kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Reboot

Reboot, engelska för "omstart", är ett verk – till exempel en film eller ett datorspel – som skapar en nystart för ett fiktivt universum. Jämför även ordet nylansering.

Exempel

Filmer 
 Apornas planet: (r)Evolution (2011)
 Batman Begins (2005)
 Casino Royale (2006)
 Friday the 13th (2009)
 Ghostbusters (2016)
 Hitman: Agent 47 (2015)
 Mad Max: Fury Road (2015)
 Man of Steel (2009)
 Robocop (2014)
 Teenage Mutant Ninja Turtles (2014)
 Jönssonligan – Den perfekta stöten (2015)
 Terminator: Genisys (2015)
 Fantastic Four (2015)

Datorspel 
 Castlevania: Lords of Shadow (2010)
 Prince of Persia: The Sands of Time (2003)
 Tomb Raider (2013)

Skönlitteratur 
 Bert och kalla kriget (2005)

Tecknade serier 
 Crisis on Infinite Earths (1985-1986)
 Teenage Mutant Ninja Turtles (2011)

TV-serier 
 Teenage Mutant Ninja Turtles (2003)
 Teenage Mutant Ninja Turtles (2012)

Se även 
 Retcon
 Nyinspelning
 Datorspelsremake

Fiktion

zh:外傳
Axel Notini

Axel Nikolaus Notini, född 30 oktober 1842 i Stockholm, död 22 juni 1914, var en svensk stuckatör.

Biografi
Axel Notini tillhörde en bildhuggarsläkt som härstammade från Camiliano vid Lucca i Toscana. Hans far Giovanni Domenico Notini arbetade sedan 1826 i Sverige som bildhuggare och stuckatör. År 1852 flyttade han till Göteborg. Axel Notini etablerade sig efter studier vid Chalmerska slöjdskolan i Göteborg och längre utrikes resor 1875 som bildhuggare i Stockholm med egen verkstad. Verksamheten var länge mycket blomstrande. Han var även lärare i konstformning vid Tekniska skolan i Stockholm. I Stockholm lät han bygga det hus som idag kallas Stuckatörens hus på David Bagares gata. 

I ornamentbildhuggaren Axel Notinis våning, i Stuckatörens hus, på David Bagares gata 10 visas hans borgerliga hem från slutet av 1800-talet, där han själv utförde stuckaturerna. Fastigheten, som var ritad av arkitekt Valfrid Karlson för stuckatören och byggdes åren 1882-83, har hög kulturhistoriska värden. Idag är stuckaturen återställd i ursprungligt skick och våningen är inredd som ett typiskt borgerligt hem. Besökaren får bland annat se hur salong, herrum och sängkammare kunde se ut hos borgarklassen. Axel Notini var en av de främsta ornamentbildhuggarna, stuckatörerna, i 1880-talsarkitekturen i Stockholm. Hans eget hus vid på David Bagares gata är utsmyckat med stuckatur såväl utvändigt som invändigt. Hit tog han tilltänkta kunder för att visa prov på sin yrkesskicklighet. Den rika invändiga stuckatuen utförde han själv och han visade sedan ofta upp våningen för intresserade byggherrar.<ref>Ulf Sörenson, Vägvisare till Stockholm, En kulturguide, Lind & Co, 2009, Stuckatörens hus, sidan 102, </ref>

Notini gjorde på Vetenskaps- och vitterhetssamhället i Göteborgs uppdrag avgjutningar av hällristningar i Bohusläns skärgård. Han utförde ornamentsarbeten med offentliga utsmyckningar i Rosendals slott, Krigshögskolan, Blanchs café, Grand Hôtel och i vestibulen i Arvfurstens palats. Han uppfann Tramessoplattan (italienska Tramezzo''). Han var gift med  Augusta Katarina Konstantia Bourdin och far till Gunnar Notini.

Källor

Noter

Externa länkar 

 Stockholms Stadsmuseum
 Axel Notini i Lexikonett Amanda.

Födda 1842
Avlidna 1914
Svenska skulptörer under 1800-talet
Män
I Get Around

I Get Around är en låt från 1964, skriven av Brian Wilson och Mike Love för The Beach Boys. Ledsångare på låten är Love. Låten är anmärkningsvärd för sin omvända struktur - det börjar med en kör och har två korta verser. Det var en singel som släpptes 1964 av Capitol Records, och B-sida var "Don't Worry Baby", som gick upp till nummer 24 i USA. "I Get Around" var The Beach Boys första hitlåt som blev singeletta i Förenta staterna. Den nådde en sjunde plats i Storbritannien, som var bandets första topp tio-framgång där. Låten ingick på albumet All Summer Long från 1964.

Låten är sedan 2017 invald i Grammy Hall of Fame.

Listplaceringar

Källor 

Sånger 1964
Trafiksånger
Singelettor i USA
George Spencer, 4:e hertig av Marlborough

George Spencer, 4:e hertig av Marlborough, född 26 januari 1739 i London, död 29 januari 1817 
på Blenheim Palace, var son till Charles Spencer, 3:e hertig av Marlborough.

Gift i London 1762 med Lady Caroline Russell (1743–1811), dotter till John Russell, 4:e hertig av Bedford.

George Spencer utnämndes till medlem av Privy Council av Georg III av England 1762. Han var också Lord Privy Seal mellan 1763 och 1765. Hertigen var också medlem av the Royal Society.

Barn 

 Lady Caroline Spencer (1763–1813); gift 1792 med Henry Welbore Agar Ellis, 2:e viscount Clifden (1761–1836) 
 George Spencer-Churchill, 5:e hertig av Marlborough, tog efternamnet Spencer-Churchill 1817 (1766–1840); gift 1791 med Lady Susan Stewart (1767–1841) 
 Lady Elizabeth Spencer (1767–1812), gift med sin kusin, John Spencer 
 Lady Charlotte Spencer (1769–1802), gift med historikern och teologen Edward Nares
 Lord Henry John Spencer (1770–1795) 
 Lady Anne Spencer (1773–1865), gift med Cropley Ashley-Cooper, 6:e earl av Shaftesbury
 Lord Francis Almeric Spencer, 1:e baron Churchill av Wichwood (1779–1845), gift med Lady Frances FitzRoy

Noter

Brittiska hertigar
Riddare av Strumpebandsorden
Lords Privy Seal
Ledamöter av Royal Society
Födda 1739
Avlidna 1817
Män
ATC-kod M04: Giktmedel



M04A Giktmedel

M04AA Medel som hämmar produktionen av urinsyra
M04AA01 Allopurinol
M04AA02 Tisopurin
M04AA03 Febuxostat
M04AA51 Allopurinol, kombinationer

M04AB Medel som ökar utsöndringen av urinsyra
M04AB01 Probenecid
M04AB02 Sulfinpyrazon
M04AB03 Bensbromaron
M04AB04 Isobromindion

M04AC Medel utan påverkan på urinsyrametabolismen
M04AC01 Kolkicin
M04AC02 Cinkofen

M04AX Övriga giktmedel
M04AX01 Uratoxidas

M
George Spencer-Churchill, 5:e hertig av Marlborough

George Spencer-Churchill, 5:e hertig av Marlborough, född 6 mars 1766, död 5 mars 1840 på Blenheim Palace, var en brittisk ädling.

Biografi
Han var son till George Spencer, 4:e hertig av Marlborough (1739-1817).

Spencer-Churchill var parlamentsledamot mellan 1790 och 1796 och 1802-1806. Hertigen var vidare medlem av Society of Antiquaries från 1803. Han var också Lord of the Treasury mellan 1804 och 1806.

Han var också berömd för sitt stora bibliotek och extravaganta levnadssätt.

Familj
Gift i London 1791 med Lady Susan Stewart (1767-1841) dotter till John Stewart, 7:e earl av Galloway.

De hade flera söner:
 George Spencer-Churchill, 6:e hertig av Marlborough (1793-1857); gift 1:o 1819 med Lady Jane Stewart (1798-1844); gift 2:o med Hon Charlotte Augusta Flower (1818-1850); gift 3:e gången med Jane Frances Clinton Stewart (1817-1897)
 Lord Charles Spencer-Churchill (1794-1840)
 Lord George Henry Spencer-Churchill (1796-1828)

Källor

Noter

Externa länkar

Brittiska hertigar
Brittiska parlamentsledamöter
Födda 1766
Avlidna 1840
Män
Ledamöter av Society of Antiquaries of London
Alumner från Christ Church, Oxford
Islam i Finland

Islam i Finland hade 2018 127 000 anhängare (att jämföra med 2008 års nivåer, då antalet var 40 000).

Den första stora gruppen muslimer i Finland var tatarer och basjkirer i den invaderande  ryska armén som 1809 intog Finland. De förlades på fästningen Sveaborg utanför Helsingfors och fick 1836 sin egen imam.

Mellan 1870 och 1920 passerade ytterligare tatarer Volga och slog sig ner i Helsingforsregionen för att idka handel. 1925, ett par år efter att religionsfrihet införts i Filand, grundade dessa den Finländska muslimska församlingen, Suomen Islam-seurakunta. Denna fanns fortfarande 2010 och tillåter bara de ca 800 finländarna med tatariskt ursprung som församlingsmedlemmar.

Sedan 1960-talet har flyktingar och invandrare från Turkiet, Somalia och Mellanöstern bidragit till att den muslimska minoriteten i Finland växt. Ett antal moskéer har byggts i landet, vara de flesta i huvudstadsregionen. Ett hundratal finnar har konverterat. Sedan 1987 är dessa organiserade i Finlands islamska sällskap, Suomen Islamilainen Yhdyskunta.

Islam är den mest kritiserade religionen i Finland, vad gäller hederskoder, moskéer, kulturcenter, slöjor och böneutropare.

Externa länkar

Referenser 

Islam i Finland
Svampen

Svampen kan avse:

 Svampen – en medlem i ett biologiskt rike, se Svampar
 Svampen, Stockholm – ett väderskydd på Stureplan i Stockholm
 Svampen, Örebro – ett vattentorn i Örebro
 Svampen Örebro – travlopp för tvååriga varmblodshästar
Väntan (skulptur)

Väntan av Britt Ignell är en bronsskulptur av en kvinna i ungefär naturlig storlek. Klädd i långarmad tröja och långbyxor, med en spetsig mössa på huvudet, sitter hon lugnt och stilla på sin granitsockel och väntar vid spårvagnshållplatsen Lantmilsgatan. Kanske väntar hon på någon som ska komma med spårvagnen.

Skulpturen utplacerades av Charles Felix Lindbergs donationsfond år 2001. Under tiden den väntande kvinnan har suttit där har hon kunnat se parkeringshuset på andra sidan spåret rustas upp och byggas på med bostadslägenheter.

Externa länkar 
 Charles Felix Lindbergs donationsfond

 

Skulpturer i Göteborgs kommun
Skulpturer av Britt Ignell
Skulpturer 2001
Edward Villiers, 5:e earl av Clarendon

Edward Hyde Villiers, 5:e earl av Clarendon, född den 11 februari 1846, död den 2 oktober 1914, känd som Lord Hyde mellan 1846 och 1870, var en brittisk unionistpolitiker.

Clarendon var äldste son till den prominente liberale statsmannen George Villiers, 4:e earl av Clarendon. Han efterträdde sin far som 5:e earl av Clarendon i juni 1870, och var i sin tur far till den konservative politikern George Villiers, 6:e earl av Clarendon. 

Han valdes in i underhuset 1869, men tog redan året därpå plats i överhuset. År 1895 blev lord Clarendon inpiskare för regeringen under Lord Salisbury, en position han innehade till 1900, då han befordrades till Lord Chamberlain of the Household och inträdde i Privy Council. Han behöll denna post även när Arthur Balfour blev premiärminister 1902. Efter regeringens fall i december 1905 kom han inte tillbaka som minister. Vid sidan av sin politiska karriär var lord Clarendon lordlöjtnant i Hertfordshire 1893 till 1914. Han var också en framstående cricketspelare.

Källor

Noter

Brittiska politiker
Engelsk adel
Engelska cricketspelare
Alumner från Trinity College, Cambridge
Födda 1846
Avlidna 1914
Män
S:t Eriks Lervarufabriker

AB S:t Eriks Lervarufabriker var en keramikverkstad och ett tegelbruk i Uppsala mellan 1888 och 1962.

Företaget startades 1888 som Uppsala Nya Kakelfabrik på Blomgatan 9 i stadsdelen Erikslund och tillverkade huvudsakligen kakelugnar.

1907 bildades AB S:t Eriks Lervarufabriker som tog över kakelfabriken. Produktionen breddades till konst- och hushållsgods.

1908–1909 uppfördes en ny tegelbruksbyggnad i kvarteret Grenen. På samma plats finns idag Tiundaskolan. 1937 såldes kakel- och keramikfabriken till Uppsala-Ekeby AB, medan tegelbruket blev kvar i bolagets ägo. 1942 startades även en cementvarufabrik, där idag Tiunda IF:s sportplats ligger. 1962 flyttade företaget sin verksamhet till Husbyborg, nedlade tegelproduktionen och bytte samtidigt namn till AB S:t Eriks Betong.

Tegel 
Det år 1907–1909 uppförda tegelbruket var för sin tid mycket avancerat med ångturbin och kammartork. Tegelbruket hade en 90 meter lång ringugn med sexton kammare. Årsproduktion år 1939: 100.000 enkupiga strängtaktegel, 200 000 tvåkupiga strängtaktegel, 50 000 falstaktegel, 300 000 tegelrör, 1,3 miljoner lättmurtegel, 0,8 miljoner högporösa murtegel samt 0,2 miljoner av fasadtegel, mellanväggsplattor och specialtegel. Årsproduktionen kunde uppgå till 6  miljoner mur- och taktegel. En specialbeställning var tegel till Cyrillus Johanssons Centrumhus i korsningen Kungsgatan-Sveavägen i Stockholm.

Kakelugnar 
Kakelugnstillverkningen fick en ny inriktning omkring 1910 med modeller hämtade från 1700-talet och genom avtal med Nordiska museet återupptogs tillverkningen av äldre mönster. Företaget ställde ut på Konstindustriutställningen 1909 i Stockholm och hade egen utställning i Uppsala men även på Drottninggatan i Stockholm. Flera arkitekter formgav kakelugnar för tillverkning vid S:t Erik, till exempel Gunnar Asplund, Carl Westman och Cyrillus Johansson.

Lergods 
Hushållsgods av Agda Österberg tillverkades inför Hemutställningen 1917. På 1920- och 1930-talen tillverkades konstnärlig keramik. 
En rad kända konstnärer verkade under dess storhetstid vid fabriken, bland andra Sven Boberg, Edvin Ollers 1925-27, Anna-Lisa Thomson, Märta Ankarswärd-Grönvall, Hildur Haggård, Gertrud Lönegren 1932-36, Maggie Wibom 1935-36 och Greta Runeborg-Tell 1935–37.

Externa länkar
Uppsala industriminnesförening om S:t Eriks cementvarufabrik
 Upplandia: Fabriken externt

Källor
S:t Eriks Lervarufabriker – numera ett minne blott, Sten Sjöstedt, artikel i årsboken Uppland 1971
Produktionen vid kakelfabriken 1907-1937, Anna Hedstrand, artikel i årsboken Uppland 1971
Estelle Schlossman (1996) Lergodskonstnärer, sid. 35-40
Lööw-Brinkhagen: S:t Eriks – ett gott stycke industrihistoria. Uppsala 2015

Noter

 
Ej längre existerande svenska keramikföretag
Ej längre existerande svenska tegelbruk
Företag i Uppsala
Företag bildade 1888
Företag upplösta 1962
Ron Wyatt

Ronald Eldon Wyatt, född 2 juni 1933, död 4 augusti 1999, var en pseudoarkeolog, mest aktiv under 1960-talet och fram till 1980-talet. Hans arkeologiska teorier har förkastats av vetenskapsmän och historiker.

Under sin karriär påstod han att han hade påträffat Noaks ark (1960), judarnas förbundsark, Goliats svärd, och andra föremål som omtalas i Bibeln. Ron Wyatt tillkännagav också att han hade hittat hjul på botten av Röda havet, vilka han menade hade tillhört vagnarna av de egyptiska krigare som förföljde judarna under deras uttåg från Egypten. 

Han visade emellertid aldrig upp något av dessa föremål. Själv hävdade han att världens arkeologer och stater, på grund av sekularismen, ville hemlighålla fynden. Wyatt har kritiserats hårt av såväl arkeologer och historiker som av kreationistiska organisationer.

Externa länkar 
Wyatts museum

Män
Födda 1933
Avlidna 1999
Kreationister
Pseudovetenskap
Lista över vulkaner i Kenya

Detta är en lista över vulkaner i Kenya.

Referenser 
''Denna artikel är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia och fakta kollad mot The Smithsonian's Global Volcanism Programs hemsida

Volcano Alive har också använts till att lägga in fakta.

Kenya
Vulkaner i Kenya
Denatoniumbensoat

Denatoniumbensoat, vanligtvis tillgängligt som Denatonium, (under varumärken såsom Bitrex eller Aversion) och som denatoniumsackarid, är det beskaste ämnet man känner till. Det upptäcktes 1958 under en forskning på anestetikum av Macfarlan Smith från Edinburgh, Skottland som registrerade ämnet under varumärket Bitrex. Utspädningar på så lite som 10 ppm är outhärdligt beska för de flesta människor. Denatoniumsalter är vanligtvis färglösa och luktlösa solider men säljs för det mesta i löst form. De används som aversiva medel för att förhindra oavsiktlig konsumtion. Denatoniumbensoat används i denatureringsmedel, kylarvätska, förhindring av nagelbitning, frånstötning av djur, tvål och schampo. Ämnet är inte känt att kunna orsaka några långvariga skador.

Struktur och fysikaliska egenskaper
Denatoniumbensoat är en kvartär ammoniumkatjon. Ämnet är en förening av ett salt med en inert anjon såsom bensoat eller sackarid. Ämnets struktur är relaterat till det lokala bedövningsmedlet lidokain, där denatoniumbensoat skiljer sig endast genom tillägg av en bensylgrupp till aminokvävet.

Användningsområden
Föreningens beskhet är anledningen till de flesta tillämpningarna. Denatoniumbensoat används för att denaturera etanol så att den inte används som en alkoholdryck. Ett exempel är SD-40B, där etanolen har denaturerats med hjälp av denatoniumbensoat. Det vanliga namnet för det här ämnet, denatonium, syftar på den här tillämpningen.

Denatoniumbensoat avskräcker också konsumtion av hälsovådliga alkoholer såsom metanol (träsprit) och etandiol (glykol).

Speltillverkaren Nintendo använder denatoniumbensoat på spelkassetterna till Nintendo switch för att förhindra att små barn sätter dem i halsen och kvävs.

Källor

Bensoater
Kvartära ammoniumföreningar
Beska föreningar
1691 Oort

1691 Oort (1956 RB) är en asteroid upptäckt 9 september 1956 av Karl Wilhelm Reinmuth och Ingrid van Houten-Groeneveld vid universitetet i Heidelberg. Asteroiden har fått sitt namn efter den nederländske astronomen  

Den tillhör asteroidgruppen Themis.

Referenser

Externa länkar 

Huvudbältesasteroider
Themis-asteroider
Småplaneter namngivna efter personer
Astronomiska upptäckter av K Reinmuth
Astronomiska upptäckter av I van Houten-Groeneveld
Astronomiska upptäckter 1956
Vilhelm Carlheim-Gyllensköld

Vilhelm Carlheim-Gyllensköld, född 17 oktober 1859 i Stockholm, död där 13 december 1934, var en svensk fysiker. 

Carlheim-Gyllensköld blev 1877 student och 1896 filosofie doktor i Uppsala, deltog i 1882–1883 års svenska polarexpedition till Spetsbergen, där han särskilt studerade norrskensfenomenen, tjänstgjorde 1894–1897 vid astronomiska observatoriet i Stockholm, deltog i den förberedande resan inför den Svensk-ryska gradmätningsexpeditionen till Svalbard 1898 och blev samma år sekreterare i kommittén för svensk-ryska gradmätningen. Han var 1907–1911 docent i fysik vid Stockholms högskola och 1907–1910 tillförordnad professor i ämnet samt föreståndare för högskolans fysiska institut, till vars moderna utrustning han verksamt bidrog. Han blev 1907 ledamot av Vetenskapsakademien, fick 1911 professors namn och var från 1910 ledamot av Vetenskapsakademiens Nobelkommitté för fysik. Han var sekreterare i solförmörkelsekommittén 1914.

Carlheim-Gyllensköld är främst känd för sina jordmagnetiska undersökningar. Han utforskade bland annat magnetiskt södra Sverige och uppmätte magnetiskt järnmalmsfälten vid Kiruna samt publicerade flera artiklar på franska i bland annat "Vetenskapsakademiens handlingar". Han blev 1897 ledamot av Internationella permanenta kommittén för jordmagnetism i Paris. Bland hans skrifter märks vidare den populärt hållna På åttionde breddgraden (1900) och Beskrifning öfver Stockholms högskolas nya fysiska institut (1911). Han utgav även August Strindbergs "Samlade otryckta skrifter" (två band, 1918-19).

Vilhelm Carlheim-Gyllensköld var son till byråchef Henrik Carlheim-Gyllensköld och grevinnan Ida Carlheim-Gyllensköld, född Wachtmeister af Johannishus. Han var 1898–1904 gift med Lall Bergling och fick med henne sonen Haqvin Carlheim-Gyllensköld. Vilhelm Carlheim-Gyllensköld ligger begravd på Norra begravningsplatsen i Solna.

Källor

Noter

Vidare läsning

Externa länkar 
 

Svenska innehavare av professors namn
Personer verksamma vid Stockholms universitet
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Svenska polarforskare (Arktis)
Svenska fysiker under 1800-talet
Svenska fysiker under 1900-talet
Forskare från Stockholm
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1859
Avlidna 1934
Män
Ugglan
Vilhelm
William Beckford

William Thomas Beckford, född 1 oktober 1760 i London, död 2 maj 1844 i Bath, var en brittisk författare, konstkritiker, reseskildrare och politiker. Han är mest känd för sin roman Vathek och för att ha uppfört Fonthill Abbey.

William Beckford var son till Maria Hamilton och William Beckford som ett tag hade posten som Lord Mayor of the City of London och efter vilken han tio år gammal, 1770, ärvde en ansenlig förmögenhet samt egendomar i England och på Jamaica. Wolfgang Amadeus Mozart, William Chambers och Alexander Cozens blev hans lärare och han studerade huvudsakligen konstnärliga ämnen. En resa till Italien år 1782 resulterade i reseskildringen Dreams, Waking Thoughts and Incidents (1783), och han skrev sin enda roman, den gotiska Vathek, tre år senare. Andra verk är satiren Memoirs of Extraordinary Painters (1780), och Letters from Italy with Sketches of Spain and Portugal (1835).

1783 gifte han sig med lady Margaret Gordon, dotter till earlen av Aboyne, men gjorde skandal då han anklagades för att ha förfört William Courtenay som sedermera skulle bli earl av Devon. Familjen Beckford gick i exil men hustrun avled i barnsäng i unga år. Han invaldes i House of Commons, det brittiska parlamentets underhus, som representant för Wells åren 1784–1790 och för Hindon 1790–1795 och 1806–1820.

Han ägnade sig särskilt åt att samla konstskatter och kulturföremål, bland annat Edward Gibbons bibliotek, och för att hysa denna samling lät han uppföra Fonthill Abbey som stod färdigt år 1807. James Wyatt anlitades som arkitekt och byggnaden är ett berömt exempel på den brittiska gotiska arkitekturen. Eftersom Beckford spenderade faderns förmögenhet och förlorade många egendomar, var han slutligen tvungen att sälja Fonthill Abbey, varpå han flyttade till Lansdown Crescent i Bath, där han gav Henry Goodridge i uppdrag att uppföra ett torn, vilket kommit att kallas Beckford's Tower. Han avled där 84 år gammal och fick samma begravningsceremoni som de gamla sachsiska kungarna.

Källor 

Jonas Thente, "William Beckford: ”Vathek”", DN Kultur 2009-07-14

Referenser

Externa länkar 

 Böcker av och om William Beckford på svenska bibliotek. (libris.kb.se)

Födda 1760
Avlidna 1844
Franskspråkiga författare
Engelskspråkiga författare
Brittiska författare
Brittiska politiker
Män
Axel E. Lindh

Axel Edvin Lindh, Axel E. Lindh, född 10 januari 1888 i Lund, död 14 augusti 1960 i Lund, var en svensk fysiker. 

Axel Lindh blev filosofie kandidat 1914, filosofie magister 1915, filosofie licentiat 1922 och disputerade för filosofie doktorsgraden vid Lunds universitet 1923 på avhandlingen Experimentelle Untersuchungen über die K-Röntgenabsorptionsspektra der Elemente Chlor, Schwefel und Phosphor. Han var amanuens vid fysiska institutionen vid Lunds universitet 1919–1920, assistent där 1920–1923 och 1925–1926, blev docent i fysik där 1923 och tillförordnad professor där 1923–1925 samt professor vid Chalmers tekniska institut 1932–1937 och vid Uppsala universitet 1937–1954. 

Lindh invaldes som ledamot av Vetenskapsakademien 1934 och var från 1935 ledamot av Nobelkommittén för fysik samt ledamot av Kungliga Vetenskaps- och Vitterhetssamhället i Göteborg.

Axel Lindh var son till Per Lindh och Thilda Lindh, född Roos, samt gifte sig 1917 med Emma Svensson. Makarna Lindh är begravda på Norra kyrkogården i Lund.

Källor
Vem är det : Svensk biografisk handbok 1939, P A Norstedt & Söners Förlag, Stockholm 1939 s. 499
 Lindh, Axel Edvin och Lindh, Emma på SvenskaGravar.se

Noter 

Svenska professorer i fysik
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Ledamöter av Kungliga Vetenskaps- och Vitterhetssamhället i Göteborg
Personer verksamma vid Chalmers tekniska högskola
Personer verksamma vid Uppsala universitet
Personer från Lund
Gravsatta på Norra kyrkogården i Lund
Födda 1888
Avlidna 1960
Män