 procent.

Politik

Mandatfördelning i valen 1938-1966

Anmärkningar

Referenser

Sveriges kommuner 1863-1951
Sveriges kommuner 1952-1970
Tidigare kommuner i Kalmar län
Indelningar i Torsås kommun
Antikaffär

En antikaffär eller antikhandel är en butik som säljer och köper antikviteter. I större städer är det vanligt att antikaffärerna ligger nära varandra i vissa kvarter. Antikaffärernas utbud håller vanligen högre kvalitet och har en högre prisbild än second hand-butiker och loppmarknader. 

Den som äger eller förestår en antikaffär kallas antikhandlare.

Se även 
 Antika möbler
 Stilmöbler
 Vintage

Begagnatförsäljning
P-15 Termit

P-15 Termit (ryska: П-15 Термит) är en sjömålsrobot som utvecklades i Sovjetunionen under 1950-talet, Nato-rapporteringsnamn för roboten är SS-N-2 Styx.

Utveckling 
Roboten utvecklades av designbyrån Raduga i mitten av 1950-talet. Målet var att utveckla en sjömålsrobot hade längre räckvidd och bättre träffchans än torpeder. Den skulle också vara kompakt och lätt nog att kunna installeras i stället för torpeder, även på små fartyg som motortorpedbåtar.

De första robotarna installerades på motortorpedbåtar av typen Projekt 183R år 1958. Robotarna skyddades av små ”hangarer” som öppnades upp för hand innan roboten kunde avfyras. Även de första robotbåtarna av typen Projekt 205 Tsunami fick denna tidiga typ av robotar.

1961 lanserades en ny version av roboten kallad P-15U. Den roboten hade fällbara vingar och avfyrades av en ny typ av cylindrisk avfyringstub (KT-97M eller dubbeltub KT-138 på Projekt 1241 Molnija). De nya avfyringstuberna var inte bara kompaktare (1 meter kortare och 0,8 m smalare), utan roboten kunde avfyras direkt ur avfyringstuben utan förberedelser. Luckan för avfyringstuben fälldes upp automatiskt av hydraulik (hydraulcylindern kan ses som en ryggås på avfyringstuberna). Tekniken med automatiskt utfällbara vingar är direkt kopierade från kryssningsroboten P-5 Pjatjorka.

1972 infördes en ny och betydligt förbättrad version kallad P-15M. Den hade dubbelt så lång räckvidd och autopilot med tröghetsnavigering. Räckvidden var ofta betydligt längre än det avstånd på vilket de robotbärande fartygen själva kunde upptäcka mål, vilket gjorde det till en vanlig taktik att avfyra robotarna mot mål lokaliserade med radarpejl.

Historia 
P-15 Termit var den första sjömålsrobot som sänkte ett fartyg i strid. Detta skedde 21 oktober 1967 då en egyptisk Projekt 183R avfyrade två Termit-robotar mot den israeliska jagaren  utanför Port Said. Båda robotarna träffade med två minuters mellanrum och orsakade svåra skador, men inte tillräckligt för att sänka jagaren. Cirka en timme senare avfyrade ytterligare en egyptisk robotbåt sina Termit-robotar mot Eilat varav en träffade och sänkte fartyget. 47 miste livet och 41 skadades ombord på Eilat.

I december 1971 sänkte tre indiska Tsunami-båtar den pakistanska jagaren PNS Khaibar, minsveparen PNS Muhafiz och det amerikanska lastfartyget Venus Challenger med Termit-robotar under Operation Trident.

Varianter 
 P-15 – Ursprunglig version med 40 km räckvidd och icke-vikbara vingar.
 P-15U – Version med vikbara vingar och ny cylindrisk avfyringstub.
 P-15TG – Försöksversion med den infraröda målsökaren Kondor (Кондор).
 P-15M – Tyngre och 12 cm längre version med 80 km räckvidd, större sprängladdning och tröghetsnavigering.
 P-15MC – Variant av P-15M med bulgarisk elektronik för den bulgariska flottan.
 SY-1 – Kinesisk licenstillverkad kopia av P-15.
 SY-2 – Kinesisk variant med fastbränsleraket.
 HY-1 – Kinesisk licenstillverkad kopia av P-15M.
 HY-2 – Kinesisk version förlängd till 7,48 meter

Bilder

Källor 
 

Sovjetiska sjömålsrobotar
Sovjetisk krigsmateriel under kalla kriget
Casa Luis Barragán

Casa Luis Barragán, Luis Barragáns hus och studio, är beläget i Tacubaya i Mexico City och var arkitekten Luis Barragáns bostad åren efter andra världskrigets slut. Det uppfördes 1948 och är ett tre våningar högt betonghus på totalt 1 161 m² med en trädgård som återspeglar Barragáns stil under denna period. Idag är huset ett museum. Tunnelbanestationen Constituyentes ligger nära. Byggnaden anses vara ett magnum opus i den moderna arkitekturens design.

Museet ägs och förvaltas idag av Jaliscos delstat och Fundación de Arquitectura Tapatía Luis Barragán (Luis Barragáns arkitekturstiftelse).

Arkitekturen 
Huset ligger på Calle General Francisco Ramírez 12/14 i förorten Tacubaya i Mexico City. Fasaden är i stil med den omgivande bebyggelsen; det var mycket viktigt för Barragán att inte ändra en gatas linjer. Entréhallen är relativt liten för att ge en övergång från den yttre världen till interiören, i vilken Barragán användander starka livfulla färger.

En av de viktigaste inslagen i huset är ljuset. Då Barragán alltid skydde användandet av takljus, ges interiören ljus från små lampor som alltid placerats på bord.

Den magnifika trädgården är ett komplicerat pussel av naturliga korridorer och träd (ett av dem är endast dekorativt och inte alls levande).

Källor

Noter

Världsarv i Mexiko
Mexico City
Världsarv inskrivna 2004
Johan Kreüger

Johan Christian Kreüger, född den 11 september 1818 i Stockholm, död där den 18 juni 1902, var en svensk jurist, universitetstjänsteman och skriftställare.

Biografi
Kreüger gick på gymnasium i Stockholm och avlade därefter studentexamen vid Uppsala universitet 1836. Vid samma lärosäte avlade han 1838 juridisk-filosofisk examen och 1842 juris kandidatexamen. Han anställdes därefter som extra ordinarie kanslist i nedre justitierevisionsexpeditionen och blev samma år auskultant i Svea hovrätt, där han 1844 avancerade till extra ordinarie notarie. Åren 1846–1847 var han sekreterare i sjölagskommittén och därefter upprätthöll han periodvis under åren 1847 till 1852 befattningen som häradshövding i Memmings, Skärkinds och Åkerbo härads domsaga.

Efter sistnämnda befattning anställdes Kreüger 1853 som akademisekreterare och tillika ombudsman vid Lunds universitet; befattningar han upprätthöll till 1887 då han erhöll avsked och efterträddes av Otto Ernberg. Kreüger var därefter under återstoden av sitt liv förordnad av Kungl Maj:t till ett "särskilt uppdrag" vid Riksarkivet.

Vid sidan om sin sekreterarsyssla var Kreüger en flitig författare av uppsatser och artiklar i juridiska ämnen, ofta publicerade i Christian Naumanns Tidskrift för lagstiftning, lagskipning och förvaltning. Han skrev dock även artiklar om ämnen inom svensk historia, vilka bland annat publicerades i Ord och bild samt Nordisk revy. Enligt Nordisk familjebok ådagalade Kreüger dock i sin artiklar "vida mer beläsenhet och flit än egentlig vetenskaplig läggning". Som person har Kreüger beskrivits som "den sirlige och förbindlige". 

Johan Kreüger var son till amiralen Johan Henrik Kreüger och dennes hustru Eufrosyne Tenger. Han var gift med Irmgard Johanna Adelaide Granström (1835–1906), vilken i det samtida Lund var känd som en skicklig amatörsångerska (sopran), och för vilken Otto Lindblad komponerade Varför skall man tvinga mig att sjunga?. Makarna Kreüger fick tre barn: civilingenjören Henrik Kreüger (1857–1881), amanuensen Ivan Kreüger (1862–1893) och dottern Ingeborg Kreüger (1865–1875).

Bibliografi (urval)
 Cecilia Vasa (särtryck ur Nordisk revy; Stockholm 1896)

Se även
 Släkten Kreuger

Källor
 A. O. Lindfors: "Ur lifvet i Lund kring 1800-talets midt" (del III) i Ord och bild (16:e årgången, Stockholm 1907; Johan Kreüger omnämns i denna källa felaktigt med förnamnet Fredrik)

 Carl af Petersens & Anders Malm: Lunds universitets matrikel 1899 (Lund 1898-99)

Noter 

Akademisekreterare
Personer verksamma vid Lunds universitet
Svenskspråkiga fackboksförfattare
Svenska jurister under 1900-talet
Svenska författare under 1800-talet
Jurister från Stockholm
Författare från Stockholm
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1818
Avlidna 1902
Män
Ugglan
Gullabo landskommun

Gullabo landskommun var en tidigare kommun i Kalmar län.

Administrativ historik
Den 1 januari 1863 började kommunalförordningarna gälla och då inrättades cirka 2 500 kommuner (städer, köpingar och landskommuner), tillsammans täckande hela landets yta.

Denna kommun bildades däremot inte förrän 1871, genom att ett område bröts ut ur Torsås landskommun. Gullabo församling inrättades samtidigt. Vid kommunreformen 1952 skedde återföreningen genom att Gullabo åter gick upp i Torsås.

Politik

Mandatfördelning i valen 1938-1946

Se även
Gullabo socken

Referenser

Sveriges kommuner 1863-1951
Tidigare kommuner i Kalmar län
Indelningar i Torsås kommun
Chickenfoot (musikalbum)

Chickenfoot är den amerikanska rockgruppen Chickenfoots debutalbum, släppt den 5 juni 2009.

Låtlista 
Avenida Revolution
Soap On A Rope
Sexy Little Thing
Oh Yeah
Runnin' Out
Get It Up
Down The Drain
My Kinda Girl
Learning To Fall
Turnin' Left
Future In The Past
Bitten by the Wolf (bonusspår)

Amerikanska debutalbum
Musikalbum 2009
Tora Torbergsdotter

Tora Torbergsdotter, född 1025 på Giske i Møre og Romsdal, dödsår okänt, var drottning av Norge, gift med kung Harald Hårdråde omkring 1048 och mor till de norska kungarna Olav Haraldsson och Magnus Haraldsson.

Tora tillhörde den mäktiga Giskeätten. Hennes föräldrar var Torberg Arnesson och Ragnhild Erlingsdatter, Erling Skjalgssons dotter.

Källor
Merete Røskaft, Store norske leksikon, snl.no "Tora Torbergsdatter – utdypning (NBL-artikkel)", läst 2009-06-13

Norges drottningar
Födda 1025
Personer i Norge under 1000-talet
Kvinnor
Avlidna okänt år
Moelv

Moelv är en tätort i Ringsakers kommun, Innlandet fylke i Norge invid sjön Mjøsa, Europaväg 6 och Dovrebanan, mellan Hamar och Lillehammer. Orten fick status som stad (no. by) 2010, något som då även tillkom Brumunddal i samma kommun.

Se även 
 Moelven

Referenser 

Store norske leksikon, snl.no, "Molev", läst 2009-06-14 (CC-by-sa, GFDL)

Orter i Innlandet fylke
Ringsakers kommun
Hans Aarsman

Hans Aarsman, född 27 december 1951 i Amsterdam, är en nederländsk fotograf. Han är känd som en viktig person för New Topography-rörelsen.

Referenser

Externa länkar 

Nederländska fotografer
Män
Födda 1951
Levande personer
Personer från Amsterdam
Johan Carlson

Johan Erik Carlson, född 6 april 1954 i Sandviken, är en svensk infektionsläkare och ämbetsman, tidigare generaldirektör vid Smittskyddsinstitutet och Folkhälsomyndigheten.

Carlson disputerade vid Uppsala universitet på en doktorsavhandling relaterad till malaria och är docent i infektionsepidemiologi vid Karolinska institutet.

Carlson var överläkare vid epidemiologiska enheten på Smittskyddsinstitutet 1997–1999, nationell expert på EU-kommissionens folkhälsodirektorat 1999–2001, sakkunnig läkare från 2001 och enhetschef från 2004 på Socialstyrelsens smittskyddsenhet samt därefter avdelningschef vid Socialstyrelsens tillsynsenhet 2005–2009. Den 28 maj 2009 utnämndes Carlson till Ragnar Norrbys efterträdare som generaldirektör på Smittskyddsinstitutet.

I februari 2013 meddelade regeringen att man avsåg bilda en ny myndighet, Folkhälsomyndigheten, som skulle bestå av Smittskyddsinstitutet, Statens folkhälsoinstitut och delar av Socialstyrelsen. Carlson utsågs i april 2013 till särskild utredare med uppgift att leda bildandet av den nya myndigheten och var från och med 1 januari 2014 Folkhälsomyndighetens första generaldirektör.

Carlson gick i pension efter att hans förordnande, som redan hade förlängts vid två tillfällen, löpte ut den 31 oktober 2021. Han efterträddes av Karin Tegmark Wisell.

Utmärkelser
Johan Carlson har tilldelats Europeiska smittskyddsmyndighetens förtjänstmedalj och Uppsala kommuns hedersmedalj för sina insatser för folkhälsa och smittskydd.

Källor 

Svenska infektionsläkare
Generaldirektörer för Smittskyddsinstitutet
Personer verksamma vid Karolinska Institutet
Födda 1954
Män
Svenska docenter
Levande personer
Generaldirektörer för Folkhälsomyndigheten
Erling Skjalgsson

Erling Skjalgsson, född 975 (omstritt födelseår), död 1028, var en norsk herse och lendmann som tillhörde en mäktig hövdingaätt på Vestlandet. Erling hade sin huvudgård i Sola på Jæren. Enligt sagorna gifte han sig med kung Olav Tryggvasons syster Astrid. I gengäld stödde han och hans ätt kungen och fick stor betydelse för Olavs maktställning i Norge. Erling ska ha fått allt land mellan Sognefjorden och Lindesnes i förläning. Däremot ska han enligt Snorre ha tackat nej till att bli jarl och nöjde sig med titeln herse som hans fäder. Han nämns även som lendmann, en av de första med den titeln.

Erling Skjalgsson följde med kung Olav på hans härtåg till Pommern, men deltog inte i slaget vid Svolder. Under det så kallade jarlestyret i Norge ska han länge ha hållit sig oavhängig ("Rygjakongen"), men ingick efter Erik Håkonssons Englandsresa förlikning med Sven Håkonsson, och slogs på jarlens sida mot Olav den helige vid Nesjar 1016. Efter nederlaget förlikade sig Erling med kung Olav och behöll sin mäktiga ställning på Vestlandet, nu som kungens lendmann. Trots förlikningen blev aldrig förhållandet till Olav den helige gott, och efter dråpet på Erlings släkting Asbjørn Selsbane blev de personliga fiender. År 1027 ingick Erling allians med kung Knut den store och skickade sina två söner till England. År 1028 blev han överrumplad av kung Olav i Boknafjorden och blev nedhuggen av en av kungens män.

Erling skildras som human mot sina underordnade och trofast mot sina vänner, men stolt och ovillig att böja sig för någon. Hans dotter Ragnhild (eller Astrid) blev gift med Torberg Arnesson, deras dotter Tora var mor till Olav Kyrre. Erling blev därmed stamfar till de senare norska kungarna. Genom dottern Geirtrud, gift med Torbergs bror Arne, blev han stamfar till Bjarköätten. Ättens manssida, genom sonen Aslak och hans efterkommande, levde som mäktiga hövdingar på Sola i över 100 år efter Erling Skjalgssons död.

Källor
Store norske leksikon, snl.no, "Erling Skjalgsson", 2009-03-09 (CC-by-sa, GFDL)

Vidare läsning
http://www.snl.no/.nbl_biografi/Erling_Skjalgsson/utdypning

Födda 975
Avlidna 1028
Personer i Norge under 900-talet
Personer i Norge under 1000-talet
Män
Dalkarlsvägen

Dalkarlsvägen är ett samlingsnamn för de vägar som användes vid dalfolkets vandringar mellan hembygden och Stockholm från 1500-talet till början av 1900-talet. Överbefolkning i Dalarna tvingade befolkningen att ta säsongsarbeten i Stockholm. Föreningen Dalkarlsvägen har arrangerat ett antal vandringar från Dalarna till Stockholm.

Referenser

Noter

Externa länkar
Basförstärkare

En basförstärkare är en förstärkare avsedd för användning med elbas.

De liknar gitarrförstärkare men är designade för att även klara de lägre frekvenser som en elbas omfattar, vanligen ned till cirka 40Hz för en fyrsträngad elbas. Vissa elgitarrister har använt basförstärkare för att de varit mer optimerade för ett ljud med lägre tonomfång. Basförstärkare måste arbeta med större effekt eftersom örats ljudkänslighet blir lägre vid låga frekvenser. För samma upplevd ljudstyrka måste betydligt mycket mer effekt användas. Detta gör att större krav sätts på både förstärkardel och högtalare. Vissa förstärkare är dessutom fläktkylda. 
Basförstärkare kan likt elgitarrförstärkare vara av typ med förstärkare och högtalare i en låda, eller så kan förstärkare användas med en eller vanligen två högtalarlådor.

Externa länkar 
 Basförstärkartyper, tillämpning och relaterat - Bassamplifier.org

Ljudteknik
Musikinstrument
Svante Öberg

Carl Svante Öberg, född 1946, är en svensk ekonom och ämbetsman. 

Öberg anställdes på Finansdepartementet 1974, blev departementsråd 1982, finansråd och chef för ekonomiska avdelningen 1989 och statssekreterare 1990-1991. Efter den borgerliga valsegern blev han ekonom i den socialdemokratiska riksdagsgruppen och senare rådgivare till Internationella valutafonden. Efter socialdemokraterna valseger 1994 utnämndes Öberg åter till statssekreterare på Finansdepartementet. Han var generaldirektör på Konjunkturinstitutet 1997-1999 och på Statistiska centralbyrån 1999-2005. 

Öberg utnämndes till vice riksbankschef 2006 och förste vice riksbankschef 2008. Han representerar Riksbanken i EU:s ekonomiska och finansiella kommitté och i Europeiska centralbankens internationella kommitté.

Öberg har en filosofie kandidat-examen i nationalekonomi från Stockholms universitet.

Källor
CV på Riksbankens webbplats
Sveriges statskalender

Svenska generaldirektörer
Män
Födda 1946
Svenska statssekreterare
Svenska socialdemokrater
Levande personer
Vice riksbankschefer
Kraftprovet

Kraftprovet är en återkommande löpartävling som arrangeras i Trollhättan årligen den tredje fredagen i juli. Distansen är 11 600 meter. Loppet är inledningen till festivalen Fallens dagar.

Historik 

Det första loppet arrangerades 1986 då 374 löpare deltog. Deltagarantalet har stigit sen dess och 2007 slog man rekord med 1407 löpare vid målgång. I Kraftprovet har ett flertal celebriteter inom löparvärlden deltagit. 1988 deltog Yobes Ondieki som året därpå slog världsrekord på 10 000 meter. Andra som kan nämnas är Gunder Hägg, Arne Andersson och Kirsten Melkevik Otterbu. Banrekordet är 33 minuter och 43 sekunder och sattes 2009 av Sammy Kurui från Kenya. Motsvarande rekord på damsidan sattes 2016 av Etalemahu Zeleke Habtewold från Sverige på tiden 39 minuter och 16 sekunder.

Banbeskrivning

Loppets start och målgång är vid fallområdet cirka en kilometer från Trollhättans centrum. Banan som är mycket kuperad och varierar från bred asfalterad väg till smal stig börjar med en längre uppförsbacke på en kilometer upp till stadsdelen Strömslund där man också når loppets högsta punkt. Därefter kommer en lång nedstigning till Olidans kraftverk där man når loppets lägsta punkt, totalt en nedstigning på 80 meter. Den sista delen av loppet går genom slussområdet och längs kanalen för att slutligen nå fram till målgången.

Vinnare genom tiderna, herrar

Vinnare genom tiderna, damer

Källor

Externa länkar

Återkommande sportevenemang med premiär 1986
Sportevenemang i Trollhättan
Svenska långlopp
Återkommande sportevenemang i juli
Sanfona

Sanfona är ett musikalbum av Egberto Gismonti, utgivet 1980 av ECM Records. Skivan var uppdelad i två delar: på första skivan spelar Gismonti tillsammans med Academia de Danças (och fick titeln "Egberto Gismonti & Academia de Danças") och på andra skivan spelar helt ensam (och fick titeln "Solo"). Första skivan spelades in i Oslo i november 1980 och andra skivan spelades in i München, i april 1981.

Albumet producerades av Manfred Eicher, grundaren till ECM Records.

Låtlista
Alla låtar är skrivna av Egberto Gismonti.
CD 1 ("Egberto Gismonti & Academia de Danças")
"Maracatu" – 8:12
"10 Anos" – 7:25
"Frevo" – 
"Lôro" – 5:27
"Em Família / Sanfona / Dança dos Pés / Eterna" – 21:10
Total tid: 50:56
CD 2 ("Solo")
"De Repente" – 16:05
"Vale do Eco" – 7:43
"Cavaquinho" – 7:57
"12 de Fevereiro" – 8:05 
"Carta de Amor" – 5:06
Total tid: 45:13

Medverkande
Egberto Gismonti — piano, 10-strängad gitarr, orgel, röst, super 8-gitarr
Academia de Danças:
Mauro Senise — sopran- & altsaxofon, flöjt
Zeca Assumpção — bas
Nene — trummor, percussion

Musikalbum 1981
Jazzalbum
McMurdosundet

McMurdosundet är ett cirka 60 km (max 74 km) brett och 148 km långt sund mellan Ross Island och Victoria Land i Antarktis. Det gränsar i söder mot Ross shelfis och har därför mer karaktär av en bukt. MacMurdosundet är en viktig inkörsport till den antarktiska kontinenten. Flera Antarktisexpeditioner har haft sina basläger vid McMurdosundet. Bland andra Robert Scott och Ernest Shackleton. Intill sundet, på Rossön ligger också Antarktis största samhälle, den amerikanska forskningsstationen McMurdo Station.

McMurdo-sundet upptäcktes 1841 av James Clark Ross.

Galleri

Källor 
 Store norske leksikon, snl.no, "McMurdo Sound", läst 2009-06-14 (CC-by-sa, GFDL)
 Encyclopaedia Britannica Online, "McMurdo Sound", läst 2009-06-14
 University of Chicago: "Virtual Tour - McMurdo Station, Antarctica"

Antarktis geografi
Sund i Antarktis
Antarktiska oceanen
Ross shelfis

Ross shelfis är världens största shelfis och är belägen i Rosshavet, Antarktis. Den täcker en yta på cirka 490 000 km².

Gränsen mot havet är skarp och utgörs av en 30–50 meter hög isvägg, Rossbarriären. Större delen av ismassan flyter i havet. Tjockleken varierar från 200–300 meter vid iskanten till cirka 700 meter längst i söder. Isshelfen växer till genom glaciärströmmar från inlandsisen och genom snöfall. Fronten rör sig med en fart av uppskattningsvis ett par meter om dygnet. Hela tiden brytes större eller mindre issjok loss, som driver iväg som isberg.

Flera antarktiska expeditioner har haft sina vinterkvarterer på Ross-shelfen. Bland andra låg Roald Amundsens läger Framheim och Richard Byrds Little America I–V söder om Valbukten. Denna bukt är den sydligaste punkt i världen som fartyg kan nå. 

Ross shelfis upptäcktes 1841 av britten James Clark Ross. Den blev besökt första gången år 1900 av norrmannen Carsten Borchgrevink. Två år senare gjorde Robert Scott en ballonguppstigning för att få överblick över shelfisen.

Källor
Store norske leksikon, snl.no, "Ross Ice Shelf", läst 2009-06-14 (CC.by-sa, GFDL)
Sara Palmblad, Populär historia 2/2001, "Djupfrysta minnen"

Se även

Antarktis shelfisområden