kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Emmanuel III Delly

Emmanuel III Delly, född 6 oktober 1927 i Telkaif i närheten av Mosul i norra Irak, död 8 april 2014 i San Diego i Kalifornien, var en irakisk kyrkoman som från 3 december 2003 till 19 december 2012 var patriark och högste företrädare för den kaldeisk-katolska kyrkan. Påven Benedictus XVI utsåg honom den 24 november 2007 till kardinal inom katolska kyrkan. 

Söndagen den 9 december 2007 höll Delly sin första predikan som kardinal, inför en fullsatt kyrka i östra Bagdad. Efteråt mötte den shiamuslimske imamen Jassim al-Jazairi upp utanför kyrkan och gratulerade Delly till utnämningen.

Källor 

Assyrier/syrianer
Östkatolska patriarker
Romersk-katolska ärkebiskopar
Irakiska ärkebiskopar
Irakiska kardinaler
Personer i Irak under 2000-talet
Personer från Mosul
Födda 1927
Avlidna 2014
Män
Kaldeisk-katolska patriarker av Babylon
Alumner från Påvliga Lateranuniversitetet
Alumner från Påvliga universitetet Urbaniana
Gulex

Gulex.se är en telefonkatalog med telefonnummer och annan information, främst rörande företag. Förutom i Sverige har man haft verksamhet i Danmark, Norge, och Tyskland. Gulex ägs av det norska aktiebolaget Advista AS.

Källor

Externa länkar 
Gulex.se Sverige
Gulex.dk Danmark
Gelbex.de Tyskland
Nettkatalogen.no Norge

Webbplatser
Svenska webbplatser
Portal: Internet i Sverige
Miguel Barragán

Miguel Francisco Barragán Andrade född 8 mars 1789 i Valle del Maiz San Luis Potosí, dog som president 27 februari 1836 i Mexico City- Mexikansk politiker och militär. President i Mexiko 1835 till 1836.

Externa länkar
 Kort biografi på El Balero 

Mexikos presidenter
Mexikanska politiker under 1800-talet
Födda 1789
Avlidna 1836
Män
Pedro Vélez

José Pedro Vélez, född 28 juli 1787 i Zacatecas i delstaten Zacatecas, död 5 augusti 1848 i Mexico City, var en mexikansk politiker och jurist. Han var president i Mexiko nio dagar 1829.

Externa länkar
 Kort biografi
 Brief account of the Supreme Executive Authority
Kort biografi
 Presidents of the Mexican Supreme Court of Justice

Mexikanska politiker under 1800-talet
Mexikos presidenter
Födda 1787
Avlidna 1848
Män
Mexikanska jurister
Personer från Zacatecas
José María Bocanegra

José María Bocanegra y Villalpando född 25 maj 1787 i Labor de la Troje, Aguascalientes, död 23 juli 1862 i Mexico City, Mexikansk politiker och jurist. President i Mexiko sex dagar 1829.

Externa länkar
 Kort biografi
 Kort biografi

Mexikanska politiker under 1800-talet
Mexikos presidenter
Födda 1787
Avlidna 1862
Män
Spanska Sahara

Spanska Sahara  ( eller ;  Al-Sahrā'a Al-Isbānīyah) kallades det som senare kom att bli Västsahara på den tiden då det var ett spanskt territorium under åren 1884-1975. Territoriet var en av de sista delarna av Spanska imperiet, och spanjorerna lämnade området efter internationellt tryck, framför allt efter att FN beslutat om avkolonisering, samt intern press från ursprungsbefolkningen och de anspråk som Marocko och Mauretanien gjorde. Rätten till området är ännu omtvistad.

1884 tilldelades Spanien kustområdet på det som senare kom att bli Västsahara under Berlinkonferensen, och började upprätta handelsstationer och militär närvaro. I mitten av 1886, då Spanska sällskapet för kommersiell geografi () sponsrade, Julio Cervera Baviera, korsade Felipe Rizzo (1823–1908), och Francisco Quiroga (1853–1894)  Río de Oro, där de gjorde topografiska och astronomiska observationer på en plats som många av dåtidens geografer inte visste mycket om. Det brukar räknas som den första vetenskapliga expeditionen till den delen av Sahara.

Källor

Fotnoter

Afrika under 1800-talet
Afrika under 1900-talet
Historiska länder och riken i Afrika
Stater och territorier bildade 1884
Stater och territorier upplösta 1975
Sahara
Västsaharas historia
Portugisiska Guinea

Portugisiska Guinea var en portugisisk besittning i det som senare kom att bli Guinea-Bissau, vilken fanns från 1400-talet och fram till 10 september 1974.

Källor

Fotnoter

Tidigare portugisiska besittningar
Afrika under 1400-talet
Afrika under 1500-talet
Afrika under 1600-talet
Afrika under 1700-talet
Afrika under 1800-talet
Afrika under 1900-talet
Historiska länder och riken i Afrika
Stater och territorier upplösta 1974
Guinea-Bissaus historia
Spanska Guinea

Spanska Guinea (spanska: Guinea Española) var under åren 1926–1968 en spansk besittning i det som senare kom att bli den självständiga staten Ekvatorialguinea.

Historia 
Enligt europeisk historieskrivning brukar den portugisiske äventyraren Fernando Pó – som sökte en sjöväg till Indien – räknas som upptäckare av ön Bioko (av ursprungsbefolkningen Bubifolket kallad Otcho) år 1472. Pó själv gav ön namnet Formosa ("vacker"), men den uppkallades snart efter sin europeiska upptäckare. Fernando Pó och den närbelägna ön Annobón kolonialiserades 1474 av det portugisiska imperiet, som behöll kontrollen till 1778, då ögruppen och de kommersiella rättigheterna till fastlandet mellan floderna Niger och Ogooué överläts till Spanien i utbyte mot landområden i på den amerikanska kontinenten (fördraget från El Pardo, 1778). Åren 1827 till 1843 hade Storbritannien en bas på ön, under förevändning att motarbeta slavhandeln (som fanns innan européerna anlände, och skulle fortsätta ännu en tid). I slutet av 1800-talet anlades plantager för kaffe och kakao, vilket ledde till ökad import av arbetskraft – ofta under slavliknande förhållanden.

År 1885 införlivades även fastlandsområdet Río Muni, först som protektorat och från 1900 som koloni, sedan Spanien och Frankrike i ett fördrag enats om gränsdragningarna. Från 1926 räknades Fernando Pó, Annobón och Río Muni till kolonin Spanska Guinea. Under det spanska inbördeskriget (1936–1939) tog nationalister (fascister) från Fernando Pó redan 1936 över kontrollen från det republikanskt ledda Río Muni.

År 1959 ändrades områdets status till spanskt protektorat, i ett försök från spansk sida att – trots tidens våg av avkolonialisering – behålla området som en del av Spanien. Under tryck från såväl lokala nationalister som FN hölls i augusti 1968 en folkomröstning, där 63 procent röstade för självständighet – vilket erkändes i oktober samma år.

Källor

Fotnoter

Guinea
Afrika under 1900-talet
Historiska länder och riken i Afrika
Stater och territorier bildade 1926
Stater och territorier upplösta 1968
Ekvatorialguineas historia
Spanskspråkiga länder och territorier
Franska Somaliland

Franska Somaliland () var en fransk besittning vid  Bab el-Mandebsundet på Afrikas horn. Den skapades efter flera avtal som Frankrike skrev på mellan 1883 och 1887 med då styrande sultaner.  Den bestod av samma område som nuvarande Djibouti och gränsade i norr till Eritrea, i väster till Etiopien och i sydöst till Brittiska Somaliland.

Under den europeiska kapplöpningen om Afrika förvärvade Frankrike 1862 hamnstaden Obock söder om sundet Bab el-Mandeb vid Tadjouraviken som de använde som kolningsstation för sina fartyg. Territorierna Obock och Tadjoura blev franska protektorat 1884 och områdena kring Tadjouraviken slogs samman till kolonin Franska Somaliland 1896.

Djibouti anlades 1888 som en hamnstad vid mynningen av Tadjouraviken i Adenvikens inre del och blev huvudstad i kolonin. En järnväg byggdes  mellan 1897 och 1917 mellan  hamnen i Djibouti och Addis Ababa i Etiopien.

Namnet ändrades 1967 till Franska Afar- och Issaterritoriet som 1977 blev den självständiga staten Djibouti.

Referenser 

Afrika under 1890-talet
Afrika under 1900-talet
Somaliland
Somaliland
Djiboutis historia
Historiska länder och riken i Afrika
Stater och territorier bildade 1896
Stater och territorier upplösta 1967
Somaliland
Franskspråkiga länder och territorier
Franska Afar- och Issaterritoriet

Franska Afar- och Issaterritoriet () var en fransk besittning vid Afrikas horn, tidigare känd som Franska Somaliland. Området namngavs efter de två dominerande folkgrupperna i området: Afar och Issas. Frankrikes koloniala styrelsemän förde en relativt vänlig politik gentemot Issas, och stärkte dem på bekostnad av andra folkgrupper, som Gadabuursi.

Historia

Åren 1862-1894 kallades norra sidan vid Tadjouraviken för Obock och styrdes av somaliska sultaner. Frankrike påbörjade sin dominans i området genom en serie fördrag åren 1883-1887. Territorierna Obock och Tadjoura blev franska protektorat 1884 och slogs samman till kolonin Franska Somaliland 1896.

Franska Somaliland fick 1967 utvidgat inre självstyre med namnet Franska Afar- och Issaterritoriet. Territoriet skilde sig från Franska Somaliland främst i statsförvaltning, "generalguvernören" hade ersatts av en "haut-commissaire". Ett råd på nio medlemmar tillsattes också. 

Efter en folkomröstning blev territoriet självständigt den 27 juni 1977 under namnet Djibouti.

Ekonomi
Franska Afar- och Issaterritoriets ekonomi påminde mycket om Djiboutis ekonomi, med produkter som salt, skinn och kaffe.

Referenser

Afrika under 1960-talet
Afrika under 1970-talet
Afar- och Issaterritoriet
Afar- och Issaterritoriet
Djiboutis historia
Historiska länder och riken i Afrika
Stater och territorier bildade 1967
Stater och territorier upplösta 1977
Afar- och Issaterritoriet
Franskspråkiga länder och territorier
Civilpliktsrådet

Civilpliktsrådet (förk. CPR) var medinflytande- och intresseorganisation för Sveriges civilpliktiga (med lång grundutbildning). Rådets uppgift var att företräda Sveriges civilpliktiga och bevaka deras intressen. Civilpliktsrådet hade också till uppgift att bevaka de vapenfrias intressen. Eftersom inga civilpliktiga utbildas sedan halvårsskiftet 2008, upphörde Civilpliktsrådets verksamhet i oktober samma år. I och med att Civilpliktsrådets verksamhet upphörde, övertogs frågorna rörande rätten att vara vapenfri av den ideella organisationen Centrum för vapenfrihet.

Verksamhet
En av Civilpliktsrådets viktigaste verksamheter var att träffa civilpliktiga på utbildningsplatserna och fånga upp frågor som var angelägna för de civilpliktiga. Utbildningsplatsbesöken avslutades alltid med ett möte med chefen för utbildningsstället där de civilpliktigas synpunkter presenterades. En rapport från besöket skrevs och skickades till utbildningsstället, den utbildande myndighetens centrala ledning och till försvarsdepartementet.

Civilpliktsrådet träffade också regelbundet försvarsministern och riksdagsledamöter (främst ledamöter i försvarsutskottet) liksom tjänstemän inom försvarsdepartementet. Syftet med dessa möten var att få genomslag för de frågor som var angelägna för de civilpliktiga.

Organisation m.m.
Civilpliktsrådet, som vid varje tid bestod av högst tre ledamöter, utsågs av en Civilpliktskongress som anordnades två gånger per år. Ombuden vid Civilpliktskongressen utsågs i sin tur av de civilpliktiga på utbildningsplatserna i demokratiska val. Vid varje kongress valdes högst två civilpliktiga att ingå i Civilpliktsrådet. Mandatperioden för ledamöterna i Civilpliktsrådet var ett år från den kongress som ledamoten valdes. Avgående ledamöter tjänstgjorde en månad efter Civilpliktskongressen för inskolning av de nya ledamöterna.

Civilpliktskongressen beslutade, utöver valet av Civilpliktsråd, om ett civilpliktsprogram, en verksamhetsplan och om riktlinjer för verksamheten. Civilpliktsprogrammet var ett principprogram som styrde vilka frågor som Civilpliktsrådet hade att arbeta för. Verksamhetsplanen bestämde på en högre detaljnivå hur arbetet skulle genomföras. Riktlinjerna bestämde i detalj om organisationen.

Ledamöter i Civilpliktsrådet hade förmåner som motsvarade de ersättningar andra totalförsvarspliktiga hade. Civilpliktsrådet fick administrativt stöd från Krisberedskapsmyndigheten (KBM). Om Civilpliktsrådets verksamhet skulle återupptas, ska administrativt stöd ges av Myndigheten för samhällsskydd och beredskap.

Civilpliktskongressen valde också upp till tre verksamhetsrevisorer som vid fem tillfällen per år sammanträdde med Civilpliktsrådet för utvärdering av verksamheten och för att stödja Civilpliktsrådet i frågor som rörde verksamheten och organisationen.

Grundläggande bestämmelser om civilpliktskongressen och Civilpliktsrådet finns i förordningen (1995:808) om medinflytande för totalförsvarspliktiga.

Fram till 2005 arrangerades en civilpliktskongress per år. Vid denna kongress valdes fem ledamöter.

Se även 
Civilplikt
Lumpen
Värnpliktsrådet

Externa länkar 
Centrum för vapenfrihet

Intresseorganisationer i Sverige
Franska Togoland

Franska Togoland (franska: Le Togoland français) var ett franskt mandatområde i Västafrika, som senare blev Togolesiska republiken.

Historik

Den 26 augusti 1914 anfölls Tyska Togoland av franska och brittiska soldater, och föll fem dagar senare efter svagt motstånd. Togoland delades upp i Franska och brittiska administrativa zoner 1916, och efter kriget delades Togoland formellt upp i brittiska och franska NF-mandatområden. 

Efter andra världskriget kom området under FN:s kontroll, fortfarande dock under fransk administration.

1955 blev Franska Togoland autonom republik inom Franska unionen, fortfarande under FN:s förvaltarskap. En folkvald lagstiftande församling styrde i lokala frågor. Förändringarna kom genom enkonstitution införd via en folkomröstning. Den 10 september blev Nicolas Grunitzky premiärminister i Autonoma republiken Togo. På grund av tveksamheter i folkomröstningen hölls dock oövervakade allmänna val 1958, som vanns av Sylvanus Olympio. Den 27 april 1960 bröt Togo sina konstitutionella band med Frankrike och FN:s förvaltarskap, och blev fullt självständigt under en provisorisk konstitution med Olympio som president.

Källor

Stater och territorier bildade 1916
Stater och territorier upplösta 1960
Togoland
Historiska länder och riken i Afrika
Afrika under 1900-talet
Togos historia
Franska Västafrika
Franskspråkiga länder och territorier
Francisco Lagos Cházaro

Francisco Lagos Cházaro Mortero, född 20 september 1878 i Tlacotalpan, Veracruz, död 13 november 1932 i Mexico City, var en mexikansk politiker och revolutionär president 1915.

Externa länkar
 Kort biografi

Födda 1878
Avlidna 1932
Mexikos presidenter
Personer i Mexiko under 1900-talet
Män
Anglikanska kyrkan i Sydamerika

Anglikanska kyrkan i Sydamerika (la Provincia Anglicana del Cono Sur de América) är en del av Anglikanska kyrkogemenskapen.

Denna kyrkoprovins, som omfattar anglikanska stift och församlingar i Argentina, Bolivia, Chile, Paraguay, Peru, Uruguay och Kalifornien, har omkring 30 000 medlemmar i 300 församlingar. .
Kyrkan är därmed numerärt en av de minsta (men geografiskt en av de största) inom Anglikanska kyrkogemenskapen.

Kyrkan styrs av en provinssynod, där både biskopar, präster och lekmän är representerade.

Källor 

Sydamerika
Kristna samfund i Sydamerika
Religiösa organisationer bildade 1981
Roque González Garza

Roque González Garza, född den 23 mars 1885 i Saltillo, Coahuila, död 12 november 1962 i Mexico City, mexikansk politiker och revolutionär president 1915.

Mexikos presidenter
Personer i Mexiko under 1900-talet
Födda 1885
Avlidna 1962
Män
Sensommar Reggae

Sensommar Reggae är ett album gjord av Johan Pettersson.

Låtlista
 "Som dom enklaste orden"
 "Jag vill hem"
 "Spegelviskningar"
 "Kommer du ihåg"
 "Det man förtjänar"
 "Jag älskar dig"

Musikalbum 2007
Eulalio Gutiérrez

Eulalio Gutiérrez Ortiz, född den 2 februari 1881 i Santo Domingo, Coahuila, död 12 augusti 1939 i Saltillo, Coahuila, var en mexikansk politiker och revolutionär president 1914 till 1915.

Födda 1881
Avlidna 1939
Mexikos presidenter
Personer i Mexiko under 1900-talet
Män
Anglikanska kyrkan i Aotearoa, Nya Zeeland och Polynesien

Anglikanska kyrkan i Aotearoa, Nya Zeeland och Polynesien är en del av den anglikanska kyrkogemenskapen, med församlingar i Nya Zeeland, Fiji, Tonga, Samoa och Cooköarna.

En kyrka indelad i tre kulturströmmar 
Kyrkan bildades som Kyrkan i Nya Zeelands kyrkoprovins (), men består sedan 1992 av tre tikanga eller kulturkretsar: Tikanga Pākehā, Tikanga Maori och Tikanga Pasefika. De tre tikanga är jämbördiga, men organiserade på olika sätt. Eftersom kyrkan är episkopal till sin struktur leds den av biskopar; varje tikanga har också en metropolit. Tillsammans utgör de tre metropoliterna kyrkans primas, det vill säga kyrkoprovinsens ledare.

Tikanga Pākehā 
Tikanga Pākehā tar sitt namn efter begreppet Pākehā, som avser nya zeeländare av europeisk härstamning. Den kallas även för Tikanga New Zealand, och omfattar består av sju stift. Varje stift leds av en eller flera biskopar. Om stiftet har flera biskopar fattar de beslut tillsammans. Om de inte kan enas avgörs frågan av den biskop som biskopvigdes först.

Tikanga Maori 
Tikanga Maori omfattar de kyrkomedlemmar som vill fira gudstjänst efter den maoriska ursprungsbefolkningens tradition. Biskopens område är bara delvis geografiskt, och definieras framför allt kulturellt. Det kallas Te Pīhopatanga o Aotearoa, Aotearoas stift, och leds av Te Pīhopa o Aotearoa, biskopen av Aotearoa. Det finns också fem underordnade biskopsområden, Hui Amorangi. Varje biskopsområde leds av en Pīhopa, en självständig suffraganbiskop.

Tikanga Pasefika 
Tikanga Pasefika tar sitt namn efter begreppet Pasefika som avser nya zeeländare med ursprung i Stilla havsområdet eller Polynesien. Området utgörs av ett stift och kallas därför även Diocese of Polynesia.

Teologisk utbildning 
Teologisk utbildning sker vid St John's College i Auckland.

Referenser

Externa länkar
Official website of Anglikanska kyrkan i Aotearoa, Nya Zeeland och Polynesien
Anglican history in New Zealand - Textser från Project Canterbury

Aotearoa, Nya Zeeland och Polynesien
Kristendom i Australien
Kristendom i Nya Zeeland
Wellington
Organisationer i Australien
Organisationer i Nya Zeeland
Manuela Machado

Manuela Machado, född 9 augusti 1963, är en portugisisk före detta friidrottare (maratonlöpare).

Machado är en av 1990-talets största stjärnor inom den kvinnliga maratonlöpningen. På hennes meritlista finns guldet från VM 1995 i Göteborg, och dessutom två VM-silver (från 1993 och 1997). Machado etablerade sig som en av Europas bästa på distansen med dubbla EM-guld från 1994 och 1998. Den enda missen i karriären var att det inte blev någon medalj vid OS. Som bäst blev Machado sjua, vilket hon blev vid två tillfällen (OS 1992 och OS 1996).

Källor 
 Fakta på IAAF:s webbplats

Portugisiska maratonlöpare
Världsmästare i maraton
Europamästare i maraton
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1992 från Portugal
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1992
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1996 från Portugal
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1996
Födda 1963
Levande personer
Kvinnor
Irina Stankina

Irina Vasiljevna Stankina (ryska: Ирина Васильевна Станкина), född 25 mars 1977 i Saransk, är en rysk friidrottare som tävlar i gång.

Stankina vann junior-VM 1994 i 5 kilometer gång och året efter blev hon den yngsta världsmästare någonsin i 10 kilometer gång när hon vann VM i Göteborg 1995.

Hennes personliga rekord i 20 kilometer gång 1:25.29 från Moskva 2000 är en av de bästa tiderna genom historien.

Källor 

 Fakta på IAAF:s webbplats

Födda 1977
Ryska gångare
Världsmästare på 10 km gång
Kvinnor
Levande personer
Personer från Mordvinien
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1996 från Ryssland
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1996
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2000 från Ryssland
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 2000
Zinkpyrition

Zinkpyrition är en komplex zinkförening som bland annat används i mjällshampo, som konserveringsmedel i kosmetika och i bottenfärg på större båtar.

Kemisk formel: C10H8N2O2S2Zn

Användningsområden 

Zinkpyrition används bland annat inom medicin för behandling av psoriasis, eksem, diverse svampinfektioner och torr hud. 

Zynkpyrition används som konserveringsmedel i kosmetika och som medel mot mjäll.

Zinkpyrition används även i båtbottenfärger och vissa utomhusfärger. 

Ämnet är från och med 1 mars 2022 förbjudet att användas i kosmetikaprodukter inom EU  med hänvisning till att det anses giftigt och för att det inte har fastställts att det inte finns alternativ mot mjäll. Detta trots att EU:s vetenskapliga kommitté (SCCS, Scientific Committee on Consumer Safety) anser att zynkpyrition är säkert att användas i kosmetika (med särskilda begränsningar).

Miljöpåverkan 

På uppdrag av Naturvårdsverket gjorde Svenska Miljöinstitutet IVL en omfattande miljöövervakningsstudie 2006 där de undersökte zinkpyritionets eventuella spridning i den svenska miljön för att bedöma om ämnet kunde tänkas ha miljöpåverkan. Studien bekräftade zinkpyritionets snabba nedbrytning i reningsverk och miljö då ämnet inte kunde detekteras i utgående vattenprover eller sediment. Naturvårdsverkets bedömning var därför att zinkpyrition inte är ett problematiskt ämne ur miljösynpunkt .

På grund av den stora användningen av zinkpyrition har omfattande riskbedömningar gjorts även i andra länder, bland annat av den danska Miljøstyrelsen som också bekräftar zinkpyritionets snabba omvandling i akvatisk miljö. Zinkpyrithion är giftigt i vattendrag.

Externa länkar
 Rapport från Svenska Naturskyddsföreningen
 KTF:s svar på Sv.Natursk.f. rapport
 Artikel i Aftonbladet

Referenser

Zinkföreningar
Koordinationsföreningar
Kalfaktor

Kalfaktor är en uppassare åt en militär chef med uppgift att utföra sysslor av vardaglig karaktär. I fråga om äldre militära förhållanden i Sverige kunde menig utses som kalfaktor åt officer i befattning från och med plutonchef.

Benämningen kom in i svenska språket på 1600-talet från Tyskland, där den ursprungligen användes om den lärjunge som skulle elda i skollokalen samt om den munk som skötte eldningen på kloster (från latinets calefacere, göra varm, uppvärma). I delar av Tyskland används ordet fortfarande i betydelsen vaktmästare, assistent till en vaktmästare, eller en fängelsefånge med vissa arbetsuppgifter, medan ordet i Sverige snabbt kom att betyda uppassare eller manliga betjänt, främst inom det militära. Mot slutet av 1800-talet började den icke-militära användningen av ordet att alltmer ersättas med det engelska butler.

Ordet var under 1800-talet även beteckningen på ett slags mindre kamin som sattes in i en kakelugn.

Se även
Calefactorium

Referenser

Yrken
Militära grader
Clean Clothes Campaign

Clean Clothes Campaign är ett internationellt nätverk med syfte och mål är att förbättra villkoren för arbetare inom textil- och konfektionsindustrin.

Nätverket består av solidaritets-, kvinno-, ungdoms-, och fackliga organisationer. Sammanlagt ingår drygt 300 organisationer över världen i nätverket, som har sitt huvudkontor i Amsterdam. Den svenska delen av nätverket går under namnet Rena Kläder.

Rena Kläders viktigaste krav är att arbetstagare ska ha rätt till organisering i fackföreningar. På det sättet får de makt att påverka sin egen situation. Detta gör de utifrån fyra arbetssätt;

Fackföreningsrörelse
Rättvis handel
Internationella icke-statliga organisationer
Cook Islands Christian Church

Cook Islands Christian Church (CICC) är det största trossamfundet på Cooköarna, och har funnits sedan 1952.

Kyrkan kom till tack vare missionsverksamhet av Congregationalist London Missionary Society  men etablerades formellt genom ett beslut i öarnas parlament (the Cook Islands Christian Church Incorporation Act, 1968-1969).

CICC har numera 24 stift på Cooköarna, 16 i Nya Zeeland och 8 i Australien.

Protestantiska samfund
Religiösa organisationer bildade 1952
Kristendom på Cooköarna
Gibbs fasregel

Gibbs fasregel är en termodynamisk formel med namn efter Josiah Willard Gibbs som beskriver hur fasdiagram skall utformas.

Formeln lyder

där  är antalet frihetsgrader,  är antalet komponenter och  är antalet faser.

Fasregeln medför bland annat att ett enkomponentsystem alltid har en fas vid jämvikt, och att det inte kan finnas fler än tre faser i en och samma punkt.

Se även 
Clausius–Clapeyron-ekvationen

Termodynamik
Kabin

Kabin kan syfta på:

 Förarkabin – den del av ett flygplan där piloten eller piloterna styr flygplanet
 Kabinbana – en typ av linbana
 Tryckkabin – en tät behållare vars uppgift är att skydda något (vanligen människor eller djur) från omgivningens tryck