kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Löa hytta

Löa hytta är en bevarad hyttanläggning  i Löa i Lindesbergs kommun.

Mycket tyder på att Löa hytta tillkom redan på 1300-talet. I skriftliga källor omtalas hyttan första gången 1538, den rätande då ett fat osmundsjärn årligen. Hyttan hade 1539 elva brukare. Senare under seklet, omkring 1570, delades byn i två hyttelag i och med att Västra Löa hytta kom till. Den nya hyttan placerades ett stycke nedströms Storåån där senare Löa kvarn anlades. 1625 anges årsproduktionen ligga på omkring 250 skeppspund stångjärn. Någon gång efter 1609 började man även smida tackjärnet till stångjärn, Löa hammare, som även kallades Rällså hammare, anlades någon halvmil väster om byn där sjön Rälln bildade ett vattenfall vid sitt utlopp till Norrsjön. Den årliga produktionen av stångjärn uppgick 1636 till omkring 200 skeppspund årligen. Hammarsmedjan lades ned på 1870-talet.

Hyttan i Västra Löa lades ned 1769, men Östra Löa fortsatte att förbättra masugnen, som på 1840-talet försågs med blåsmaskin och värmeapparat. En effektivare masugnsbröst med blästerledning murades upp 1855, och samtidigt anlade man en gasrostugn av Westmans konstruktion. Den nuvarande hyttan härstammar från 1876, då den gamla mulltimmerhyttan ersattes. Effektiviteten ökade drastiskt, och på 1890-talet kunde man komma upp i en produktion av 10 ton järn per dygn. Lönsamheten minskade trots detta, och 1907 tvingades hyttan lägga ned.

I anläggningen ingår också en kvarn och en såg. Byggnaderna är i mycket gott skick. De renoverades 1972-73.

Järnmalm hämtades bland annat från Stråssa och Blanka gruvor. Vattenkraft utnyttjades från ett biflöde till Storån.

Löa hytta nedblåstes (stängdes) för gott år 1907, men byggnaderna ägs fortfarande av hyttlaget, det vill säga invånare i Löa.

År 1970 förklarades Löa hytta som byggnadsminne.

Bildgalleri

Källor
Marie Nisser med flera: Hyttor i Örebro län. Jernkontorets bergshistoriska utskott 1974, Hyttrapport 2.
Länsstyrelsen

Noter

Externa länkar 
 

Byggnader och anläggningar i Lindesbergs kommun
Byggnadsminnen i Örebro län
Svenska järnbruk
Industriminnen i Västmanland
Arbetslivsmuseer i Sverige
Allan Gustafsson (friidrottare)

Allan Gustafsson, född den 26 november 1920, död 1999, var en svensk friidrottare (stående höjdhopp och stående längdhopp). Han tävlade för klubben Örgryte IS och vann SM i stående höjdhopp åren 1939-1941, 1944-1947 och 1950-1952 samt i stående längdhopp åren 1946, 1947, 1950 och 1952.

Referenser

Noter

Tryckta källor 

Svenska stående höjdhoppare
Svenska stående längdhoppare
Män
Födda 1920
Avlidna 1999
Svenska idrottare under 1900-talet
Friidrottare i Örgryte IS
Strängnäs väderkvarn

Strängnäs väderkvarn ligger på Kvarnkullen i centrala Strängnäs, nordväst om Strängnäs domkyrka. Kvarnen uppfördes 1855, och är av holländartyp. Den ägs sedan 1918 av Strängnäs kommun.

Kvarnen är synlig från stora delar av staden, och är förklarad som byggnadsminne av länsstyrelsen i Södermanlands län, enligt vilken den har ett "stort kultur- och lokalhistoriskt intresse." På Kvarnkullens sluttning ner mot staden ligger en hel del äldre träbyggnader som överlevde stadsbranden 1871, bland annat Grassagården.

Historia 
Den första kvarnen på platsen byggdes på 1630-talet. En förändring i skråväsendet 1629 ledde till att Strängnäs invånare inte längre själva kunde mala sitt mjöl i handkvarnar, varför borgmästaren ansökte hos kammarrätten om tillstånd att bygga en tullbelagd väderkvarn. Man vet inte exakt när kvarnen uppfördes, men 1641 stod en Olof Kvarnbyggare noterad som ägare. På 1660-talet var kvarnen nedgången, och troligen byggdes en ny kvarn av stockholmsmjölnaren Olof Nilsson i mitten av årtiondet. Av oklara skäl byggdes dock en ny redan 1687–1688 av borgmästaren Johan Berelius, senare adlad Stierneroos. Omkring 1840 var denna väderkvarn i dåligt skick, och mjölnaren Haglund sålde den 1847 till rådman A.V. Halling och handelsman N.A. Rydberg, som lät riva kvarn och boningshus och började bygga den kvarn som i dag står på kullen.

Den nuvarande kvarnen 
Dagens kvarn stod klar 1855 och byggdes av Gustaf Slagbrand. Maskineriet är i princip helt och hållet tillverkat i trä. Via en drivaxel överfördes kraften från de segelduksklädda vingarna till fyra kvarnstenar. Kvarnen är av holländartyp, med roterbar toppkupol, vilket innebär att den kan vridas för att optimalt utnyttja vindens kraft. Kvarnhuset är åttasidigt och står på stengrund. Det är 14,5 meter högt, med en diameter på 10,5 meter på marknivå, vilket är större än vad kvarnar av denna typ brukar vara. Vingarna är sex till antalet och den största sexvingade kvarnen i Sverige, och deras diameter är 21,5 meter medan omkretsen vid vingspetsarna är 67,5 meter. Maskineriet är fortfarande nästan helt intakt, och kvarnen är således antagligen ännu fullt funktionsduglig.

Den 1 april 1918 såldes kvarnen till Strängnäs kommun av Mathilda Karlsson och hennes barn Erland, Elsa och Edmund. Kommunen betalade 40 000 kronor för kvarnen med omgivande boningshus och ladugård. Därefter arrenderade Erland Karlsson kvarnen i några decennier till. Kvarnen ersattes av en elektrisk valskvarn 1922, med en öppen elmotor på 30 hästkrafter från ASEA.

Efter det att kvarnen tagits ur drift har en del små reparationer gjorts. De största av dessa skedde på 1950-talet; grunden förstärktes 1956 och en större upprustning gjordes 1957.

I dag ingår kvarnen i Strängnäs museums ansvarsområde. Hembygdsföreningen Strängnäs gille anordnar vid särskilda tillfällen visningar av kvarnen, och sommartid finns det en servering vid kvarnen.

Källor 
 

Noter

Externa länkar 

Byggnader och anläggningar i Strängnäs kommun
Väderkvarnar i Sverige
Byggnadsminnen i Södermanlands län
Riseberga bönhus

Riseberga bönhus ligger i Lekebergs kommun, intill Riseberga kloster. Bönhuset byggdes år 1855 av Olof Hedengren för att användas som möteslokal för hans nystartade väckelserörelse, Risebergarörelsen.

Efter Hedengrens död 1870 förföll huset, som dock renoverades 1955 och 1999-2000. Även om den ursprungliga orgeln sålts, finns fortfarande kvar inventarier, biblar och sångböcker från Hedengrens tid.

Bönhuset används bl.a. vid sommargudstjänster. Huset förklarades som byggnadsminne år 1970.

Källor
 Riseberga bönhus på Länsstyrelsens webbplats

Externa länkar
Officiell webbplats

Kyrkobyggnader i Lekebergs kommun
Byggnadsminnen i Örebro län
Juniorvärldsmästerskapen i skidskytte 2002

Juniorvärldsmästerskapen i skidskytte 2002 arrangerades i Ridnaun och Val Ridanna, Italien, mellan 30 januari och 3 februari 2002. Deltagarna i mästerskapet var under 20 år.

Resultat

Medaljfördelning

Herrar

Damer

Referenser

2002 i Italien
2002
Skidskyttesäsongen 2001/2002
Sportevenemang i Italien
Skidskytte i Italien
Roger Garaudy

Roger Garaudy, född 17 juli 1913 i Marseille, död 13 juni 2012 i Chennevières-sur-Marne, var en fransk filosof och författare som under flera år var ledande teoretiker i det franska kommunistpartiet. Han konverterade till islam år 1982.

Biografi
Under den tyska ockupationen av Frankrike blev Garaudy arresterad i egenskap av "kommunist" och satt i koncentrationsläger. Efter kriget invaldes han i parlamentet, där han utnämndes till vice talman. Under åren efter andra världskriget försvarade han partiets stalinistiska ideologi och gick till hårt angrepp mot existentialismen. Från slutet av 1950-talet tonade han dock ner denna kritik och verkade för en fredlig samexistens mellan kommunismen och existentialismen. Från 1956 till 1970 var han medlem i partiets politbyrå. På grund av protester mot den sovjetiska inmarschen i Tjeckoslovakien 1968 uteslöts han ur partiet 1970.  

År 1982 konverterade Garaudy till islam efter att ha gift sig med en palestinsk kvinna, och skrev senare att "Paulus Kristus inte är Bibelns Jesus". Han formade även andra kritiska akademiska slutsatser gällande Gamla och Nya Testamentet. Som muslim antog han namnet "Ragaa" och blev en framstående islamisk kommentator och supporter för Palestina.

Referenser 

Franska filosofer
Franska författare
Män
Födda 1913
Avlidna 2012
Franska kommunister
Mottagare av Gaddafipriset för mänskliga rättigheter
Förintelseförnekare
Konvertiter till islam
Personer från Marseille
Edward Wakefield

Edward Wakefield kan syfta på bland andra:

* Edward Wakefield (1774–1854), engelsk filantrop och statistiker
 Edward Wakefield (1845–1924) nyzeeländsk politiker och journalist
 Edward Gibbon Wakefield (1796–1862), brittisk kolonialpolitiker med inflytande i södra Australien, Kanada och Nya Zeeland
 Edward Jerningham Wakefield (1820–1879), nyzeeländsk politiker och författare
Oravivuori

Oravivuori är ett 193 meter högt berg i Jyväskylä stad i Finland. Berget användes 1834 som mätpunkt vid uppmätningen av Struves meridianbåge och är en av de mätpunkter som ingår i världsarvet med samma namn. Mätpunkten "Puolakka" är markerad med ett borrhål i berget. På berget fanns tidigare också finska lantmäteriverkets triangelmätningstorn då platsen var en av landets geodetiska huvudpunkter. Ett nytt torn har dock uppförts för att påminna om platsens betydelse.

Referenser

Berg i Mellersta Finland
Struves meridianbåge
Jyväskyläs natur
Nikolaj Chmelnitskij

Nikolaj Ivanovitj Chmelnitskij (), född 1789, död 1845 i Sankt Petersburg, var en rysk komediförfattare. Han var ättling till Bogdan Chmelnitskij och son till den filosofiske skriftställaren Ivan Chmelnitskij.

Efter tjänstgöring i armén och justitieministeriet blev Chmelnitskij 1829 guvernör i Smolensk. Han anklagades för försnillning av statsmedel, förflyttades till guvernörsposten i Archangelsk och satt 1837–1843 fängslad i Peter-Paulfästningen i Sankt Petersburg. Hans brottslighet förefaller dock egentligen ha bestått i godtrogenhet och slarv. Efter frigivningen gjorde han studieresor i utlandet.

Chmelnitskijs komedier och vaudeviller var på sin tid mycket omtyckta, men är huvudsakligen skickliga efterbildningar av franska pjäser (Jean-François Regnard och Molière) i lättflytande vers med fyndiga repliker. Några av dem, bland annat enaktaren Luftslott behöll sin popularitet i Ryssland ända in på 1900-talet. Hans första stycke, Govorun (Pratmakaren), som spelades 1817, var en omarbetning av en komedi av Boissy. Hans litterära betydelse ligger främst i de fritt, men med konstnärlig smak gjorda tolkningarna av Molières "École des femmes" och "Tartuffe". Hans samlade arbeten utgavs 1849.

Källor 
 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Noter

Ryska dramatiker
Ryskspråkiga dramatiker
Födda 1789
Avlidna 1845
Män
Ugglan
Svensk uppslagsbok
Edward Jerningham Wakefield

Edward Jerningham Wakefield, född den 25 juni 1820 och avliden den 3 mars 1879, var en framstående nybyggare och parlamentsledamot på Nya Zeeland samt son till Edward Gibbon Wakefield.

Källor

Referenser 

Födda 1820
Avlidna 1879
Män
Nyzeeländska politiker under 1800-talet
Alumner från King's College London
William Wakefield

William Hayward Wakefield, född den 8 augusti 1801 (eller 1803), död den 19 september 1848, var en nyzeeländsk politiker, bror till Edward Gibbon Wakefield.

Wakefield, vilken 1826 biträtt brodern vid enleveringen och även han fick fängelsestraff, blev sedermera överste i spansk tjänst och kom 1839 ut till Nya Zeeland som kompaniets agent för jordköp. Hans köpeavtal med maorihövdingarna, ogiltiga enligt maorirätt, ledde till långvariga tvister och blodiga strider; 1840 grundlade han Wellington, sedermera Nya Zeelands huvudstad.

Källor

Noter

Födda 1801
Avlidna 1848
Nyzeeländska politiker under 1800-talet
Män
B5

B5 kan syfta på:
 B5 – ett pappersformat med storleken 176 mm × 250 mm, se B-format
 B5 (musikgrupp) – amerikanskt R&B-pojkband
 B5 – en förbundsväg i Tyskland, se Bundesstraße 5
 vitamin B5 – ett vattenlösligt vitamin som finns i alla celler som en beståndsdel i det viktiga koenzym A, se Pantotensyra
 Blackburn B-5 Baffin – ett torpedflygplan
 B 5 – ett bombflygplan Northrop Model 8
 Passat Typ B5 – en modell av Volkswagen Passat
 B5 (lok) – ett svenskt ånglok.
Tartus gamla observatorium

Tartus gamla observatorium (estniska: Tartu Tähetorn, ursprungligt namn på tyska: Die Sternwarte) byggdes för Tartu universitet efter att universitetet åter öppnat 1802.

Historia
Observatoriet ritades av Johann Wilhelm von Krause och byggdes 1808–1810 på Toomemägi (Domberget) i Tartu. Från början hade observatoriet ett spegelteleskop, som tillverkats av Wilhelm Herschels verkstad och en akromatiskt teleskop från Trotztop met 1,5 meters brännvidd. År 1814 fick observatoriet en meridiancirkel från Dollond & Aitchison och 1822 ett meridiancirkel från Reichenbachs verkstad i München (Mathematisch-Feinmechanisches Institut).

År 1824 kom en 24 cm Fraunhofer-refraktor, vilket på den tiden gjorde det till det största akromatiska teleskopet i världen. När Struve började sätta samman Struves meridianbåge 1816 blev observatoriet dess första mätpunkt.

Friedrich Georg Wilhelm Struve blev 1818 professor i astronomi i Dorpat (Tartu), där han också studerat och disputerat. Han blev 1820 även chef för observatoriet, och detta blev under hans ledning ett av de ledande astronomiska observatorierna. 

År 1946 skiljdes observatoriet organisatoriskt från Tartus universitet och lades under Estniska vetenskapsakademien. Universitetet byggde 1957 ett nytt observatorium, Tartu observatorium, på kullen Tõravere på universitetsområdet i Nõo kommun utanför Tartu.

Universitets museer
 Tartu universitetsmuseum
 Tartu universitets naturhistoriska museum
 Tartus gamla anatomiska teater
 Tartu universitets konstmuseum
 Tartu universitets botaniska trädgård

Bildgalleri

Källor
 Tartu Observatory, Estonia från UNESCO

Externa länkar

 Tartu Old Observatory 

Byggnader och anläggningar i Tartu
Museer i Tartu
Observatorier i Europa
Struves meridianbåge
Tartu universitet
Toomemägi
Tartu observatorium

Tartu observatorium (estniska: Tartu Observatoorium) är det största astronomiska observatoriet i Estland. Det ligger på kullen Tõravere, cirka 20 kilometer sydost om Tartu i Nõo kommun i Tartumaa. Tartus gamla observatorium är internationellt känt för sin koppling till Friedrich Georg Wilhelm von Struve och Struves meridianbåge som dess första punkt.

Historik
Efter att Tartus gamla observatorium övergått till Estniska vetenskapsakademin, började man 1950 leta efter en plats för ett nytt observatorium. År 1957 utsågs en bit land på kullen Tõravere, och 1958 började det nya observatoriet byggas. År 1963 stod byggnaden klar och en del astronomer från gamla observatoriet flyttade in och det 50 centimeter stora reflektorteleskopet hade första ljuset. År 1964 fick observatoriet namnet F.G.W. Struve. År 1974 togs det 1.5 meter stora teleskopet i drift. Namnet på observatoriet ändrades tillbaka till Tartu observatorium 1995. År 1998 installerades en 0,6-metersreflektor, den senaste större uppdateringen. Det gamla observatoriet är idag ett museum och utgör en del av ett offentligt centrum för vetenskaplig utbildning.

Flera kända vetenskapsmän förknippas med Tartu observatorium: Friedrich Georg Wilhelm von Struve, Johann Heinrich von Mädler, Thomas Clausen, Ernst Julius Öpik, Grigorij Kuzmin, Jaan Einasto.

Utrustning
Tartu observatorium har två huvudteleskop. Den 1,5 meter Cassegrain reflektorn, som är det största optiska teleskopet i Norra Europa, används för spektroskopiska observationer. Det andra teleskopet är den 0,6 meter stora reflektorn för fotometriska observationer. Det finns även en plats för en samling av meteorologiska instrument på observatoriets område.

Källor
Tartu Observatoorium 1805-1948, Georgi Želnin, 2004
Timeline of Tartu Observatory
Fraunhofer refractor
About the search for dark matter in the Tartu observatory

Noter

Externa länkar
Tartu Old Observatory
Tartu Observatory

Tartu universitet
Observatorier i Europa
Byggnader och anläggningar i Tartu
Little Bart

Little Bart, även kallad Bart Junior eller Bart the Bear II, född 2000 i Alaska, USA, är en Kodiakbjörn som medverkat i ett flertal Hollywood-filmer och TV-serier. Han är precis som sin företrädare Bart the Bear (1977–2000) tränad och dresserad av Doug Seus.

Filmografi 

 

 

 

 2015 - Into the Grizzly Maze (film) 
Berömda björnar

en:List of individual bears#Little Bart the Bear
Orlando Miracle

Orlando Miracle, som grundades 1999 och upplöstes 2002, var en basketklubb i Orlando i Florida som spelade i damligan WNBA mellan säsongerna 1999 och 2002. Laget spelade sina hemmamatcher i TD Waterhouse Centre och var ett så kallat systerlag till NBA-laget Orlando Magic.

Historia
Orlando's första match spelades den 10 juni 1999 hemma mot Houston Comets, som vann matchen med 77-63. Fast trots att laget förlorade tre av de fyra matcherna var man riktigt nära att gå till slutspel redan under sin första säsong, då man slutade fyra i den östra konferensen på samma matchkvot (15 vinster och 17 förluster) som både Charlotte Sting och Detroit Shock som gick till slutspelet. Under sin andra säsong lyckades Orlando att gå till sitt enda slutspel, där man ställdes mot Cleveland Rockers, och även om man vann den första matchen med 62-55 var man chanslösa i de båda bortamatcherna och blev utslagna med 2-1 i matcher. Under 2001 förlorade Orlando sex av de sju första matcher på säsongen och missade att upprepa sin slutspelsplats. 2002 skulle visa sig bli den sista säsongen för Orlando och åter var de riktigt nära att ta sig till slutspel, men en förlust mot Indiana Fever under slutet av grundserien skulle visa sig bli avgörande och Indiana gick till slutspel med samma matchkvot som Orlando hade (16 vinster och 16 förluster). Orlando Miracle's sista match spelades den 13 augusti 2002 hemma mot New York Liberty och Orlando vann matchen med 70-63.

Efter säsongen 2002 sålde NBA alla WNBA-lag till nya ägare men Orlando Magic:s ägare Rich DeVos var inte intresserad av att köpa Orlando Miracle, så man letade efter andra lokala intressenter utan att hitta några. I januari 2003 köptes laget upp av de nya ägarna, Mohegan-stammen i Uncasville, så laget flyttade från Florida till Connecticut och blev Connecticut Sun.

Referenser

Basketklubbar i Florida
Sportklubbar bildade 1999
Upplösta basketklubbar i USA
Sportklubbar upplösta 2002
Nedlagda WNBA-klubbar
Sport i Orlando, Florida
Charlotte av Braunschweig-Lüneburg

Charlotte av Braunschweig-Lüneburg, född 1671, död 1710, var en hertiginna av Modena, gift med hertig Rinaldo III av Modena.

Biografi
Charlotte var dotter till Johan Fredrik av Braunschweig-Lüneburg och Benedicta Henrietta av Pfalz-Simmern.

Hon gifte sig 1695 med Rinaldo III av Modena; en första vigsel ägde rum i Hannover i november 1695 och en andra i Modena i februari 1696, när hon gjorde sitt intåg i staden med sin mor. Äktenskapet arrangerades för att sluta en allians mellan Modena och Huset Hannover, som stod i arvslinjen till den brittiska tronen och skulle komma att få stor makt, samt med Österrike, eftersom Charlottes syster var gift med kejsaren.

Rinaldo hade varit katolsk präst, men fått tillstånd att avsäga sig prästämbetet för att kunna tillträda makten i Modena sedan hans bror hade dött barnlös två år tidigare, och det rådde därför ett stort behov av arvingar. Charlotte födde åtta barn.  

Marcantonio Franceschini skapade fresken Bradamante che viene incoronata da Giove in Olimpo i Palazzo Ducale i Modena med anledning av bröllopet.

År 1702 flydde hon med sin familj från Modena till Bologna undan den franska armén under spanska tronföljdskriget. Charlotte avled i barnsäng 1710.

Referenser

Noter

Externa länkar

Födda 1671
Avlidna 1710
Italienska hertiginnor
Kvinnor
Personer som dött i barnsäng
Bullionism

Bullionism är en version av den ekonomiska läran merkantilism som användes under 1500-talet och uppåt 1800. Den mäter en stats välfärd i ädelmetaller, såsom guld och silver. Främst dessa två då de upptäcktsresande, till exempel Francisco Pizarro, hittat silvergruvan Potosí i nuvarande Bolivia. När de tog hem dessa ädelmetaller så ökade penningahushållningen och det var då som bullionism och merkantilism trädde i kraft.

Ekonomisk politik
Ekonomisk historia
Margareta Maria Farnese

Margareta Maria Farnese, född 24 november 1664 i Parma, död 17 juni 1718 i Colorno, var en hertiginna av Modena; gift med hertig Francesco II av Este av Modena.

Biografi

Dotter till Ranuccio II av Parma och Isabella d'Este av Modena.

Hon gifte sig 14 juli 1692 i Parma med Modenas hertig Francesco II av Este. Förhandlingarna om ett äktenskap hade inletts redan 1690. 

Francescos hovmusiker Francesco Antonio Pistocchi komponerade l'oratorio Il Martirio di S. Adriano med anledning av bröllopet. 

Det rådde en stor press om att producera tronarvingar, då hennes makes enda arvtagare var hans bror, som var katolsk präst. Francesco var dock sjuklig och hade svårt att skaffa barn. Han avled bara två år efter bröllopet efter ett barnlöst äktenskap. Hans bror, som var katolsk präst, tvingades därför ansöka hos påven om att avsäga sig sitt prästämbete för att kunna efterträda honom. 

Margareta återvände som änka hem till sin familj i Parma.

Referenser
 

Födda 1664
Avlidna 1718
Italienska hertiginnor
Kvinnor
Laura Martinozzi

Laura Martinozzi, född 1639, död 1687, hertiginna av Modena; gift med hertig Alfons IV av Modena. Hon var Modenas regent under sonens minderårighet 1662-1674.

Biografi

Tidigt liv

Hon var dotter till den romerska adelsmannen Geronimo Martinozzi och Laura Margherita Mazzarino och en av de så kallade mazzarinette, systerdöttrar till den berömda kardinal Mazarin. Hon togs med sina systrar till Frankrike 1653, där deras morbror ville arrangera statusfyllda äktenskap åt dem. Gift 1655 med hertig Alfons IV av Modena

Regent
Vid makens död 1662 blev hon som sin sons förmyndare statens regent vid 23 års ålder. Svårigheterna att bilda regering med oroligheter i staden och avund vid hovet gjorde att hon drabbades av ett nervöst sammanbrott innan hon lyckades stabilisera sitt styre. 

Hennes främsta rådgivare var hennes biktfader, fader Garimberti, och hennes före detta svåger kardinal Rinaldo d'Este. Hon förde därefter en stark regering och bedrev en hänsynslös brottsbekämpning. 

Hon återställde en statsbudget som varit på gränsen till kollaps genom en obeveklig beskattning och ett utgiftstak. Hon beskrivs som oförutsägbar och kunde genomdriva lösningar som gick emot de hon först föreslagit. 

Hon kunde finansiera religionsundervisning samtidigt som hon förlöjligade religionen och hon har kallats både högdragen despot och mild välgörare. Hon anlitade lönnmördare för att döda greve Eduardo Malvasia och greve Orazio Boschetti. 

Hon inrättade en klosterskola för fattiga flickor och öppnade ett getto för judar 1671. Hon närvarade vid sin dotter Maria av Modenas bröllop i London 1673. 

År 1674 utgick hennes mandat som regent. Hennes son bröt med henne efter detta, och hon flyttade till Rom med sin mor.

Referenser

Bibliografi 
 Alessandro Cont: “Sono nato principe libero, tale voglio conservarmi”. Francesco II d’Este (1660-1694) (= Memorie Scientifiche, Giuridiche, Letterarie. Folge 8, Band 12, Fasc. 2). Accademia Nazionale di Scienze Lettere e Arti di Modena, 2009, , S. 407–459 (online).
 Otto Flake: Große Damen des Barock. Historische Porträts. Fischer, Berlin 1981, , S. 33–36.
 Roberta Iotti: Fiori d’arancio nell’orto delle alleanze. Finalità della politica matrimoniale estense nell’orbita italica ed europea. In: Il Ducato di Modena & Reggio 1598-1859. Lo Stato, la Corte, le Arti. Artioli, Modena 2007.
 Amédée Renée: Die Nichten Mazarin’s. Studien der Sitten und Charaktere im 17. Jahrhundert. 3. Auflage. Rudolf Kuntze, Dresden 1858, S. 116–127 (online).
 Guy Jean Raoul Eugène Charles Emmanuel de Savoie-Carignan: The seven richest heiresses of France. J. Long, London 1911, S. 102–108 (online).      

Kvinnor
Födda 1639
Avlidna 1687
Italienska hertiginnor
Kvinnliga regenter under 1600-talet