kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hagström F

Hagström F är en serie elgitarrer av märket Hagström tillverkade på licens av det kanadensiska företaget American Music & Sound. Serien är en efterföljare till de svensktillverkade gitarrerna Hagström II och Hagström III.

F-20 är baserad på Hagström II med dubbla cutaways och spetsiga horn.
F-200 är utvecklad ur F-20 och har fått limmad mahognyhals och mahognykropp men saknar svajstall.
F-200P är utvecklad ur F-20 och har fått limmad natohals, mahognykropp och H90 pickuper av P-90-typ.
F-300 och F-301 är utvecklad ur Hagström Scandi och Hagström III. F-300 har tre single coil-pickuper i strata konfiguration medan F-301 har en humbucker i stallpositionen.

F
Papuanska köket

Det papuanska köket är mat och matlagning i Papua Nya Guinea, och det är väldigt varierande. Torsk tillagad i bananblad och kokta grillade kastanjer är vanligt. Man använder många lokala råvaror såsom ananas, pawpaw, mango, passionsfrukt och bananer. Kokosnötter och därav kokosmjölk är vanliga längs kusterna. Rotfrukter såsom taro, kaukau, yams utgör tillsammans med fläskkött en stor del av maten. Grisen är högt aktad och bjuds på vid finare tillfällen. Färska humrar och krabbor är mycket billiga. Rätten mumu är traditionell och består av fläskkött, sötpotatis, ris och grönsaker, där kål av olika slag blivit populärt på senare tid. Kryddor har påverkat maten i Papua Nya Guinea mycket den senaste tiden med införseln från andra länder. Traditionellt användes bara kokosnötter, citronblad och ibland salt som smakförhöjare. Traditionellt tillagas maten direkt över en brinnande eld, ibland inslagna i blad eller direkt nedlagda i elden. Ibland lagas maten i lergrytor eller bambu. Köket har dock moderniserats och allt modernare tillagningsmetoder används. Elektriska spisar eller gasspisar blir allt vanligare och grillar är inte heller ovanligt. Betelnötter som blandas med senap och korallpulver bildar buai som invånarna på Papua Nya Guinea tuggar som ett slags njutningsmedel vilket färgar tänderna röda. Tills för bara ungefär 25 år sedan åt man fortfarande människokött och en del äldre män kommer fortfarande ihåg hur det smakar, och liknar det vid kyckling.

Maten delas traditionellt upp i tre huvudgrupper; ätbara växter (kumu), kött och fisk samt basfödor. Då köket varierar mycket från region till region så kan vissa regioner bara äta två av huvudgrupperna, medan andra regioner blandar alla i en gryta. Grönsaker används relativt sällan. Mogna frukter och nötter används inte i maten utan anses vara tilltugg.
Man äter ofta två mål om dagen; en liten frukost och ett stort kvällsmål, även om allt fler äter pajer eller smörgåsar eller liknande mitt på dagen. 

Te- och kaffeodlingar är vanligt förekommande på Papua Nya Guineas högland. Öl produceras lokalt. Vattnet bör inte drickas från kranen.

Källor

Externa länkar
Cookery in Papua New Guinea (engelska)

 
Olika regioners kök i Oceanien
Olika regioners kök i Asien
Erlauftalbanan

|}
|}

Erlauftalbanan är en 38 kilometer lång enkelspårig järnväg i det österrikiska förbundslandet Niederösterreich. Den går från Sankt Pölten, där den ansluter till Västbanan genom Erlaufdalen via Scheibbs till Gaming, där det finns en övergång till Ybbstalbanan. Vid Wieselburg avtar bibanan mot Gresten som idag trafikeras enbart av godstrafik. 

Redan på mitten av 1800-talet planerades att bygga en järnväg genom Erlaufdalen som då hade en hög utvecklad småskalig järnindustri. 1874 utfärdades en koncession vilket ledde till grundandet av järnvägsbolaget k.k. privilegierte N.Ö. Südwestbahnen. Koncessionen omfattade vid sidan av Erlauftalbanan även flera andra banor. 1977 avslutades järnvägsbyggandet och Erlauftalbanan invigdes i oktober samma år. Några dagar efter invigningen köptes banan av staten på förslag av järnvägsbolaget. En smalspårig fortsättning mot Waidhofen an der Ybbs, Ybbstalbanan, öppnades 1898. 

Järnvägen uppfyllde i början de ekonomiska förväntningarna främst när det gällde järnindustrin. Även turismen började utvecklas. Men den tekniska utvecklingen och moderniseringen av stål- och järnindustrin slog så småningom ut den småskaliga järnindustrin i Erlaufdalen. I dag är Erlauftalbanan av lokal betydelse.

Järnvägslinjer i Niederösterreich
Colen Campbell

Colen Campbell, född 1676, död 1729, var en banbrytande skotsk arkitekt som tillbringade det mesta av sin karriär i England, och tillerkänns förtjänsten av att ha grundat den georgianska stilen. 

Campbell, som var ättling till familjen Campbell på Cawdor Castle, praktiserade till att börja med som advokat och började sedan studera arkitektur. Han influerades som ung man av James Smith (omkring1645–1731), och hyllar honom i sitt verk Vitruvius Britannicus. Campbell anställdes av lord Burlington, som ersättare för den avskedade James Gibbs, vid Burlington House i London.

Vitruvius Britannicus
Hans stora arbete, Vitruvius Britannicus, or the British Architect... kom ut i tre band mellan 1715 och 1725. (Fler delar utgavs under den framgångsrika titeln av Woolfe och Gandon 1767 och 1771.) Vitruvius Britannicus var det första arkitekturarbetet som framställdes i England sedan John Shutes elisabetanska First Groundes. Det innehöll kopparstick av engelska byggnader, utförda av Inigo Jones och sir Christopher Wren, liksom av Campbell själv och andra framträdande arkitekter.

I inledningen och i de korta beskrivningarna angrep Campbell barockens "excesser" och förklarade att britterna klarade sig på egen hand, samtidigt som han dedicerade volymen till hannoverianen Georg I. Arbetets framgång hade stor betydelse för (neo)palladianismens utbredning i Storbritannien under 1700-talet.

Campbells huvuduppdrag
Wanstead House, Essex: omkring 1713/4–20 
 Burlington House, London 1717. 
 Stour head, Wiltshire, 1721–24 (Trädgården utfördes av Henry Flitcroft och Lancelot "Capability" Brown).
Pembroke House, Whitehall, London, för Henry Herbert, 9:e earl av Pembroke, 1723.
 Houghton Hall, Norfolk, påbörjat 1722, för sir Robert Walpole (William Kent  designade interiören).
 Mereworth Castle, Kent 1722–25
 Waverley Abbey, Surrey omkring 1723–25

 Nr 76 och 78 Brook Street, London W1, 1725–26. Nr 76, som finns kvar, var Campbells eget hus, vars inredning han publicerade i Five Orders of architecture, (1729). Det har försetts med en minnesplakett.
 Compton Place, Eastbourne, Sussex, 1726 och framåt för sir Spencer Compton

Litteratur
Robert Tavernor, Palladio and Palladianism 1991
John Harris (inledning) Vitruvius Britannicus, or The British architect... (1967-72), 4 volymer, av vilka den första innehåller Campbells tre band
Howard Colvin, A Biographical dictionary of British Architects, 3:e upplagan

Referenser

Noter

Externa länkar 

Skotska arkitekter
Skotska författare under 1700-talet
Engelskspråkiga fackboksförfattare
Alumner från Edinburghs universitet
Födda 1676
Avlidna 1729
Män
Brittiska fackboksförfattare
Tomás Luis de Victoria

Tomás Luis de Victoria eller Tomaso Ludovico da Vittoria, född 1548 i Ávila, Spanien, död 27 augusti 1611 i Madrid, var en spansk präst och kompositör av sakral musik under renässansen och motreformationen.

Biografi 
Tomás Luis de Victoria studerade för de påvliga sångarna Bartolomé de Escobedo och Cristóbal de Morales i Rom, blev kapellmästare där 1573, och 1589 fick han tjänst vid klarissaklostret Descalzas Reales i Madrid, där han kvarblev till sin död. Under åren i Rom blev han jesuit för att motarbeta lutherdomen, samt prästvigdes 1575. Eventuellt studerade han i Rom även för Giovanni Pierluigi da Palestrina.

Musik 
Tomás Luis de Victoria var en av de mest framstående representanterna för Palestrinastilen, och hans verk är ofta svåra att skilja från Palestrinas, men röjer inte sällan ett mera kärvt och lidelsefullt kynne. Hans mest berömda arbete är hans requiem
Officium defunctorum 6 vocum (1605), intaget i Eslavas "Lira sacro-hispana". Den skrevs till begravningen av Maria av Habsburg, och brukar gå under namnet Victorias Requiem. 

Dessutom skrev han en mängd psalmer, hymner, mässor, motetter, magnificat med mera, av vilka åtskilliga är samlade i Proskes "Musica divina". Hans Officium Hebdomadae Sanctae (1585), avsedd för stilla veckan, består av 37 motetter. Till kung Filip III av Spanien skrevs Missa pro victoria (Mässa för seger).

Källor

Externa länkar
 

Spanska kompositörer
Renässanskompositörer
Kyrkomusikkompositörer
Spanska musiker under 1500-talet
Födda 1548
Avlidna 1611
Män
Ugglan
Ybbstalbanan

|}
|}

Ybbstalbanan är en 71 kilometer lång enkelspårig smalspårjärnväg (760 mm) i det österrikiska förbundslandet Niederösterreich. Den går från Waidhofen an der Ybbs, där det finns en övergång till Rudolfsbanan längs Ybbsdalen till Lunz am See. I Gstadt avtar en 6 kilometer lång förgrening mot Ybbsitz. Banan fortsätter från Lunz am See till Kienberg-Gaming, men den delsträckan trafikeras idag enbart av museitåg. I Gaming finns en övergång till Erlauftalbanan.

Ybbstalbanan byggdes på bara 3 år mellan 1896 och 1898. Fram till 1960-talet var banans ekonomiska betydelse stor på grund av de stora industrierna i Ybbsitz och Böhlerwerk. Men sedan dess har den minskat avsevärt och banan är i dag nedläggningshotad.

Externa länkar 

Järnvägslinjer i Niederösterreich
Sundby, Pedersöre

Sundby är en by i Pedersöre som ligger mitt emellan Nykarleby och Jakobstad i västra Finland.

Sundbys läge vid allfarvägen har gjort det utsatt, till exempel under Stora ofreden brände ryssarna de flesta av gårdarna. Många personer flydde då till Sverige. Det handlar egentligen om två byar i sydvästra hörnet av Pedersöre med gemensam skola och ungdomslokal, Sundby och Karby. Karby ligger strax söder om Sundby. Kungsstenen finns i Karby. År 1752 var Sveriges kung Adolf Fredrik på eriksgata i Österbotten. Enligt sägnen spisade han på den flata stenen.

I Sundby finns det en å som heter Sundbäcksån. Det finns också ca 15 sjöar i Sundby och Karby. Ett av bergen i Sundby heter Hällsundsberget. Enligt sägnen trodde man förr att man fick hälsa om man gick upp för berget.

Det har funnits ett gästgiveri i Sundby. Gästgiveriet var byggt i mitten av 1700-talet av virke som var avsett för Larsmo kyrka. Byggnaden uppfördes efter Stora ofreden, på platsen där en tidigare byggnad stått men bränts ner av ryssarna. I en av de stora salarna på övre våningen, Björnvikas salen, ordnades danser för herrskapsfolk från Jakobstad och Nykarleby på 1800-talet. Zacharias Topelius skrev i sin dagbok om en utfärd till danslokalen i Sundby:

"Vi voro 6 vagnar och 5 chaiser; en vacker rad. Hela Brunssällskapet och större delen af stadens ungdom. Endast Hindrik Backman var hindrad, som det sades. Framresan gick lyckligt och kl. 1 e. m. hunno vi Sundby, hvarest rummen redan voro i ordning, och nödiga arrangementer vidtagne. Aldrig hade jag någonsin kunnat ana att Localen på Sundby skulle vara så treflig. Vi uppehöllo oss i öfra våningen och dansade i södra salongen. Golfvet var på sina ställen mycket ojemt, hvaraf hände, att först Justus och sedan jag i valsen och brådskan gjorde opåräknade knäfall för våra damer."

Tsar Alexander II bytte häst vid Gästgivars under sin resa genom Österbotten på 1850-talet. Gästgiveriet brann ner 1981.

Källor

Orter i Österbotten
Pedersöre
Mamo Wolde

Mamo Wolde (), eller Demisse Wolde, född den 12 juni 1932 i Diri Jille, död den 26 maj 2002, var en etiopisk långdistanslöpare. Hans främsta prestation var OS-guld i maratonloppet i Mexico City 1968.

Wolde deltog redan i OS 1956 där han inte hade någon framgång på de kortare distanser som han då ställde upp på. Wolde återkom i OS-sammanhang 1964 i Tokyo då han blev fyra på 10 000 meter. Hans bästa säsong blev 1968 då han förutom maratonguldet i OS även tog silver på 10 000 meter. Vid 40 års ålder tog han sin tredje OS-medalj vid OS i München 1972 då han kom trea på maraton.

Efter sin idrottskarriär hamnade Wolde i politiska svårigheter som anhängare till diktatorn Mengistu Haile Mariam. Han satt häktad i nio år (1993-2002) och dömdes kort före sin död till sex års fängelse för sin delaktighet i Mengistus envälde, den s.k. "röda terrorn". Wolde frigavs dock omedelbart efter domen fallit p.g.a. att han suttit häktad så länge. Han avled endast några månader därefter i levercancer. Wolde var gift två gånger och hade tre barn; sonen Samuel i första giftet och Addis Alem och Tabor i det andra giftet.

Referenser

Noter 

Etiopiska friidrottare
Olympiska guldmedaljörer 1968
Olympiska silvermedaljörer 1968
Olympiska bronsmedaljörer 1972
Etiopiska olympiska bronsmedaljörer
Etiopiska olympiska silvermedaljörer
Etiopiska olympiska guldmedaljörer
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1956 från Etiopien
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1956
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1964 från Etiopien
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1964
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1968 från Etiopien
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1968
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1972 från Etiopien
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1972
Födda 1932
Avlidna 2002
Män
Vårdnätsspindlar

Vårdnätsspindlar (Pisauridae), även stavat vårdnätspindlar, är en familj av spindlar som innehåller omkring 336 beskrivna arter världen över, uppdelade på 53 olika släkten.

Kännetecken
Vårdnätsspindlar påminner till utseendet något om vargspindlar, med förhållandevis slank kropp och långa ben. Ett drag som skiljer de båda familjerna åt är dock att vårdnätsspindlarnas ögon alla är ungefär lika stora, medan vargspindlarna har två ögon som är tydligt större än de andra. Färgteckning är mycket varierad, både mellan olika arter och inom en och samma art, men ljusare eller mörkare brunaktiga till rödbruna eller gråaktiga nyanser är vanliga. Honan av en art är ofta större än en hane av samma art.

Utbredning
Förekommer över större delen av världen, men den högsta artrikedomen finns i tropiska och subtropiska trakter.

Levnadssätt
Vårdnätsspindlar är aktiva jägare som tar de flesta byten små nog för dem kan övermanna, vanligen olika sorters insekter, men några av de större arterna kan även fånga små fiskar och grodyngel. Många arter kan också genom sina långa ben röra sig på vattenytan, då de bärs upp av ytspänningen. Vissa arter har ett halvt akvatiskt levnadssätt och kan tillbringa kortare stunder under vattenytan, exempelvis i syfte att undgå predatorer.

Honorna uppvisar i många fall en omsorgsfull vård av avkomman, genom att spinna en skyddade äggsäck för äggen, som hon sedan vaktar noga. Hos vissa arter, som Pisaura mirabilis, bär honan med sig äggsäcken genom att hålla den i käkarna. Under denna tid äter hon ingenting. Denna art, och några andra, som Pisaurina mira från Nordamerika, visar också omsorg om avkomman en tid efter äggens kläckning och spinner ett så kallat vårdnät, i vilket de nykläckta spindelungarna tillbringar sin första tid.

Referenser
Sandhall, Åke & Almquist, Sven. Spindlar och deras släktingar: naturguide i färg om spindeldjurens utseende, utveckling, levnadssätt och beteende, Interpublishing AB, 1980.

Externa länkar
Steierska östbanan

|}
|}

Den steierska östbanan är en 80 kilometer lång enkelspårig järnväg i det österrikiska förbundslandet Steiermark. Ursprungligen del av den ungerska västbanan (Győr – Graz) går den steierska östbanan från den österrikisk-ungerska gränsen vid Mogersdorf via städerna Fehring, Feldbach och Gleisdorf till Graz. 

Till östbanan ansluter flera bibanor:
Thermenbanan i Fehring
Gleichenbergerbanan i Feldbach
Weizerbanan i Gleisdorf

Banan byggdes under andra hälften av 1800-talet och invigdes 1873. I och med upplösningen av Donaumonarkin 1918 och upprättandet av järnridån efter 1945 förlorade banan i betydelse. I samband med den politiska och ekonomiska utvecklingen under 1990- och 2000-talen började en upprustning av banan och en stor utbyggnad är planerad. Till detta bidrar även planerna på att inlemma banan med dess bibanor i storregionen Graz pendeltågsnät.

Banan trafikeras av regionaltåg och en del godstrafik.

Järnvägslinjer i Steiermark
Thermenbanan

|}
|}

Thermenbanan är en 75 kilometer lång enkelspårig järnväg i det österrikiska förbundslandet Steiermark. Den går från Fehring där den ansluter till den steierska östbanan via städerna Fürstenfeld och Hartberg till Friedberg där den ansluter till Pinkatalbanan och Wechselbanan. 

Namnet Thermenbanan har den efter de vattenkurorter med sina varma termalkällor som banan passerar:
Loipersdorf
Bad Blumau
Bad Waltersdorf
Sebersdorf

Banan byggdes under andra hälften av 1800-talet. Det första avsnittet (Fehring-Fürstenfeld) öppnades 1885, det sista tjugo år senare.

Banan trafikeras av regionaltåg.

Järnvägslinjer i Steiermark
Wechselbanan

|}
|}

Wechselbanan är en 21 kilometer lång enkelspårig järnväg i de österrikiska förbundsländerna Niederösterreich och Steiermark. Den går från Aspang där den ansluter till den Aspangbanan över Wechselbergen till Friedberg där den ansluter till Pinkatalbanan och Thermenbanan.

Bahnen invigdes 1910. Därmed skapades ytterligare en järnvägsförbindelse mellan Wien och Graz via Aspangbanan – Wechselbanan – Thermenbanan och Steierska östbanan. Men sträckan är betydligt längre än sydbanan och har idag bara betydelse för regional- och lokaltrafik. Genomgående tåg (inga snälltåg) behöver fyra timmar. 

Banan trafikeras idag av regionaltåg.

Externa länkar

Järnvägslinjer i Niederösterreich
Järnvägslinjer i Steiermark
Aspangbanan

|}
|}

Aspangbanan är en 85 kilometer lång, mestadels enkelspårig järnväg i det österrikiska förbundslandet Niederösterreich. Den går från Wien via Wiener Neustadt till Aspang, där den ansluter till Wechselbanan. På 9 kilometer, mellan Felixdorf och Wiener Neustadt utnyttjas sydbanans spår. 

Banan planerades och byggdes av ett österrikiskt-belgiskt järnvägsbolag med belgiskt kapital.  Banan byggdes på bara två år mellan 1879 och 1881 och utgick från en nybyggd järnvägsstation, Aspanger Bahnhof (idag nedlagd). Man byggde även förbindelsespår för att få anslutning till Wien Südbahnhof som idag är tågens utgångsstation. När Wechselbanan färdigställdes 1910 hade man en alternativ, om än längre förbindelse mellan städerna Wien och Graz. Att åka på Aspangbanan var prisvärt, därför hade banan många resenärer. 

1937 övertog staten Aspangbanan på grund av ekonomiska problem. ÖBB flyttade persontrafiken alltmer över till sydbanan. Sträckan mellan Wien och Sollenau nyttjades bara för lokaltrafik. 

I dag trafikeras Aspergbanan av regionaltåg och godståg.

Järnvägslinjer i Niederösterreich
Gleichenbergerbanan

|}
|}

Gleichenbergerbanan är en 21 kilometer lång enkelspårig järnväg i det österrikiska förbundslandet Steiermark. Den går från Feldbach där den ansluter till den steierska östbanan till Bad Gleichenberg. Banan är i förbundslandet Steiermarks ägo

Banan byggdes på 1920-talet och öppnades 1931 för trafiken. En planerad förlängning till Bad Radkersburg förverkligades aldrig. Banan ska i framtiden ingå i storregionen Graz pendeltågsnät.

Idag trafikeras banan av lokaltåg med anslutning till Graz och godstrafik. 

Järnvägslinjer i Steiermark
Weizerbanan

|}
|}
Weizerbanan är en 15 kilometer lång enkelspårig järnväg i det österrikiska förbundslandet Steiermark. Den går från Gleisdorf där den ansluter till den steierska östbanan till Weiz där den ansluter till Feistritztalbanan. Banan är i delstaten Steiermarks ägo

Banan byggdes mellan 1888 och 1889.

Weizerbanan trafikeras av lokaltåg och godstrafik. Det är planerat att inlemma banan i storregionen Graz pendeltågsnät.

Järnvägslinjer i Steiermark
Köflacherbanan

|}
|}

Köflacherbanan är en 40 kilometer lång enkelspårig järnväg i det österrikiska förbundslandet Steiermark. Den går från Graz där den ansluter till sydbanan till Köflach. Banan ägs av Graz-Köflacher Bahn und Busbetrieb GmbH.

Köflacherbanan byggdes av Graz-Köflacher Eisenbahn- uund Bergbaugesellschaft på 1850-talet för att få en järnvägsanslutning till kolgruvorna och stålverken i Köflach-Voitsbergområdet. Persontrafiken upptogs 1860. 1952 fick man flytta järnvägen mellan Oberdorf och Köflach och bygga den 241 meter långa Rosentaltunneln på grund av gruvdriften. Under andra hälften av 1900-talet minskade kolbrytningen kontinuerligt och godstrafiken förlorade i betydelse. Inom ramen för omorienteringen mot persontrafiken togs banan upp i storregionen Graz pendeltågsnät. 

Under 1980-talet var Köflacherbanan mycket omtyckt bland järnvägsentusiaster och -fotografer eftersom Graz-Köflacher Bahn und Busbetrieb GmbH var det sista järnvägsbolaget i Österrike som använde ånglokomitiv vid växling och ibland även i reguljär trafik.

Järnvägslinjer i Steiermark
Brook Street

Brook Street är en av huvudgatorna i den exklusiva stadsdelen Mayfair i London, England. Den anlades under 1700-talets första hälft och sträcker sig från Hanover Square till Grosvenor Square.

Personer som bott på Brook Street
 23 Brook Street: Jimi Hendrix – gitarrist 
 25 Brook Street: Georg Friedrich Händel – tonsättare 
 24 Upper Brook Street: Richard Bull, parlamentsledamot och konstsamlare. 
 27 Upper Brook Street: Anne Seymour Damer, skulptör 
 76 Brook Street: Colen Campbell — arkitekt 
 51 Upper Brook Street: Giorgos Seferis — Nobelpristagare

Referenser

Externa länkar
Brook Street, Mayfair London
 Karta
 Brook Street — detaljerad arkitekturhistoria över Brook Street från Survey of London
 Upper Brook Street — detaljerad arkitekturhistoria över Upper Brook Street från Survey of London

Gator i London
Dolla

Roderick Anthony Burton II, född den 25 november 1987, död 18 maj 2009, mest känd under sitt artistnamn Dolla, var en amerikansk modell och rappare. Burton började sin musikkarriär 2000 med rapgruppen Da Razkalz Cru under artistnamnet Bucklyte. Gruppen upplöstes snabbt, och Burton började att jobba som modell för klädlinjen Sean John. Under 2007, skrev Burton på för Akons skivbolag Konvict Muzik och började använda artistnamnet Dolla. Dolla släppte tre singlar mellan 2007 och 2009. En av dem, "Who the Fuck is That?" (med T-Pain), kom in på Billboard Hot 100. Den 18 maj 2009, sköts Dolla till döds i Los Angeles,  Aubrey Louis Berry greps senare för mordet.

Diskografi

Album 
 TBR: A Dolla and a Dream

Singlar

Mixband 
 2006: The Beatdown Mixtape
 2008: Another Day Another Dolla
 2008: Sextapes: The Art Of Seduction

Referenser

Externa länkar 
 
 Dödsruna i L.A. Times

Amerikanska rappare
Musiker som blivit mördade
Födda 1987
Avlidna 2009
Män
Mononymt kända personer
Gunnar Harling

Gunnar Wilhelm Harling, född 7 juni 1920 i Maria Magdalena församling, Stockholm, död 24 maj 2010 i Askims församling, Västra Götalands län
, var en svensk botaniker. 

Harling disputerade vid Stockholms högskola 1951, var amanuens vid Bergianska trädgården 1950-1952 och docent i botanik vid Stockholms högskola 1951-1963. Från 1964 var han professor i systematisk botanik vid Göteborgs universitet och blev 1974 ledamot av Vetenskapsakademien.

Han var ingift i friherrliga ätten Hummerhielm.

Källor

Noter 

Svenska professorer i botanik 
Personer verksamma vid Göteborgs universitet
Alumner från Stockholms universitet
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Botaniker under 1900-talet
Svenska forskare under 1900-talet
Födda 1920
Avlidna 2010
Män
Topocad

Topocad är ett CAD-program utvecklat för mätning inom geodesi, lantmäteri, för skapande och redigering av kartor och för projektering, till exempel vägprojektering. Topocad utvecklas av Adtollo (tidigare Chaos systems AB) sedan 1994 och används idag av cirka 17 000 användare spridda runt om i 80 länder. Topocad finns översatt till 18 språk. 

Med Topocad tar man emot mätdata från totalstationer, GPS och avvägare och beräknar data till en ritning eller karta. Data i ritningen kan användas för att projektera exempelvis vägar och VA-ledningar, avstånds- och areaberäkningar och vanligt är även att skapa en terrängmodell som man därefter kan skapa nivåkurvor, se höjdkurva, eller göra volymberäkningar (massberäkningar) ifrån.

Kartan kan redigeras i Topocad och kartan kan sedan lagras i ett stort antal databaser där de kan behandlas i GIS-system.

Objekt i en karta eller ritning kan även i Topocad skickas till totalstationer eller GPS-instrument för utsättning. Beräkningar gjorda för en projektering eller en terrängmodell skapad för en schakt kan även sändas till olika maskinstyrningssystem.

Programmet ger sedan 2011 även namn åt företaget Adtollos användardagar Topocad Live.

Externa länkar
Företaget Adtollos webbplats

CAD-program