kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Myrpittor

Myrpittor (Grallariidae) är en familj små tättingar i subtropiska och tropiska Central- och Sydamerika som tidigare fördes till familjen myrtrastar (Formicariidae).

Utseende och ekologi
Myrpittorna är markbundna och förekommer i låglandsskog och molnskog. I storlek varierar de från arterna inom släktet Grallaricula som mäter cirka 10 centimeter till jättemyrpittan som mäter 24 centimeter. De skiljer sig ifrån myrtrastarna genom att nästan helt sakna stjärt och att de föredrar att ta sig fram på marken genom att skutta istället för att gå. Gemensamt med myrtrastarna är att många arter har långa och kraftiga ben, och vassa näbbar. Många har dovt färgade fjäderdräkter i grått, brunt och rött, ofta med ett typiskt mönster, och vissa har även färgstarkare inslag i blått, rött, gult och grönt. Myrpittorna är skygga och ofta mer hörda än sedda, då många arter har kraftfulla lockläten.

Systematik

Fram till 2007–2008 klassificerades myrpittorna som en del av familjen myrtrastar (Formicariidae). Under 2000-talet visade dock ett antal genetiska studier att familjen var parafyletisk. Därför flyttades släkten Grallaria, Hylopezus, Myrmothera och Grallaricula till den nya familjen Grallariidae. Släktet Pittasoma, som också ingått i familjen myrtrastar, flyttades istället till Conopophagidae. Dessa ändringar genomfördes både i International Ornithological Congress taxonomiska lista över världens alla fåglar och i Clements uppdaterade lista.

Släkten inom familjen
Nedanstående lista med 70 arter i sex släkten följer International Ornithological Congress:
 Släkte Grallaria – 47 arter
 Släkte Cryptopezus – en art, fläckbröstad myrpitta
 Släkte Hylopezus – sex arter
 Släkte Myrmothera – sex arter
 Släkte Grallaricula – tio arter

Referenser

Noter

Källor
 Ridgeley, Robert S. Paul J. Greenfield, The Birds of Ecuador vol II Christopher Helm London (2001) 
 Hilty, Steven L. Birds of Venezuela Christopher Helm, London (2003)

Externa länkar

 Videor, fotografier och ljudinspelningar av myrpittor - the Internet Bird Collection
Deborah Cavendish, hertiginna av Devonshire

Deborah Vivien Cavendish, hertiginna av Devonshire, född Deborah Freeman-Mitford den 31 mars 1920 på Asthall Manor nära Witney i Oxfordshire, död 24 september 2014 på Chatsworth-godset i Derbyshire, var en brittisk (änke)hertiginna och den yngsta av systrarna Mitford.

Deborah Cavendish var ett av sju barn till David Freeman-Mitford, 2:e baron Redesdale, och Sydney Bowles. Hon gifte sig 1941 med Andrew Cavendish (1920-2004), som blev hertig av Devonshire efter sin fars död 1950. Paret bodde bland annat på det största av hertigens sju ärvda fastigheter, Chatsworth House, vilket beskrivits av Deborah Cavendish i ett flertal böcker.  

Deborah Cavendish är moster till Max Mosley, tidigare ordförande i Fédération Internationale de l'Automobile (FIA).

Bibliografi i urval
Duchess of Devonshire: Chatsworth - The House, 2002
Duchess of Devonshire: The Garden at Chatsworth (1999) 
Duchess of Devonshire: Counting My Chickens and Other Home Thoughts, 2002
Dowager Duchess of Devonshire: Memories of Andrew Devonshire, 2007
Deborah Devonshire: Wait for Me! Memoirs of the Youngest Mitford Sister, John Murray, London 2010
Deborah Mitford: Wait for Me! Memoirs, Farrar, Straus & Giraux, New York 2010

Litteratur
Cecilia Hagen:De osannolika systrarna Mitford - en sannsaga, Bonniers, Stockholm 2002,

Se även
Länkar till andra av syskonen Mitford:
Nancy Mitford (1904-73), författare 
Thomas Mitford (1909-45), advokat
Diana Mitford (1910-2003), gift med den brittiske fascistledaren Oswald Mosley 
Unity Mitford (1914-48), god vän till Adolf Hitler 
Jessica Mitford (1917-96)

Källor
Economist January 15th-21th 2011, sidan 79

Noter

Externa länkar
Bilder av Deborah Mitford på www.style.com

Födda 1920
Avlidna 2014
Kvinnor
Engelsk adel
Lars-Åke Welander

Lars-Åke Welander, folkbokförd Velander, född 23 maj 1955 i Östersund, en svensk friidrottare (400 m häck). Han tävlade för Östersunds GIF, IF Castor och Västerås IK.

Källor

Fotnoter

Födda 1955
Levande personer
Svenska häcklöpare
Svenska mästare i häcklöpning
Svenska mästare i kortdistanslöpning
Män
Idrottare från Östersund
Kenneth Pettersson

Kenneth Pettersson, född 30 april 1959, är en svensk före detta friidrottare (400 m häck). Han tävlade för IFK Märsta.

Källor

Kenneth Pettersson tar SM guld 1980 2,05min in i klippet

Födda 1959
Levande personer
Svenska häcklöpare
Män
Ri Kwang-Chon

Ri Kwang-Chon, född 4 september 1985, är en nordkoreansk fotbollsspelare som för närvarande spelar i Pattaya United i Thailand. Ri har även spelat för det nordkoreanska landslaget.

Klubbkarriär 
Sedan 1999 spelar Ri för April 25 i DPR Korea League. Han hjälpte dem att vinna ligan 2002, men antalet matcher han spelat och hur många mål han har gjort är fortfarande okänt.

Landslagskarriär 
Ri har varit en del av det nordkoreanska landslaget sedan 2001 och har spelat 48 landskamper. Ri blev uttagen till Nordkoreas trupp till VM i fotboll 2010.

Externa länkar 
 Ri Kwang-Chon profile

Födda 1985
Män
Nordkoreanska fotbollsspelare
Spelare i April 25 SC
Spelare i VM i fotboll 2010
Spelare i asiatiska mästerskapet i fotboll 2011
Levande personer
Personer från Pyongyang
WP:Projekt Korea
Cooper T51

Cooper T51 och den vidareutvecklade Cooper T53 är en serie formel 1-bilar, tillverkade av den brittiska formelbilstillverkaren Cooper Car Company mellan 1959 och 1960.

Bakgrund
Auto Union hade byggt tävlingsbilar med mittmotor under 1930-talet, med sina Grand Prix-bilar Typ A till Typ D, men när Grand prix-racingen tog fart igen efter andra världskriget satsade tillverkarna på konventionella lösningar. Att placera motorn bakom föraren istället för framför ger dock ett antal klara fördelar. Den kompakta drivlinan utan kardanaxel sänker vikten. Karossen kan byggas lägre vilket sänker tyngdpunkten och tillsammans med den mindre frontarean minskas luftmotståndet. Därför återkom snart mittmotorkonceptet, först i de mindre racingklasserna. Cooper byggde sin första mittmotorbil 1955 och två år senare kom den första formel 2-bilen byggd enligt principen. När Stirling Moss vann Argentinas Grand Prix 1958 med en Cooper F2:a blev det första segern i ett formel 1-lopp för en mittmotorbil. Till  byggde Cooper sin första formel 1-bil med mittmotor och dess framgångar övertygade snart alla tillverkare att anamma konceptet.

Utveckling

Cooper T51
Bortsett från motorplaceringen var Cooper T51 en tämligen konventionell bil. Tekniken var en vidareutveckling av de mindre formelbilar Cooper byggt under flera år. Bilen hade en fackverksram och hjulupphängningarna bestod av dubbla triangellänkar. Baktill användes fortfarande en tvärliggande bladfjäder. Motorn köptes från Coventry Climax. Den raka fyran var ursprungligen framtagen för att driva en brandspruta men med åren hade den utvecklats till en mycket framgångsrik tävlingsmotor och användes av en rad små brittiska tävlingsbilstillverkare. Växellådan kom från Citroën men modifierades för att tåla vridmomentet från Climax-motorn.

Cooper T53
I början av  kom den vidareutvecklade Cooper T53. Bilen hade fått en lägre kaross med bättre aerodynamiska egenskaper och ny bakfjädring med skruvfjädrar.

Förutom det egna formel 1-stallet fortsatte Cooper att sälja bilat till privata stall. Främst av privatstallen var R R C Walker Racing Team som bidrog med viktiga poäng i märkesmästerskapet. Sedan CSI reducerat motorstorleken i formel 1 till 1,5 liter inför säsongen  tog Cooper fram en ny generation bilar, men de mindre privatteamen fortsatte att tävla med T51- och T53-modellerna så sent som .

Tekniska data

Tävlingsresultat

Formel 1-VM 1959
Jack Brabham vann två lopp  och hans stallkamrat Bruce McLaren vann ett. Dessutom tog Stirling Moss två segrar med det privata Rob Walker-stallet. Brabham blev världsmästare, med Moss på tredje och McLaren på femte plats. Cooper tog sin första seger i konstruktörsmästerskapet.

Formel 1-VM 1960

 vann Cooper alla lopp märket deltog i. Jack Brabham tog sin andra raka VM-titel efter att ha vunnit fem av säsongens tävlingar. Bruce McLaren kom tvåa i förarmästerskapet med en seger och Stirling Moss slutade trea med två segrar. Copper vann konstruktörsmästerskapet för andra året i rad.

Referenser

Externa länkar

 Cooper Car Company Heritage 
 grandprixhistory.org 

Formel 1-bilar
Historiska tävlingsbilar
Erik Ryning (död 1520)

Erik Ryning, död 8 november 1520 i Stockholm, var ett svenskt riksråd.

Biografi
Erik Ryning var son till riddaren Bengt Ryning och Filippa Magnusdotter.

Ryning kan beläggas första gången bland vittnena i ett morgongåvobrev, som är daterat 1500 men i verkligheten torde härröra från 1503.. Han var 1512 väpnare och 1517 riksråd. 1517 erhöll han Österhaninge socken som förläning av Sten Sture den yngre, vilken därigenom ville vinna över Ryning på sin sida. 1518 var han hövitsman Stegeborgs slott och häradshövding i Åkerbo härad, Östergötland och återfinns i Sten Stures närhet. Under våren 1520 ledde han för Kristina Gyllenstiernas räkning försvaret i Östergötland. Bland annat slog han tillbaka en dansk styrka, som sänts till understöd för linköpingsbiskopen. Kort därefter övergick dock Ryning av oklar anledning till danskarnas sida, och deltog i den delegation som förhandlade med Kristina Gyllenstierna och var även bland de riksråd som fick i uppdrag att för Kristian II:s räkning hålla Stockholms slott under dennes livstid. Likväl anklagades Ryning för kätteri och avrättades vid Stockholms blodbad.

Familj
Ryning gifte sig före 1514 med Anna Bengtsdotter. Hon var dotter till riksrådet Bengt Gregersson (Lillie) och Märta Arentsdotter (Ulv). De fick tillsammans barnen Märta Ryning som var gift med Abraham Pedersson Rommel (oxhuvud) och ståthållaren Jakob Turesson (Rosengren) i Östergötland, Olof Ryning, Axel Ryning, furstliga rådmannen Nils Ryning (död 1578) och Christina Ryning.

Referenser

Noter 

Födda 1400-talet
Avlidna 1520
Män
Svenska riksråd under 1500-talet
Personer som avrättades under Stockholms blodbad
Svenska politiker under 1500-talet
BRM P57

BRM P57 är en formel 1-bil, tillverkad av den brittiska formelbilstillverkaren British Racing Motors mellan 1962 och 1963.

Bakgrund
British Racing Motors hade kämpat länge i motvind. Raymond Mays Type 15-projekt hade varit ett misslyckande och i mitten av 1950-talet tävlade stallet med Maserati-bilar. Från  byggde BRM sina egna bilar, men framgångarna uteblev. Till  krävde ägaren Alfred Owen resultat, annars hotade han lägga ned verksamheten.

Utveckling
När CSI införde den nya 1,5-litersformeln till  tog BRM fram en liten bil med fackverksram och kaross i aluminium. Under första säsongen köptes motorn från Coventry Climax, men den var inte tillräckligt stark för att bilen skulle vara konkurrenskraftig. Till  hade BRM tagit fram en egen V8-motor med bränsleinsprutning och transistortändning från Lucas Electric. Med den nya motorn hade BRM fått fram en vinnarbil.

Tekniska data

Tävlingsresultat

Formel 1-VM 1962
Graham Hill vann redan P57:ans debutlopp, Nederländernas Grand Prix . Hill vann sedan ytterligare tre lopp under säsongen. I Italiens Grand Prix tog stallet en dubbelseger, med andreföraren Richie Ginther på andra plats. Hill tog sin första VM-titel, med Ginther på åttonde plats i förarmästerskapet och BRM vann konstruktörsmästerskapet.

Formel 1-VM 1963
 tog BRM två dubbelsegrar i Monaco och USA, med Graham Hill före Richie Ginther i bägge loppen. Hill slutade tvåa och Ginther trea i förarmästerskapet. I konstruktörsmästerskapet kom BRM tvåa efter Lotus-Climax.

Referenser

Externa länkar

 Inofficiell British Racing Motors-sida 
 grandprixhistory.org 

Formel 1-bilar
Historiska tävlingsbilar
Tavlans kapell

Tavlans kapell är ett kapell som tillhör Karlskoga församling i Karlstads stift. Kapellet ligger intill länsväg 205 omkring en mil norr om Karlskoga.

Kyrkobyggnaden
Kapellet, i nyklassicistisk stil, uppfördes 1912 som Tavlans samlingshus. 1915 skänktes byggnaden till Karlskoga församling och 1921 genomfördes en restaurering då altare, predikstol och sakristia tillkom. Samma år invigdes byggnadens samlingssal till kyrkorum och fick namnet Tavlans kapell. 1952 fanns behov av ett kök och då lät man gräva ut en källare under kapellet.
Kapellet är byggt av timmer och vilar på en gråmålad putsad sockel.

Kyrkorummet är orienterat i nord-sydlig riktning. I söder finns ett rakt kor som är förhöjt tre trappsteg jämfört med övriga kyrkorummet. I norr finns en läktare och under läktarens östra del är sakristian inrymd. Golvet är belagt med lackad furu som gråmålats. Väggarna är klädda med gulmålad vävtapet. Taket är täckt med vitmålade skivor.

Söder om kapellet finns en fristående klockstapel som invigdes 15 december 1968. Stapeln är byggd av rundvirke. I stapeln hänger en kyrkklocka.

Inventarier
 Dopfunten av trä är en skulptur utformad som en ängel som på sitt huvud bär upp en dopskål av silver.
 Altartavlan är skuren i trä av konsthantverkare Hjalmar Bergsten. Motivet är tre män med mantlar som står i ett sädesfält.
 Kormattan är skänkt till kapellet 1982 av konstnären Anne-Marie Frisk. Mattan är tillverkad av ull i flossateknik och färgad i gult, blått, lila och grönt.

Galleri

Referenser
 Kyrkor i Karlstads stift Del II, Utgiven av Värmlands Museum och Karlstads stift, 2008, 
 Karlskoga församling

Kyrkobyggnader i Karlstads stift
Kyrkobyggnader i Karlskoga kommun
Kyrkobyggnader invigda 1921
1921 i Sverige
Deadpan

Deadpan eller torr humor är att avsiktligt inte visa några känslor eller ändringar i tonläge under ett komiskt framförande, ofta för att kontrastera mot ämnets löjlighet. Framförandet ska vara ironiskt, lakoniskt eller till synes oavsiktligt.

Etymologi 
Termen deadpan är en sammansättning av de engelska orden "dead" (död) och "pan" (i det här fallet ansikte). Den första användningen av termen som ett adjektiv registrerat i Oxford English Dictionary var från The New York Times (1928), som definierar det som "playing a role with expressionless face" (spelar en roll med uttryckslöst ansikte).

Källor

Humor
Robin Shou

Robin Shou, född 17 juli 1960 i Hongkong, är en skådespelare och kampsportsutövare. Han är känd för att ha spelat rollen som Liu Kang i filmen Mortal Kombat. Shou flyttade till USA med sin familj 1971.

Filmografi, i urval
 - 14K
 - Liu Kang
 -  Gobei
 - Liu Kang

Externa länkar

Kinesiska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Födda 1960
Män
Levande personer
WP:Projekt Kina
Personer från Hongkong
Holy Madre

Holy Madre är en svensk popgrupp som även formerar sig som "Johan Borgert & Holy Madre".

Diskografi

Album
Johan Borgert & Holy Madre - 2004
Holy Madre - 2006
Nu är jag ett as - 2010

Singlar
Jag Tror Jag Heter Daniel Ikväll 2004
Du ville betyda något för någon 2005
Hot om sex 2010
Smalfilm 2010

Externa länkar
På PSL
På TV4
På SVT
Officiell webbplats

Svenska popgrupper
Johann Kasimir Kolbe von Wartenberg

Johann Kasimir Kolbe Reichsgraf von Wartenberg, född 6 februari 1643 i Wetterau, död 4 juli 1712 i Frankfurt am Main, var en tysk greve och statsman.

Wartenberg övergick 1688 från pfalzisk till brandenburgsk tjänst och vann snart, skickligt begagnande kurfurst Fredrik III:s svagheter, dennes obegränsade gunst; särskilt kom hans nitälskan för kurfurstens upphöjelse till kung (1701) honom till godo. Sedan 1696 stod han som överkammarherre i spetsen för hovstaten, efter Eberhard von Danckelmans fall (1697) överhopades han med ämbeten och värdigheter, och från 1702 intog han, utan att tillhöra geheimerådet, faktiskt en premiärministers ställning. År 1699 erhöll han riksgrevlig värdighet. 

Själv utan djupare insikter och utan vidare vyer än hovmannens, fåfäng och egennyttig, undanträngde Wartenberg efter hand de flesta av kungens äldre rådgivare, som ersattes av hans förtrogna och vänner. I det intrigspel, varigenom hans makt befästes och utvidgades, spelade hans härsklystna och illa beryktade gemål Catharina Rickert en framträdande roll. Finanserna råkade i ohjälplig oreda, och de finansiella svårigheterna omöjliggjorde en självständig utrikespolitik. En ekonomisk kris (1710) öppnade slutligen kungens ögon för det allmänt avskydda gunstlingsregementets försyndelser, och Wartenberg blev avskedad (1711).

Källor

Preussens ministrar
Tyska grevar
Tyska ämbetsmän under 1700-talet
Födda 1643
Avlidna 1712
Män
Ugglan
Eberhard von Danckelman

Eberhard Christoph Balthasar Freiherr von Danckelman, född 23 november 1643 i Lingen (Ems), död 31 mars 1722 i Berlin, var en brandenburgsk statsman. 

Danckelman var den äldste av sju bröder, vilka alla vann framskjutna ställningar inom den preussiska förvaltningen, blev 1663 lärare för prins Fredrik av Brandenburg (sedermera kung Fredrik I av Preussen), 1688 – efter dennes tronbestigning – statsråd, 1692 president för regeringen i Kleve och 1695 förste minister. I sistnämnda egenskap verkade han kraftigt för landets höjande såväl i materiellt hänseende (industrin utvecklades genom inflyttade franska flyktingar, och postväsendet förbättrades) som i andligt (universitetet i Halle an der Saale och Konstakademien i Berlin inrättades). Han fortsatte även kurfurstens politik (samverkan med Vilhelm III mot Ludvig XIV). 

Danckelman blev emellertid som uppkomling och hänsynslöst fordrande chef hatad av den brandenburgska adeln och av ämbetsmännen. År 1697 fick han avsked med pension, och kort därefter anklagades han för försnillning av statspapper samt för hemliga underhandlingar med främmande länders ministrar. Han fängslades utan dom, då anklagelserna inte kunde bevisas, och fråntogs sina gods och sina hederstitlar. Han hölls i hårt fängelse till 1702, sedan i lindrigare; 1707 frigavs han, med villkor att han skulle uppehålla sig i staden Cottbus, och fick en årlig pension sig tilldelad. Vid Fredrik Vilhelm I:s tronbestigning (1713) återkallades han till hovet; men trots att han fick flera anbud, lät han inte åter utnämnas förste minister. 

Danckelmans snabba uppgång och ännu snabbare fall väckte oerhörd uppmärksamhet. Sannolikt verkade förutom avundsmäns förtal mest ovilja från kurfurstens gemål Sofia Charlotta, då Danckelman var mindre välvillig mot hennes hemland, Braunschweig-Lüneburg. Att han ställde sig försiktigt reserverad mot kurfurstens plan på den preussiska kungatronen, medverkade säkerligen även. Hans intima kännedom om den brandenburgska politikens hemligheter vållade, att kurfursten ej vågade låta honom gå fri, utan fängslade honom, såsom vanligen skedde vid den tidens kabinettskriser.

Källor

Preussiska politiker
Födda 1643
Avlidna 1722
Män
Ugglan
Personer från Niedersachsen
Vild och galen i Beverly Hills

Vild och galen i Beverly Hills () är en amerikansk actionkomedifilm från 1997 i regi av Dennis Dugan, med Chris Farley, Nicollette Sheridan, Robin Shou och Nathaniel Parker i rollerna.

Handling 
Det amerikanska barnet Haru (Chris Farley) trillar överbord och spolas upp på Japans kust, där tar ninjakrigare hand om honom. En dag anländer en amerikansk kvinna (Nicollette Sheridan) till Japan för att söka hjälp från en ninjamästare för att undersöka vad hennes pojkvän sysslar med. Haru färdas då till Beverly Hills där han stöter på en för honom helt okänd kultur med alla de problem det innebär.

Rollista

Externa länkar

Amerikanska actionkomedifilmer
Amerikanska kampsportsfilmer
Amerikanska kompisfilmer
Filmer 1997
Engelskspråkiga filmer
Filmer från TriStar Pictures
Linden Ashby

Linden Ashby, född 23 maj 1960 i Atlantic Beach, Florida, är en amerikansk skådespelare, bland annat känd för att ha spelat karaktären Johnny Cage (vars förebild är Jean-Claude Van Damme) i filmen Mortal Kombat.

Filmografi (i urval) 
2007 - Resident Evil: Extinction 
1992 - Melrose Place 1993 - 1998 

1994 – Wyatt Earp

Referenser

Externa länkar 

Män
Födda 1960
Levande personer
Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska skådespelare under 2000-talet
Personer från Duval County, Florida
April 25 (sportklubb)

April 25 eller April tjugofem (koreanska: 4.25 체육단) är ett av de mest framgångsrika fotbollslagen i Nordkorea. Klubben grundades 1947 eller 1949. Den har vunnit DPR Korea League 14 gånger. Laget spelar i Pyongyang och dess hemmaarena är Yanggakdo Stadium.

Seriesegrar 
 DPR Korea League
1985, 1986, 1987, 1988, 1990, 1992, 1993, 1994, 1995, 2002, 2003, 2010, 2011, 2013, 2015, 2017, 2017/18, 2018/19

Sportklubbar bildade 1949
Fotbollsklubbar i Nordkorea
WP:Projekt Korea
Dådrans kapell

Dådrans kapell är ett kapell i Dådrans bruk i Västerås stift. Det tillhör Rättviks församling.

Kyrkobyggnaden
Byggnaden uppfördes åren 1836-1847 som ett brukskapell vid Dådrans bruk. 24 januari 1847 ägde invigningen rum. 1882 uppfördes ett torn av slaggsten. 1962 överlämnades kapellet av Kopparfors AB till Rättviks församling. Kapellet är byggt av natursten och slaggsten och består av långhus med nord-sydlig orientering. I söder finns ett rakt kor och i norr ett kyrktorn. Ytterväggarna är vita och slätputsade. Yttertaket är belagt med glaserat enkupigt lertegel. Tornets övre del är av trä och har tornhuv och spiror klädda med kopparplåt. Kyrkorummet täcks av ett flackt tunnvalv. Väggar och tak är klädda med handhyvlade brädor laserade i ljusgrå nyans. Golvet täcks av klarlackade brädor.

Inventarier
 En kammarorgel är invigd 16 februari 1868.
 Nuvarande öppna bänkinredning är anskaffad 1960 och hämtad från församlingshemmet i Rättvik.

Bildgalleri

Referenser
 Kulturhistorisk karakteristik Dådrans kapell

Externa länkar
 Rättviks pastorat

Kyrkobyggnader i Västerås stift
Kyrkobyggnader i Rättviks kommun
Kyrkobyggnader invigda 1847
1847 i Sverige
Juan Crisóstomo de Arriaga

Juan Crisóstomo Jacobo Antonio de Arriaga y Balzola, född den 27 januari 1806 i Rigoitia, Bilbao, död den 17 januari 1826 i Paris, var en spansk (baskisk) violinist och kompositör.

Arriaga härstammade från en förmögen musikalisk familj och bevisade sig såväl i egenskap av fiolspelare som i egenskap av tonsättare som en brådmogen talang och fick på grund av detta smeknamnet den spanske Mozart. Redan före sitt 15:e levnadsår komponerade han operan Los Esclavos felices, som uppfördes i hans hemstad. 

År 1821 började han vid Pariskonservatoriet, där han fick fortsatt violinundervisning av Pierre Baillot, liksom  utbildning i harmonilära och kontrapunkt av François-Joseph Fétis. På grund av sin förvånansvärda begåvning blev Arriaga redan 1824 assistent till Fétis i dennes kompositionsklass.

Arriaga dog kort före sin tjugoårsdag i tuberkulos, föll därefter snart i glömska och återupptäcktes först under den uppblomstrande spanska nationalismen mot slutet av 1800-talet. 

Som  hans mest betydande verk räknas de tre stråkkvartetterna. Utkomna 1824 i Paris - Arriaga var endast 17 - är de enda verk, som trycktes redan under han livstid. De befinner sig stilistiskt mellan Haydn och Mozart, men man anar samtidigt klanger från den unge Beethoven. 

Därigenom hittade Arriaga fram till ett eget tonspråk, som man i kombination med en stränghet i formen (användning av kontrapunkt) kan karakterisera som elegant, lätt och melodiöst. Musikaliskt påfallande är, också beträffande tonaliteten, likheten med Franz Schuberts verk (dur-moll-växling i samma tonart); om Arriaga kände till Schubert vet man inte. 

Därjämte komponerade han Erminia, scène lyrique-dramatique (efter Tasso, 1821–26), en symfoni i D-dur (1821–26) liksom olika kammarmusikaliska verk och kyrkomusik (ett Stabat mater, 1821–26).

Källor 
 

Spanska klassiska kompositörer
Klassiska violinister
Spanska violinister
Violinister under 1800-talet
Spanska musiker under 1800-talet
Personer från Bilbao
Födda 1806
Avlidna 1826
Män