kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
CFR Cluj

CFR Cluj, bildad 1907, är en fotbollsklubb i staden Cluj-Napoca i Rumänien. I UEFA Intertoto Cup 2005 fick klubben mycket uppmärksamhet runtom i Europa då man slog spanska Athletic Bilbao och franska AS Saint-Étienne och blev första rumänska klubben någonsin som gått vidare till final i cupen. Där förlorade man dock mot franska RC Lens.

Säsongen 2007/2008 blev klubben rumänska mästare för första gången. CFR Cluj spelade i gruppspelet i UEFA Champions League säsongen 2012/2013.

Spelare

Spelartruppen

Svenska spelare i klubben 
 Niklas Sandberg (2007-2008)
 Mikael Dorsin (2008)

Meriter
Liga I (8): 2007/2008, 2009/2010, 2011/2012, 2017/2018, 2018/2019, 2019/2020, 2020/21, 2021/22
Liga II (2): 1968/1969, 2003/2004
Liga III (7): 1946/1947, 1982/1983, 1985/1986, 1988/1989, 1990/1991, 1995/1996, 2001/2002
Rumänska cupen (4): 2007/2008, 2008/2009, 2009/2010, 2015/2016
Rumänska supercupen (3): 2009, 2010, 2018

Externa länkar 

 Klubbens hemsida
Nils Winkler

Nils Winkler (i riksdagen kallad Winkler i Malmö), född 18 oktober 1870 i Hässleholm, Kristianstads län, död 28 juni 1942 i Malmö S:t Petri församling, var en svensk riksdagspolitiker (lantmanna- och borgarpartiet).

Winkler grundade 1892 tillsammans med Wilhelm Sonesson firman Wilh. Sonesson & Co i Malmö, senare ombildad till aktiebolag för vilket han var styrelseordförande och verkställande direktör. Winkler var även styrelseledamot i AB Skånska handelsbanken 1908–1919, i Skandinaviska Kreditaktiebolaget från 1919, styrelseordförande i Förenade Bil AB i Malmö, AB Limhamns aduceringsverk, AB Malmö armaturfabrik, Svenska bindgarnsfabriken AB, AB Sveriges förenade filfabriker, Tryckeri- och tidnings AB Södra Sverige i Helsingborg, Maskinfabriks AB Thule. Han var vice ordförande i Skånes handelskammare från 1928, ordförande från 1934.

Winkler var ledamot av Malmö stadsfullmäktige 1902–1930, tillhörde hamndirektionen under åren 1905–1930 och var dess vice ordförande 1911–1916 och ordförande 1917–1930. I riksdagen var han ledamot av andra kammaren 1916–1932, först invald i Malmö stads valkrets, men från 1922 invald i Fyrstadskretsen. Winkler är begravd på Sankt Pauli mellersta kyrkogård i Malmö.

Referenser

Noter

Litteratur
 Tvåkammarriksdagen 1867–1970, band 3, (Almqvist & Wiksell International 1986), s. 289.

Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för högern
Kommunalpolitiker i Malmö
Svenska moderater
Personer inom Sveriges näringsliv under 1900-talet
Personer från Hässleholm
Gravsatta på Sankt Pauli mellersta kyrkogård
Födda 1870
Avlidna 1942
Män
Anorthosis Famagusta

Anorthosis Famagusta FC är en fotbolls- och volleybollklubb från Cypern från staden Famagusta. Klubben grundades den 30 januari 1911. Sedan den turkiska invasionen av Cypern 1974 har laget tillfälligt flyttat till staden Larnaca och spelar på Antonis Papadopoulos stadion. Innan Famagusta ockuperades spelade laget på G.S.E. som övergavs samma år som ockupationen och har förfallit något. Fotbollslaget Anarthosis Famagusta har vunnit inhemska ligan 13 gånger och den inhemska cupen 10 gånger. Klubben var regerande cupmästare och kvalade 2007/08 till Champions League där Tottenham från Premier League blev för svåra. Ett stort resultat för Anorthosis och cypriotisk fotboll var dock resultatet 1-1 på hemmaplan mot just Tottenham.

I langet finns flera landslagsspelare. Kända personer i klubben är Yiannis Theophanous (nummer 10) och tränaren Temuri Ketsbaia som tidigare spelat i Premier Leaguelaget Newcastle och  Anorthosis.

Anorthosis var med i slutspelet av Champions League säsong 08/09 och ställdes där emot Inter, Werder Bremen och Panathinaikos. Anorthosis slutade sist i sin grupp efter att ha spelat 3-3 hemma mot Inter, 2-2 hemma och 0-0 borta mot Bremen och 3-1 mot Panathinaikos hemma.

Placering tidigare säsonger

Nuvarande trupp 
Uppdaterad: 30 maj 2021

Referenser

Noter

Externa länkar 
  Officiell webbplats  
 Officiell webbplats (volleyboll) 
  Officiell onlinebutik  
 Ordföranden
 Soccerway

Anorthosis Famagusta
Żelechów

Żelechów  är en stad i sydöstra Polen med 4 028 invånare, belägen 85 kilometer sydöst om Warszawa.

Externa länkar 

Städer i Masoviens vojvodskap
Carl Bonde (1741–1791)

Carl Bonde af Björnö, född den 11 september (gamla stilen) 1741 på Hässelby slott i Stockholm, död den 4 augusti 1791 på Säfstaholms slott i Västra Vingåker, var en svensk greve och riksråd och riksmarskalk.

Bakgrund
Han var son till Gustav Bonde af Björnö, måg till Gustaf Bonde af Säfstaholm och far till Gustaf Trolle-Bonde.

Bonde var 1754–1758 student vid Uppsala universitet och antogs 1757 till extra ordinarie tjänsteman i kanslikollegium samt förordnades 1760 till extra ordinarie kanslijunkare. Han var kommissionssekreterare 1763–1764 vid sachsiska hovet och 1764–1767 i England. 1770 blev han överkammarherre och hovmarskalk hos prinsessan Sofia Albertina, 1781 president i Vasa hovrätt, 1782 en av rikets herrar samt 1788 riksråd och riksmarskalk.

Bonde stiftade 1783 Vibyholms fideikommiss och lät även påbörja bygget av det nya Bondeska palatset i kvarteret Rosenbad i Stockholm.

Efter Bondes i Säfstaholms arkiv befintliga dagböcker och anteckningar utgav hans sonsons son greve Carl Trolle-Bonde i serien "Anteckningar om Bondesläkten" 1895 "Riksrådet och riksmarskalken grefve Carl Bonde samt hans närmaste anhöriga" (2 band, i 150 exemplar, med 34 porträtt och 4 avbildningar av Bonde-gods. Rättelser och tillägg finnas i utgivarens 1899 publicerade skildring av landshövdingen greve Nils Bonde af Björnö.

Utmärkelser
(Enligt bilderna på sidan)
 Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden (Serafimerriddare)
 Kommendör av Svärdsorden
 Kommendör av Nordstjärneorden
 Kommendör av Vasaorden

Vidare läsning

Externa länkar 

Domare vid Sveriges högsta domstol
Överkammarherrar
Svenska riksråd under 1700-talet
Alumner från Uppsala universitet
Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden
Kommendörer av Svärdsorden
Kommendörer av Nordstjärneorden
Kommendörer av Vasaorden
Födda 1741
Avlidna 1791
Män
Ämbetsmän från Stockholm
Mottagare av Serafimerorden
Carl
Jurister från Stockholm
Gustav III:s hov
Vasa hovrätt

Vasa hovrätt (finska: Vaasan hovioikeus) är en hovrätt i Finland. Hovrätten grundlades genom kungligt brev den 20 juni 1775 av Gustav III och invigdes på Stockholms slott den 28 juni 1776. Jurisdiktionen omfattade Vasa län, Savolax och Karelens län och Uleåborgs län från Åbo hovrätt samt Kuusamo lappmark från Svea hovrätt. Västerbotten i Finland tillkom 1809. Den nuvarande domkretsen är något mindre.

Domsagor och tingsrätter
Domsagorna bestod vid bildandet av hovrätten 1776 och efter en förändring i början av 1777 av Österbottens södra domsaga, Österbottens mellersta domsaga, Österbottens norra domsaga, Karelska domsaga, Lilla Savolaks domsaga, Rautulampi domsaga och Kemi och Kajana domsaga.

I den indelning som infördes 2019 finns det fyra tingsrätter under Vasa hovrätt. Dessa är Mellersta Finlands tingsrätt, Satakunta tingsrätt, Södra Österbottens tingsrätt och Österbottens tingsrätt. Samtidigt gick Mellersta Österbottens tingsrätt upp i Österbottens tingsrätt.

Presidenter 
Hovrätten leds av en hovrättspresident. Vasa hovrätt har haft dessa presidenter: 

 greve Arvid Fredrik Kurck 1776–1781
 greve Carl Bonde 1781–1788
 Carl Johan Gyllenborg 1789–1791
 Johan Gustaf von Carlson 1792–1794
 Jöran Wilhelm Lode 1795–1796
 friherre Axel Christian Reuterholm 1796–1808
 Erik Johan Bergenheim 1811–1816
 Karl Fredrik Rotkirch 1817–1832
 Carl Adam Adlerstjerna 1833–1841
 Ernst Fredrik Brander 1841–1856
 Johan Wilhelm Forsman 1856–1862
 Selim Ekbom 1862–1886
 Robert August Montgomery 1886–1887
 Gustaf Wilhelm Råbergh 1887–1890
 Johan Carl Emil af Frosterus 1890–1900
 Nils Isak Fellman 1900–1902
 Henrik Gustaf Borenius 1902–1909
 Frans Viktor Eriksson 1910–1915
 Karl Söderholm 1917–1923
 Kaarlo Yrjö Benedictus Ignatius 1923–1927
 Axel Johan Alfons Cederberg 1927–1933
 Hugo Albert Malmberg 1933–1934
 Bror Justus Gräsbeck 1935–1953
 Felix Johansson 1953–1957
 Karl Eero Harald Corell 1957–1970
 Ista Paavo Alkio 1970–1972
 Eero Ivar Rewell 1972–1975
 Hanni Ritva Soilikki Hyöky (första kvinnan som president vid hovrätten) 1975–1989
 Erkki Kustaa Rintala 1989–1998
 Rolf Ingvar Krook 1998–2004
 Mikko Johannes Könkkölä 2005–2009
 Olli Varila 2009–2014
 Tapani Vasama 2014– 

Vid hovrättena arbetar 64 personer.

Referenser

Noter

Externa länkar
 
 Vasa hovrätt

Hovrätter i Finland
Svenska historiska domstolar
Organisationer bildade 1775
Vasa
Sojuz 18a

Sojuz 18a () var en misslyckad flygning i det sovjetiska rymdprogrammet. Från början hette flygningen Sojuz 18 och hade som mål att skicka den andra besättningen till Saljut 4.

T+288.6 
Vid T+288,6 sekunder och på en höjd av 192 kilometer, började planenligt separationen av andra och tredje raketsteget. Men endast tre av de sex låsningarna släppte. Detta ledde till att tredje steget startade när det andra fortfarande satt kvar under det. Trycket från tredje stegets motor bröt sönder de kvarvarande låsningarna och andra steget lossnade på grund av påfrestningen. Andra steget påverkade övriga raketen, från det att det borde lossna, tills det verkligen lossnade. Därför kom raketen ur kurs. Vid T+295 sekunder hade kursavvikelsen blivit så stor att räddningsraketen aktiverades automatiskt och drog loss omloppsmodulen och återinträdeskapseln. Vid denna tidpunkt hade raketen tippat över och var på väg mot jordytan. Räddningsraketen var konstruerad för att utsätta kosmonauterna för max 15 g, men på grund av raketens vinkel blev det hela 21,3 g.

Landningen 
Drygt 21 minuter efter att raketen startat från Bajkonur landade kapseln i Altajbergen i nordvästra Kina, 80 kilometer från gränsen till Sovjet. Efter några timmar hämtades besättningen av sovjetiska helikoptrar utan att man meddelat Kina.

ASTP 
Eftersom ASTP var nära förestående informerades NASA om "incidenten", som enligt Sovjet berodde på att man använt en äldre modell av Sojuzraket än den som skulle användas till ASTP. Det dröjde fram till 1983 innan det sovjetiska folket fick höra om incidenten och då i armétidningen "Red Banner".

Referenser

Noter 

Rymdfarkoster
Saljutprogrammet
Sojuzprogrammet
1975 i Sovjetunionen
Rymdfartsåret 1975
John Jeansson

John Jeansson, född 21 augusti 1865 i Kalmar stadsförsamling, död där 23 december 1953, var en svensk affärsman, vicekonsul och riksdagspolitiker. Han var son till affärsmannen och riksdagsmannen Johan Jeansson och bror till affärsmannen Theodor Jeansson.

John Jeansson blev efter studier i Tyskland, Storbritannien och Frankrike 1889 disponent för Kalmar ångkvarns AB. Han var Storbritanniens vicekonsul i Kalmar. Mellan åren 1906 och 1917 var han ledamot av riksdagens andra kammare och han invaldes därefter i första kammaren, där han var ledamot 1918–1927. Åren 1910–1917 var Jeansson ledamot av Bevillningsutskottet. Han är begravd på Södra kyrkogården i Kalmar.

Källor 
 
 Adolfson, Göran P. D. Jeanssondynastin : storfinans med Kalmardominans , Asklepios, 1993
 Jeansson, John Konsuln på SvenskaGravar.se

Noter

Vidare läsning 
 

Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Nationella framstegspartiet
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Lantmanna- och borgarpartiet
Ledamöter av Sveriges riksdags första kammare för Första kammarens nationella parti
Personer från Kalmar
Gravsatta på Södra kyrkogården i Kalmar
Födda 1865
Avlidna 1953
Män
Kanslirätt

Kanslirätt, juridik, den särskilda domstol, som under lång tid ägde att avdöma tjänstefel, begångna av de till K. M:ts kansli hörande ämbets- och tjänstemän. Redan 1626 års kansliordning tillerkände rikskanslern och rikskansliråden befogenhet att ålägga kansliets tjänstemän vissa straff, och genom 1661 års kansliordning fastslogs, att Kanslikollegium skulle ha egen jurisdiktion över kanslipersonalen rörande tjänstefel. 

För detta ändamål organiserades inom kansliet en särskild kanslirätt. Enligt k. instruktion för Justitiestatsdepartementet 3 juli 1840 bestod denna av justitiekansleren som ordförande samt expeditionscheferna, revisionssekreterarna och kabinettssekreteraren som ledamöter; sekreterare och aktör tillsattes av K. M:t vid ledighet. 

Kanslirättens befogenhet att döma över tjänstefel av postverkets personal upphörde på grund av k. kung. 9 november 1836. Kanslirätten indrogs genom k. kung. 11 januari 1870; de mål, som förut lytt under kanslirätten, lades dels under Högsta domstolen och dels under Svea hovrätt.

Källor

Svenska historiska domstolar
Ugglan
Konsert (musikverk)

En konsert är i allmänhet ett musikverk för ett (ibland några) soloinstrument och  orkester. Den kallas då också solokonsert. Verken är oftast flersatsiga och med den första satsen i sonatform med en längd om minst 20–30 minuter. Solostämman är vanligen tekniskt avancerad, ofta virtuos. Musiken kan ha formen av antingen en dialog mellan solist och orkester eller mer av solo med ackompanjemang interfolierade av orkesterpartier. En dubbelkonsert är en konsert för två soloinstrument och orkester.

Benämning
Konserter benämns utifrån vilket soloinstrument som avses, till exempel klarinettkonsert. Namnet kommer av italienskans 'concertare', vilket förvirrande nog kan betyda både 'agera tillsammans' och 'disputera', 'tvista'. Beteckningen användes ursprungligen för stycken kallade concerto grosso, där en liten instrumentgrupp spelade tillsammans med en större ensemble. Senare utvecklades solokonserten som enbart benämndes concerto. Först i modern tid kom begreppet att överföras till musikframföranden över huvud taget (se konsert).

Historia
Konserten uppstod under den tidiga barocken, när den första orkestermusiken utvecklades. Tidigare hade ofta ingen klar distinktion gjorts mellan sång- och instrumentalstämmor, och dubbleringar mellan röst, instrument och generalbas var det vanliga. När kompositörerna började skriva individuella orkesterstämmor uppstod concerto grosson, eller storkonserten, som stycken för en större och en liten instrumentgrupp. 

Pionjären vid utvecklandet av solokonserten var Antonio Vivaldi. Han började skriva så kallade ritornelli, som var en vidareutveckling av de längre solopassager som ibland gavs till storkonsertens förstaviolin. Därmed var de första solokonserterna violinkonserter. Vivaldi skapade över hundra violinkonserter. De fyra som går under namnet De fyra årstiderna tillhör ett av världens mest kända musikstycken. Både violinkonserten och storkonserten vidareutvecklades av Johann Sebastian Bach och hans son Carl Philipp Emanuel, som båda även skapade konserter för cembalo och orkester.

Under klassicismen och romantiken var det Wolfgang Amadeus Mozart och Ludvig Van Beethoven som utvecklade solokonserten till att bli den viktigaste musikformen för stor ensemble tillsammans med symfonin, där virtuoserna kom att ges stort utrymme. De mest betydelsefulla solokonserterna är skrivna för piano och fiol.

Se även
Kadens

Typer av musikstycken
Konserter
Gerner G IIR

Gerner G IIR eller Ganzstahlflugzeuges G II R, var ett tvåsitsigt tyskt sportflygplan.

Efter att Flugzeugbau Max Gerner och Adler-Weke AG bildat bolaget Adler Flugzeugbau 1 januari 1934 inleddes en omkonstruktion av Gerners tidigare konstruktion G I. Flygplanet blev färdigt och utprovat i tid för att kunna delta i de tyska flygtävlingarna Deutschlandsflug i juni 1934 där bland annat piloten Herrmann-Otto och Josef Jacobs tävlade med flygplanstypen. När piloterna Willi Vollbracht och Wilhelm Koch omkom i samband med ett haveri 21 juni införde RLM ett flygförbud för typen samtidigt som en haveriutredning inleddes.

G IIR var i sin konstruktion ett ordinärt lätt dubbeldäckat flygplan. Den nedre vingparet var monterat i höjd med flygplanskroppens undersida, den övre vingen bars upp av fyra stycken stöttor från undervingen, ovanför flygplanskroppen fanns en baldakin som utgjorde den övre vingparets mittdel. I baldakinen fanns även bränsletanken som rymde 70 liter bensin. Vinghalvorna var fastsatta i en led som blivit patenterad och konstruerats av Max Gerner. Med hjälp av leden kunde vinghalvan vinklas bakåt mot stabilisatorn, detta medförde att flygplanet inte behövde så stort hangarutrymme.
På grund av vingkonstruktionen var det fasta hjullandstället förankrat i flygplanskroppen vilket medförde att bredden på stället blev litet. Efter att några haverier inträffade med flygplanstypen omkonstruerades flygplanet under sensommaren och hösten 1934, tidigt på våren 1935 presenterade Adler Flugzeugbau den modifierade modellen G IIRc, men flygplanet var vid nylanseringen redan föråldrat och endast 12 G IIRc tillverkades av Adler Flugzeugbau. Senare samma år beslutade sig Adler-Weke AG på grund av stora beställningar från tyska armén på pansarfordon att lämna flygindustrin. Det 13:e och sista flygplanet av modellen 12 G IIRc tillverkades av det återskapade bolaget Flugzeugbau Max Gerner. Totalt tillverkades troligen inklusive prototyper 51 flygplan varav 36 stycken under den tid företaget benämndes Adler Flugzeugbau.

Varianter
G R/Xa - med en Salmson Ad 9 stjärnmotor som senare byttes ut mot en BMW Xa. 
G Rb/Xa - ombyggd med ett inglasat förarkabinsutrymme.
G IIR - med en Hirth HM 60 radmotor 
G IIRb - med en Hirth HM 60 eller HM 60R
G IIRc - med en Hirth HM 60 eller HM 60R och stora förändringar i konstruktionen  

Sportflygplan
Carl Wilhelm von Düben

Carl Wilhelm von Düben, född den 2 februari 1724, död 29 december 1790, var en svensk greve, riksråd, hovman och kanslipresident.

Bakgrund 
Carl Wilhelm von Düben var son till Joachim von Düben den äldre och Margareta Spegel. Vidare var han kusin till Henrik Jakob von Düben och sonson till Gustaf Düben den äldre.

Karriär 
Düben grundlade sin vetenskapliga bildning i Uppsala, där han i sin anförvant ärkebiskopen Jöns Steuchius hade en lika öm som säker handledare, och inskrevs 1742 som e. o. kanslist i kungliga kansliet. Sedan han 1747–1751 tjänstgjort som kommissionssekreterare i Berlin, utnämndes han 1751 till drottning Lovisa Ulrikas kammarherre, två år därefter till hennes handsekreterare och 1761 till överkammarherre. Förordnad 1763 till envoyé vid ryska hovet, utnämndes han följande året till hovkansler och 1769 till president i kammarrevisionen. 

I olikhet med sin kusin och svärfader Joachim von Düben den yngre, räknades Carl Wilhelm von Düben till Hattarna men var ej någon skarpare utpräglad partiman. I hög gunst hos Gustav III, blev han av honom 1788 utnämnd till riksråd med säte i kanslikollegium och befattning med de utländska ärendena. Efter rådskammarens upplösning 1789 insattes von Düben i konungens högsta domstol och stod därjämte i spetsen för kanslikollegium.

Den 20 mars 1786 blev von Düben hedersledamot av Kungliga Vitterhets Historie och Antikvitets Akademien..

von Düben var gift med sin kusins dotter, friherrinnan Ulrica von Düben, dotter till Joachim von Düben den yngre. Dottern Ulrica Eleonora var gift med en av rikets herrar, friherre Claes Rålamb. Sonen Gustaf var kammarherre och diplomat vid tysk-romerska rikets hov.

Utmärkelser 

   Kommendör av Nordstjärneorden, 1772.

Referenser

Vidare läsning 
 

Svenska riksråd under 1700-talet
Domare vid Sveriges högsta domstol
Överkammarherrar
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Ledamöter av Vitterhetsakademien
Födda 1724
Avlidna 1790
Män
Personer under frihetstiden
Personer under gustavianska tiden
Bureätten
Lovisa Ulrikas hovstat

Kommendörer av Nordstjärneorden
Svenska grevar under 1700-talet
Carl_Wilhelm
Hands Up

Hands Up är ett album av BlueEyesSoul, utgivet 2007 på skivbolaget 189 Music.

Låtlista 
 "Gotta Let It Out" - 4:16
 "Put Your Praise On" - 3:31
 "I Wont Deny You" - 4:22
 "Forever For You" - 4:44
 "Let This Praise Roll" - 3:11
 "Jehova" - 5:20
 "You Alone" - 4:10
 "Give It Up" - 4:43
 "Shepherd" - 4:26
 "Word" - 5:14
 "Gotta Let It Out (Single Edition)" - 3:50

Referenser

Musikalbum 2007
Ramblin' Minds

Ramblin' Minds är ett svenskt bluesband med medlemmar från Luleå och Piteå som bildades 1987. Bandet brukar spela över hela Sverige, har även spelat i andra nordiska länder.

Medlemmar 

 Mikael Bäckman - Munspel 
 Leo Holmberg - Gitarr, Sång
 Katarina Petterson - Trummor
 Anders Wedin - Gitarr, Sång
 Anna Wedin - Bas, Sång

Ramblin' Minds förstärks oftast av saxofonisterna i Horny Minds: Tomas Johannesson och Stefan Tjerngren. Samt pianisten Mathias Lundqvist.

Diskografi 

 2000 − Strollin
 2005 − In a Sober Mind
 2012 − In a Blue Mood

TV 
Tillsammans med Ronny Eriksson gjorde bandet en tv-serie, Lid i natt (1996). Serien handlar om ett par i kris och tävlade för Sverige i den europeiska tv-festivalen i Montreux. Bandet har även medverkat i Ronny Erikssons tv-program The Ronny Eriksson Show.

Källor
https://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=275&artikel=5367109

https://www.pitea.se/Besokare/Evenemang/?lang=&TLp=1220844

Svenska musikgrupper
Bluesband
Musikgrupper bildade 1987
Musik i Piteå

Externa länkar

Myspace
Spotify
Klaxons

Klaxons var en engelsk musikgrupp bildad 2005 i London, England. Gruppen blev känd genom den amerikanska webbsidan MySpace. De spelade elektronisk pop och har bland annat varit med på ett spår på Chemical Brothers album We Are the Night från 2007.

Diskografi
Album

Samlingsalbum/DJ Mixes

EP
 
 

Singlar (urval)
"Magick" (2006)
"Atlantis to Interzone" (2006)
"Golden Skans (2007)
"Gravity's Rainbow" (2007)
"It's Not Over Yet" (2007)
"Echoes" (2010)
"Twin Flames" (2010)
"There Is No Other Time" (2014)

Externa länkar 

 Klaxons på Allmusic.com
 Diskografi på Discogs

Brittiska musikgrupper
Räddningsraket

En räddningsraket används för att föra astronauter i säkerhet om något skulle gå fel under uppskjutning.

Rymdfarkoster som använt räddningsraket
Mercury
Apollo
Sojuz
Vid en uppskjutning 1983 havererade raketen på startrampen och man blev tvungen att använda räddningsraketen. Uppskjutningen fick senare namnet Sojuz T-10-1.
Under uppskjutningen av Sojuz MS-10 i oktober 2018 uppstod ett fel på Sojuz-raketen och man aktiverade då räddningsraketen.

Schenzhou

Rymdfarkoster som kommer använda räddningsraket
Dragon
Raketerna är integrerade i kapseln.
CST-100 Starliner
Orion

Andra har använt katapultstolar
Vostok
Gemini
Space Shuttle
Endast vid dom fyra första uppskjutningarna.
Buran

Apolloprogrammet
Mercuryprogrammet
Sojuzprogrammet
Shenzhouprogrammet
We Are the Night

We Are the Night är Chemical Brothers sjätte studioalbum, utgivet den 27 juni 2007.

Låtförteckning 
 ”No Path to Follow” (featuring Willy Mason)– 1:04
 ”We Are the Night” – 6:33
 ”All Rights Reversed” (featuring Klaxons) – 4:42
 ”Saturate” – 4:49
 ”Do It Again” (featuring Ali Love)– 5:33
 ”Das Spiegel” – 5:51
 ”The Salmon Dance” (featuring Fatlip) – 3:40
 ”Burst Generator” – 6:52
 ”A Modern Midnight Conversation” – 5:56
 ”Battle Scars” (featuring Willy Mason) – 5:50
 ”Harpoons” – 2:25
 ”The Pills Won't Help You Now” (featuring Midlake) – 6:35

Musikalbum 2007
Gerner G I

Gerner G I eller Ganzstahlflugzeuges G I, var ett tvåsitsigt tyskt sportflygplan konstruerat av Max Gerner.

Max Gerner startade företaget 1928 Flugzeugbau Max Gerner i Frankfurt efter att han lämnat jobbet som konstruktör vid Richard Dietrich Flugzeugbau. 

Redan samma år presenterar han företagets första flygplan G I vid flygmässan Internationale Luft- und Raumfahrtausstellung (ILA) i Berlin 1928.

G IIR var i sin konstruktion ett ordinärt lätt dubbeldäckat flygplan. Den nedre vingparet var monterat i höjd med flygplanskroppens undersida, den övre vingen bars upp av två stycken stöttor från undervingen och sex mindre stöttor från flygplanskroppen. Hjullandstället som var av den fasta typen var placerat i framkanten av den ondre vingen, under fenan fanns en sporrfjäder för avlastning av bakkroppen.
Som kraftkälla valdes en trecylindrig Anzani stjärnmotor som drev en tvåbladig duraluminpropeller. Flygplanet visade sig ha bra STOL egenskaper, för att starta krävdes en rullbana på 50 meter medan en landning kunde klaras på 40 meter. 

När flygplanet var klart döptes det till Frankfurt, namnet målades även på flygplanskroppens sida. Efter att flygplanet visades upp på ILA flögs det ett flertal gånger fram till 25 september 1929 då piloten Erich Wiegmeyer totalhavererade i samband med en start.    

Sportflygplan