kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Diskreta värden

Diskreta värden är värden som är åtskilda från varandra till skillnad från kontinuerliga värden. Heltal, Z, är exempelvis en diskret mängd, medan mängden av reella tal är ett kontinuum. 

Digital elektronik använder diskreta spänningsnivåer, oftast två (binärt), medan analog elektronik i princip använder ett kontinuerligt område för spänningar eller andra storheter, som analog representation av verkligheten. I en digital utrustning måste en verklig storhet diskretiseras, exempelvis med omvandling från analog till 16-bitars digital representation. Vid diskret aritmetik kan information förloras på grund av nödvändig avrundning eller trunkering. I analog elektronik (analog dator) är avrundning inte nödvändig, men noggrannheten begränsas ändå av att man i verkligheten inte kan ha oändligt god precision hos de ingående komponenterna eller helt eliminera temperaturpåverkan. 

Analog elektronik arbetar tidskontinuerligt med storheter medan digital hantering kräver tidsdiskretisering, sampling, med diskreta värden för respektive tidpunkt. Detta sker vid all analog/digital-omvandling eftersom varje typ av omvandling tar en viss tid i anspråk. z-transformerna är utformade för att hantera tidsdiskreta signaler.

Se även 
 Diskret matematik
 Digitalteknik
 Skottbrus
 Analog elektronik

Matematisk terminologi
Datorteknik
Signalbehandling
Diskret matematik
GEHAG

GEHAG, Gemeinnützige Heimstätten-, Spar- und Bau-Aktiengesellschaft, bostadsföretag i Berlin som blivit känt för sina nydanande bostadsområden under 1920-talet.

GEHAG skapade under 1920-talet nya bostadsområden som Onkel Toms Hütte, Hufeisensiedlung och Wohnstadt Carl Legien i bostadsbristens Berlin. I samband med skapandet av Stor-Berlin 1920 kom stora planer för nya moderna bostadsområden att starta. Vid GEHAG verkade arkitekten och stadsplaneraren Bruno Taut som skapade de än idag populära bostadsområdena. Under 1970-talet skapade GEHAG Gropiusstadt i Berlin.

Externa länkar
GEHAG

 
Berlin
Tyska företag
James Badge Dale

James Badge Dale, född 1 maj 1978 på Manhattan i New York, är en amerikansk skådespelare. Dale är mest känd för sin roll som Chase Edmunds i tv-serien 24 och som PFC Robert Leckie i krigsserien The Pacific. Han var även som elvaåring med i Flugornas herre (1990).

Filmografi i urval 

 (24 avsnitt)

 (sju avsnitt)
 (13 avsnitt)

 (åtta avsnitt)

Externa länkar 

Födda 1978
Amerikanska skådespelare under 2000-talet
Amerikanska TV-skådespelare
Män
Levande personer
Skådespelare från New York
Personer från Manhattan
Tammerfors–Seinäjoki-banan

Tammerfors–Seinäjoki-banan är ett banavsnitt på finska Stambanan och sträcker sig från Tammerfors, via Parkano till Seinäjoki. Bansträckningen är även känd under namnen Parkanobanan och Parkano direktbana. Bansträckningen är huvudsakligen enspårig och elektrifierad samt utrustad med automatisk trafikövervakning. Sträckorna Tammerfors–Lielax och Pohjois-Louko–Seinäjoki är tvåspåriga. Högsta tillåtna hastighet är 200 km/h (avser Lielax–Seinäjoki; 2009).

Tågen mellan Tammerfors och Seinäjoki gick ända fram till 1970-talet från Tammerfors öster om Näsijärvi till Haapamäki. Sträckan Parkano–Seinäjoki stod klar 1970, och fortsättningen söderut till Lielax 1971. Den elektrifierades 1975. Banan byggdes över 170 km torvkärrmark som ännu i denna dag förorsakar problem på grund av sänkningar. Vid planeringen av linjedragningen och vid byggandet av banan var det tänkt att Parkano enbart skulle bli en mötesplats för tågen. Befolkningen var dock av den åsikten att bygget borde komma orten till godo och efter påtryckningar från lokalbefolkningen byggdes en järnvägsstation; passagerarna räcker till och den barackstation som byggdes "temporärt" är ännu i bruk. Ifall man hade tänkt bygga en järnvägsstation i Parkano redan från början så hade man dragit järnvägen närmare tätorten. Tekniskt sett skulle detta ha varit möjligt och prislappen densamma.

Stationer

Se även
Stambanan

Källor

Externa länkar

Järnvägslinjer i Finland
Järnvägslinjer öppnade 1971
Parkano
Transport i Seinäjoki
Transport i Tammerfors
24: Redemption

24: Redemption är en amerikansk TV-film från 2008 i regi av Jon Cassar, baserad på TV-serien 24. Filmen är 83 minuter lång och utspelar sig i realtid. 24: Redemption utspelar sig mellan sjätte och sjunde säsongen av TV-serien.

Handling 
Efter att ha offrat allt för sitt land har Jack Bauer (Kiefer Sutherland) bara en sak kvar - sin frihet. Han jobbar som missionär i Afrika där han måste stoppa en hänsynslös krigsherre från att rekrytera oskyldiga barn till hans mordiska milis. För att lyckas med detta måste han konfronteras sitt förflutna och fatta ett omöjligt beslut som kommer att ändra hans liv för alltid. Samtidigt letar USA:s regering efter Jack för att ställa honom inför rätta.

Medverkande (i urval) 
 Kiefer Sutherland - Jack Bauer
 Cherry Jones - Allison Taylor
 Bob Gunton - Ethan Kanin
 Colm Feore - Henry Taylor
 Powers Boothe - President Noah Daniels
 Robert Carlyle - Carl Benton
 Jon Voight - Jonas Hodges
 Peter MacNicol - Tom Lennox
 Gil Bellows - Frank Trammell
 Hakeem Kae-Kazim - Colonel Iké Dubaku

Externa länkar 
 

Amerikanska actionfilmer
Amerikanska TV-filmer
TV-filmer 2008
Ossobuco

Ossobuco, osso buco (italienska: "ben med hål i", osso: ben, buco: hål) eller ossobuco alla milanese är en traditionell italiensk gryträtt från Milano. Den består av kalvlägg i skivor (med ben och märgen kvar i benet och märgen ska ätas tillsammans med köttet) som bräseras tillsammans med grönsaker, kryddor och vitt vin. Rätten serveras ofta med gremolata och risotto.

Källhänvisningar

Externa länkar 
Allt om mat (publicerat 30 okt 2016), Ossu buko

Italienska maträtter
Kötträtter
Hyvinge–Karis-banan

|}
|}
Hyvinge-Karis-banan är en del av Finlands bannät och sträcker sig mellan Hyvinge och Karis. Bansträckningen är 99 km lång, enkelspårig och inte elektrifierad. Den används endast för godstrafik, ej persontåg. Banan från Hyvinge via Karis till Hangö byggdes ursprungligen av ett privat järnvägsföretag och invigdes år 1873. Trafiken var inte lönsam, och banan inköptes av staten redan år 1875. 

År 2020 beslöt riksdagen att elektrifiera banan. Projektet beräknas vara klart 2024.

Ändstationen i Hyvinge disponeras numera av Finlands järnvägsmuseum.

Källor

Noter

Se även
Hangöbanan

Externa länkar

Järnvägslinjer i Finland
Järnvägslinjer öppnade 1873
Transport i Nyland
Gropiusstadt

Gropiusstadt är en stadsdel i Neukölln i Berlin. Den byggdes 1962–1975 i dåvarande Västberlin som satellitstad, mellan områdena Britz, Buckow och Rudow.  Gropiusstadt har fått sitt namn efter Walter Gropius. Stadsdelen byggdes av Berlins kommunala bostadsbolag DEGEWO och GEHAG. Från dess att området stod klart präglades det av sociala problem och Berlin har på olika sätt försökt att råda bot på de problemen.

Historia
I mitten av 1950-talet började man fundera på möjligheten att skapa ett nytt stort bostadsområde i södra Neukölln i dåvarande Västberlin. Tanken var att skapa ett område i modernismens anda, präglat av idéerna av CIAM och Le Corbusier. Från att ha haft en idé om att utvidga Bruno Tauts Hufeisensiedlung söderut valde man sedermera idén att använda åkermark vid Berlins södra stadsgräns. En av initiativtagarna var det allmännyttiga bostadsbolaget Gehags Karl-Heinz Peters som även föreslog Walter Gropius som arkitekten att genomföra utformningen till Berlins senat.

1958 följde de första markinköpen för vad som då kallades Großsiedlung Britz-Buckow-Rudow – Großsiedlung BBR. Walter Gropius och hans arkitektkontor The Architects Collaborative (bl.a. Alexander Cvijanovic) engagerades i projektet. Då var planen att uppföra 14 500 bostäder. I och med Berlinmurens uppförande 1961 ändrades premisserna: den begränsade tillgången på mark i Västberlin medförde att man lät byggnaderna skjuta i höjden - höghus på upp till 30 våningar istället för de av Gropius koncipierade 14-våningshusen. Även grönområdena reducerades.

Den 7 november 1962 togs det första spadtaget av Berlins borgmästare Willy Brandt i sällskap av Walter Gropius och byggherren Gehags Karl-Heinz Peters för områdets första del. Hela byggandet stod de kommunala bostadsbolagen Gehag och Degewo för. Från 1965 förlängdes Berlins tunnelbanas U7 till Gropiusstadt och slutstationen Rudow. Efter det att Gropius avlidit gavs området 1972 namnet Gropiusstadt och stod helt klart 1975 med 18 500 lägenheter.

Gropiusstadt har präglats av sociala problem sedan området stod klart. Problemen i Gropiusstadt återges bland annat i boken och filmen Gänget i tunnelbanan / Christiane F. (Wir Kinder am Bahnhof Zoo) där bokens huvudperson bor i Gropiusstadt. Omsättningen på hyresgäster har varit hög och man har försökt att förbättra området genom att bygga om delar av det. Kritik har riktats mot utformningen som skapat otrygghet och alienation bland invånarna.

Referenser

Externa länkar 

Stadsdelar i Berlin
Neukölln (stadsdelsområde)
Global Infantilists

Global Infantilists var en kortlivad musikgrupp i början av 1980-talet i Stockholm med Mare Kandre (sång, piano) och Olle Schedin (gitarr, piano, synt med mera). På den självbetitlade debuten spelar även Sven Ohlman (bas) och Mats Wigerdal (trummor). Bandets ursprung var ett musikarbete som Ohlman hade i gymnasiet. På "A Sense of Belonging" medverkar Håkan Soold (gitarr). Medlemmarna kom från punkrocksscenen från det sena 1970-talet; Kandre som sångerska i banden Kramp och Ruhr; Schedin hade spelat Schedin hade spelat med Soold i Guds barn och Dom Dummaste, Ohlman i Plast och Wigerdal i Kitchen & The Plastic Spoons.

Global Infantilists hann bara göra två skivor innan Mare Kandre lämnade musicerandet för en succéartad författarbana. På debuten kan man fortfarande skönja punkrötterna, medan uppföljaren snarare får föras till synt- eller konstmusikfacket. Den präglas av Schedins konstfärdigt utmejslade syntkaskader och Kandres särpräglade röst och poetiska texter. De medverkade också i SVT:s Bagen.

Diskografi

Källor

Externa länkar
 En intervju med Global Infantilists i Stockholmstidningen
 SVD:s recension av A Sense of Belonging
 Omslaget till debutskivan

Svenska pop- och rockgrupper
Svenska new wave-grupper
Blodklöver

Blodklöver (Trifolium incarnatum) är en ört inom familjen ärtväxter. Örten är ettårig, och blir cirka 40 cm hög.

Kronbladen är oftast blodröda, men ibland gulvita.

Beskrivning 
Stjälken är upprätt och mjukt hårig. Bladen är trefingrade med ganska breda, omvänt äggrunda småblad som är håriga på båda sidorna. Stiplerna är breda och trubbiga. Blodklöver blommar från juni till augusti med röda blommor som sitter samlade i ett långskaftat avlångt huvud. Fodret är hårigt och har tio nerver och fem liklånga foderflikar. Kronan är blodröd vilket i kombination med de långsträckta blomhuvudena gör att arten ser mycket speciell ut.

Blodklöver kan knappast förväxlas med de andra klövrarna. De rödblommiga arterna rödklöver (T. pratense), skogsklöver (T. medium) och alpklöver (T. alpestre), har runda blomhuvuden och är fleråriga.

Utbredning 
Blodklöver förekommer tillfälligt på kulturmark i södra och mellersta Sverige. Första fynduppgift är från Lund, Skåne och publicerades av Lilja i andra upplagan av Skånes flora år 1870 (Hylander 1971).

Växten hittas i stora delar av Europa inklusive Turkiets europeiska del. Habitatet utgörs av ängar, betesmarker och vägkanter. Blodklöver föredrar en årlig nederbörd av 920 mm samt temperaturer mellan 5,9 °C och 21,3 °C.

Hot 
För beståndet är inga hot kända. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig.

Referenser

Noter

Övriga källor 
Den virtuella floran

Ärtväxter
Bl Växtindex
MMS

MMS kan syfta på:
 Mms – en tjänst i mobiltelefoni, se mms
 MMS – ett företag som genomför tittarmätningar i Sverige, se Mediamätning i Skandinavien
 MMS – ett enkelt test för skattning av kognitiva funktioner engelska: Mini Mental State, se Mini Mental Test
Östberga, Djursholm

Östberga är en del av Djursholm i Danderyds kommun, Stockholms län.

Här finns en av Roslagsbanans stationer, 7,7 km från Stockholms Östra. Under hösten 2006 brann den gamla stationskuren ned, och den har därefter ersatts med en kur av glas.

Djursholm
Järnvägsstationer vid Roslagsbanan
Transportanläggningar i Danderyds kommun
Gigant

Gigant var en svensk serietidning i antologiform med superhjälteserier från DC Comics som utkom åren 1964–85 och återupplivades kortvarigt 2001.

Historik

Den första versionen
Under de första åren gavs tidningen i svartvitt och i storformat, med serier som "Läderlappen" och "Stålmannen" och äventyr där de bägge möttes och samarbetade. Från och med 1965 gjordes tidningen helt i färg.

Under åren har tidningen främst varit ett forum för "Lagens Väktare" (i original "Justice League of America"), en serie om en sammanslutning av DC:s största superhjältar. Utöver detta har tidningen innehållit en längre sejourer med "Metallmännen" och "Gröna Lyktan" samt kortare avsnitt, ofta gammalt material, med diverse hjältar som "Svarta Fågeln", "Gröna Pilen", "Gummimannen", "Metamorfo", "Jägaren", "Blixten" och "Höken".

Den andra stora formatändringen i tidningens historia kom 1983, så man gjorde om tidningen till en 100-sidig svartvit tidning i stil med Agent X9. Serierna ändrade också karaktär – utöver trotjänarna "Lagens Väktare" satsade man på repriser av "otäckare" serier som "Träskmannen", "Svarta Skuggan" och "Kong" från Serietidningen, men också på klassiker som "Plastmannen", samt nyare och modernare serier som "Facklan", "Arak, Son of Thunder", "Jemm, Son of Saturn", "Vigilante" och "Camelot 3000". Det enda inslaget som inte var en DC-produkt var dagspresserien "Super-Ville" av Ralph Smith.

1985 slogs tidningen ihop med den nyligen återupplivade Serietidningen (innehållande "Nya Tonårsgänget"), men i slutet av året lades Gigant ner i och med nr 10. Bakom rodret på tidningen ända fram till slutet stod redaktören Cristian Hammarström, även känd som Super-Cristian.

Den andra versionen
Kring millennieskiftet försökte Egmont Serieförlaget åter ge ut DC-serier och satsade på att återuppliva Superman (först under namnet Super-Äventyr) och Gigant med nytillskottet JLA. Ingen av tidningarna blev långvarig.

Gigant gjordes i nordisk samproduktion och modellerades efter det danska konceptet med Gigant som en tidning fylld med crossovers mellan DC-hjältar och figurer från andra förlag (till exempel Marvel och Image Comics). Tidningen utkom bara med totalt sex nummer under 2001.

Nedlagda svenska serietidningar
DC Comics
Serietidningar startade 1964
Serietidningar nedlagda 1985
Altorp

Altorp är en del av Djursholm i Danderyds kommun i Stockholms län. 

I Altorp finns bland annat en järnvägsstation längs Roslagsbanan, ett gravkapell, en förskola och en skog.

Förskolan Altorp 

Förskolan Altorp är en kommunal förskola som startades 1977.

Altorpsskogen 
Altorpsskogen är en skog som ligger i Danderyd. I Altorpsskogen finns fyra olika motionsspår.

Altorps station 

Altorp är en av Roslagsbanans stationer, en mötesstation på den enkelspåriga bangrenen Djursholms Ösby–Näsbypark. Den ligger 8,4 kilometer från Stockholms östra och består av två sidoplattformar vid ett kort dubbelspår. Altorp var ändstation när den invigdes 1910, men linjen drogs vidare till Lahäll 1928.

Externa länkar
 Förskolan Altorp
 Altorpsskogen

Danderyds kommun
Järnvägsstationer vid Roslagsbanan
Djursholm
Järnvägsstationer invigda 1910
1910 i Sverige
Transportanläggningar i Danderyds kommun
Love Explosion

Love Explosion är en musikgrupp inom den göteborgska proggen, bildad 1968. Sin inspiration hämtade gruppen från sen 1960-talsrock som Bob Dylan och The Doors. Gruppen har också jämförts med det svenska proggbandet Gudibrallan.

Gruppen framträdde på båda gärdesfesterna 1970 och medverkade även på det samlingsalbum som förevigade delar av den andra festen (Festen på Gärdet, 1971). Samma år utgavs gruppens debutalbum Bästa låtar på MNW. Skivan kom ut i två versioner. Den första innehöll låten "Djävulens patrask" där gruppen lånat melodin från Bob Dylans "Desolation Row". Dylans skivbolag vägrade dock att godkänna Love Explosions text, vilket gjorde att skivan drogs in. Texten blev även fälld av Radionämnden för att den inte uppfyllde "estetiska minimikrav". Senare utgavs skivan i en andra version där melodin till "Djävulens patrask" hade bytts ut. Gruppen upplöstes en första gång 1972.

Den 30 november och 1 december 1979 återförenades Love Explosion för två konserter på Renströmska jazzklubben i Göteborg. Varje kväll framfördes över fyrtio låtar i tre set. Bandet bestod vid detta tillfälle av Bo Berndtsson, Mats Brune, Henrik Dyrssen, Anders Ellegård, Dennis Huntington, Mikael Jörgenfelt, Bengt Lövkvist, Torgny Sjöstedt och Stefan Sundström.

2001 släpptes ytterligare en skiva, jämnt 30 år efter den första, som heter April 2001 på CD av Bioquest Productions.

Bandet har även egenhändigt gett ut skivan Skrea Strand (2006), vilken består av demoinspelningar.

Textmässigt behandlade gruppen skilda ämnen, med formmässiga influenser från såväl blues och pop som svensk dansmusik och äldre bunden poesi. Inte sällan användes ironi. Gruppen har beskyllts för att hylla musikalisk amatörmässighet. Flera av medlemmarna var verksamma inom KPML(r):s ungdomsförbund i Göteborg. Gruppens kanske mest kända låt är "Stockholm City" (även kallad "Ljusne"). Jan Hammarlund spelade in låten till sitt album Befriade från skolan (1972). Även Greg FitzPatrick har gjort en cover på låten.

Diskografi 
 Studioalbum

Demosamling
2006 – Skrea Strand

 Medverkan på samlingsalbum

Källor

Fotnoter

Tryckta källor

Externa länkar
 Officiell webbplats

Musikgrupper inom proggrörelsen
Svenska rockgrupper
Musikgrupper från Göteborg
Musikgrupper bildade 1968
Westend, Berlin

Westend är en stadsdel i västra Berlin, tillhörande stadsdelsområdet Charlottenburg-Wilmersdorf, samt även en pendeltågsstation med samma namn från 1877. Den är belägen utanför Berlins ringbana, omedelbart väster om Charlottenburg. Stadsdelen planerades ursprungligen som villaförort till Berlin och döptes efter den fashionabla stadsdelen West End i London, men kom med tiden i de centrala delarna även att bebyggas med hyreshus.  

Westends centrum ligger omkring gatan Reichsstrasse, mellan Theodor-Heuss-Platz och Steubenplatz.

Kända byggnader och sevärdheter
Berlins Olympiastadion
Funkturm, Berlins radiotorn.
Haus des Rundfunks, säte för TV-kanalen Rundfunk Berlin-Brandenburg.
Berlins mässområde och ICC Berlin, kongresscentrum.
Waldbühne, utomhusscen för större konsertevenemang.

Kända Westendbor

Conrad Ansorge (1862-1930), pianist och kompositör.
Elly Beinhorn (1907-2007), flygare och författare.
Günter von Drenkmann (1910-1974), jurist och kammarrättspresident.
Wilhelm Foerster (1832-1921), astronom.
Karl-Theodor zu Guttenberg (född 1971), politiker och minister tillhörande CSU.
Veit Harlan (1899-1964), skådespelare och regissör.
Paul Hindemith (1895-1963), kompositör.
Curd Jürgens (1915-1982), skådespelare.
Robert Koch (1843-1910), läkare och mikrobiolog, nobelpristagare i medicin 1905.
Georg Kolbe (1877-1947), skulptör.
Hilde Körber (1906-1969), skådespelare.
Reinhold Lepsius (1857-1922), impressionistisk porträttmålare.
Erich Mendelsohn (1887-1953), expressionistisk arkitekt.
Emil Nolde (1867-1956), expressionistisk konstnär.
Lilli Palmer (1914-1986), skådespelerska och författare.
Magda Quandt (1901-1945), sedermera gift med Joseph Goebbels.
Joachim Ringelnatz (1883-1934), humorist.
Bernd Rosemeyer (1909-1938), racerförare.
Thilo Sarrazin (född 1945), politiker och författare.
Max Schmeling (1905-2005), världsmästare i tungviktsboxning.
Georg Simmel (1858-1918), filosof och sociolog.
Richard Strauss (1864-1949), kompositör.
Robert Walser (1878-1956), författare.
Kurt Weill (1900-1950), kompositör.
Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff (1848-1931), filolog.

Externa länkar
Grisfötter

Grisfötter är en styckningsdetalj från tamsvin eller vildsvin. De består av mycket ben, men innehåller även en del kött. Grisfötter kan rimmas, kokas, stekas eller griljeras och har en kraftfull svinsmak. Aladåb är en maträtt som kan baseras på grisfötter.

I Sverige har maträtten blivit mindre vanlig och förekommer främst på julbord.

Se även 
Fläskkött

Referenser

Externa länkar
Grisfötter på spisa.nu
"Grisfötter – en rätt vi sällan serveras idag"

Kött
Revbensspjäll

Revbensspjäll är en styckningsdetalj från vanligtvis gris. Den består av kött och ben från bröstkorgen. De främre revbenen blir tjocka revben (med mer vidhängande kött) och de bakre tunna revben, även kallade "spare ribs". Tjocka revben är oftast knäckta så att de ska vara lättare att dela. Motsvarande detalj på lamm kallas lammrack och innefattar även kotlettraden. Revbensspjäll tillagas ofta genom ugnsbakning eller grillning.

Källor

Noter 

Fläskkött
Alfredo Alcala

Alfredo Alcala, född 23 augusti 1925, död 8 april 2000, var en filippinsk serieskapare. Alcala hoppade tidigt av skolan och fick istället hanka sig fram på diverse dekorations- och designjobb. Under den japanska ockupationen av Filippinerna försåg han de allierade med kartor över hemliga bunkrar. De första serierna började han teckna 1948. I intervjuer har Alcala sagt att han inspirerades av bland annat Hal Foster, Lou Fine och Alex Raymond. Till en början arbetade han för Ace Publications, Filippinernas största tidskriftsförlag.

Alcala blev snart en känd och populär serieskapare i hemlandet, men det var först med fantasyserien "Voltar", skapad 1963, som han blev känd i övriga världen. Vid det här laget hade Ace Publications lagt ner sin verksamhet och Alcala hade tillsammans med landsmännen Virgilio Redondo, Nestor Redondo, Amado Castrillo, Tony Caravana och några till startat ett eget förlag. Det var främst tack vare just "Voltar", en fantasyserie i vikingamiljö, som förlaget blev en ekonomisk framgång.

Särskilt populär blev han i USA och i början av 1970-talet blev han rekryterad av DC Comics, för vilka han främst tecknade fantasy- och skräckserier. 1976 flyttade han till USA, där han också arbetade för Marvel och Dark Horse Comics. Produktionen har en enorm spännvidd och inkluderar bland annat "Destroyer Duck", "Hellblazer", "Conan Barbaren", "Rick O'Shay", "Man Thing", "El Diablo", "Star Wars" och "Swamp Thing".

Alfredo Alcala är känd för sin snabba produktionstakt. Det sägs att Alcala, som själv tuschade och textade sin serier, som mest kunde teckna tolv sidor på nio timmar. Hans tecknarstil kännetecknas framför allt av dess detaljrikedom.

Referenser

Noter

Externa länkar
Comics Reporter: Obituary: Alfredo Alcala, 1925–2000 (officiell webbplats) Comic Reporters dödsruna över Alcala
News From ME: Point of View (officiell webbplats) Mark Evaniers dödsruna över Alcala

Filippinska serieskapare
Amerikanska serieskapare
Män
Födda 1925
Avlidna 2000
Oraovica

Oraovica (kyrillisk skrivform Ораовица, albanskt namn Rahovicë) är en by i södra Serbien som ligger 2 km från staden Preševo.

Orter i Serbien
Joe Orlando

Joe Orlando (född 4 april 1927, i Bari, Italien, död den 23 december 1998, i Manhattan), var en amerikansk illustratör, och serieskapare. I början av 1950-talet tecknade han serier för EC Comics ända tills förlaget gick i konkurs på grund av Fredric Werthams kampanj mot våldsamma serier. Därefter arbetade han bl.a. för Marvel Comics, och tecknade superhjälteserier som Daredevil. Han tecknade även skämtserier för MAD Magazine. 1966 blev Orlando redaktör för DC Comics men drog sig tillbaka från DC 30 år senare för att jobba som lärare vid New Yorks School of Visual Arts. 1992 blev Orlando en av redaktörerna på tidningen MAD. När han lämnade DC Comics 1996 fortsatte han att arbeta på MAD fram till sin död. Bland de serier han var inblandad i under senare år kan nämnas DC Comics miniserie The Phantom under slutet av 1980-talet. Han assisterade även på söndagsversionen av "Fantomen" under 1990-talet efter att Sy Barry lämnat serien.

Referenser

Noter

Amerikanska serieskapare
Män
Födda 1927
Avlidna 1998