kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Bertel Nathhorst

Bertel Sten Helmer Nathhorst, född den 5 augusti 1937 i Malmö, är en svensk företagare.

Han är son till Carl-Bertel Nathhorst och Malin Westerberg. Han gifte sig 1960 med Gunilla Ljungqvist.

Nathhorst blev 1969 filosofie doktor i religionshistoria vid Stockholms universitet på avhandlingen Formal or Structural Studies of Traditional Tales. Han var 1970-1975 försäljare vid IBM Svenska AB och egen företagare sedan 1975.

Nathhorst var styrelseordförande 1981-1982 i AB Kuben, 1983-1986 i Svenska Venture Capital föreningen, i Carl-Bertel Nathhorsts vetenskapliga och allmännyttiga stiftelse och flera andra företag. Han tog initiativet till Sveabanken och var ledamot av dess styrelse 1982-1984. Han har varit redaktör för Tidskriften för Rätt och Rättssäkerhet.

Mellan 1988 och 2004 har Nathhorst köpt, fusionerat eller drivit 1124 bolag i konkurs och har därför kallats "skalbolagskungen".

Han är även aktiv och tillhör kyrkorådet i en mycket liten och lutherskt konservativ fri församling : Evangelisk-lutherska S:t Martins församling i Stockholm.

Källor 
Vem är det 2001

Externa länkar
 Evangelisk-Lutherska kyrkan i Sverige

Personer inom Sveriges näringsliv under 1900-talet
Alumner från Stockholms universitet
Män
Födda 1937
Levande personer
Näringslivspersoner från Malmö
Nils Ljungzell

Nils Johan Ljungzell, född 28 juni 1885 i Stockholm, död 26 februari 1964, var en svensk skeppsbyggare och civilingenjör.

Ljungzell tog studentexamen 1903 och civilingenjörsexamen vid Kungliga tekniska högskolan (KTH) 1908. Han var 1926-1942 professor i skeppsbyggnadslära vid KTH.

Källor

Svenska professorer i skeppsbyggnadslära
Personer verksamma vid Kungliga Tekniska högskolan
Alumner från Kungliga Tekniska högskolan
Män
Födda 1885
Avlidna 1964
Ingenjörer från Stockholm
Ivar Oldenburg

Ivar Henrik Oldenburg, född 27 februari 1905 i Nacka, död 27 oktober 1993 i Stockholm, var en svensk skeppsbyggare och marinöverdirektör.

Oldenburg tog studentexamen 1924 och civilingenjörsexamen vid Kungliga tekniska högskolan (KTH) 1928. Han var anställd vid marinförvaltningens skeppsbyggnadsavdelning och från 1954 marinöverdirektör och chef för mariningenjörskåren.  Han invaldes i Örlogsmannasällskapet 1954, i Krigsvetenskapsakademien 1956 och i  Ingenjörsvetenskapsakademien 1958. Oldenburg är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Källor

 Oldenburg, Ivar Henrik på SvenskaGravar.se

Svenska skeppsbyggare
Ledamöter av Kungliga Örlogsmannasällskapet
Ledamöter av Kungliga Krigsvetenskapsakademien
Ledamöter av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien
Alumner från Kungliga Tekniska högskolan
Personer från Nacka
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1905
Avlidna 1993
Män
Hva 1900

Husqvarna 1900 är ett svenskt jaktgevär som tillverkades 1967-70. 

Kaliber 6,5X55, totallängd (mm) 1130, piplängd (mm) 580, vikt 3,2 kg. 
Geväret har - som många andra av Husqvarnas jaktvapen - ett gott rykte för sin kvalitet och funktion. En del av serien tillverkades dock inte i Huskvarna utan i Italien.

Källor

Vapen
Guanylsyra

Guanylsyra, ofta förkortad GMP efter engelskans Guanosine monophosphate, är en nukleotid som finns i ribonukleinsyror. Ämnet är en ester av fosforsyra med nukleosiden guanosin. Guanosin består i sin tur av ribofuranos (en ribos) och kvävebasen guanin. Guanylsyra tillverkas syntesiskt eller av jästextrakt. Ämnet förekommer i kött. Ämnet har E-numret E626, och används som smakförstärkare. Tillsatsen är förbjuden i Australien och Nya Zeeland.

Guanylsyrans salter, såsom dinatriumguanylat (E627), dikaliumguanylat (E628) och kalciumguanylat (E629) är livsmedelstillsatser som används som smakförstärkare för att ge smaken umami. De är ofta använda tillsammans med dinatriuminosinat (E631), vilket ger kombinationen dinatrium-5'-ribonukleotider. Dinatriumguanylat finns ofta i nudlar, potatischips och godis, smaksatt ros, konserverade grönsaker, rökt kött och paketerade soppor.

Ämnet är en relativt dyr tillsats och används vanligtvis utan glutaminsyra eller natriumglutamat, som också ger smaken umami. Om inosinat- och guanylatsalter finns närvarande i en ingrediensförteckning utan natriumglutamat, är förmodligen glutaminsyran en del av en annan ingrediens, såsom exempelvis sojaproteinkomplex, jästextrakt eller sojasås.

Se även
Dinatriumguanylat
Livsmedelstillsats

Referenser

Noter

Nukleotider
Smakförstärkare
Puriner
Walter Breuning

Walter Breuning, född 21 september 1896 i Melrose i Minnesota, död 14 april 2011 i Great Falls i Montana, var en amerikansk man som var världens verifierat äldste levande man från britten Henry Allinghams död 18 juli 2009 till sin död då japanen Jiroemon Kimura blev den äldsta levande mannen. Breuning och Kimura var de två sista levande männen födda under 1800-talet.

Biografi 
Walter Breuning föddes i Melrose i Minnesota. Under i princip hela sitt yrkesverksamma liv arbetade han vid järnvägen, från 17 års ålder och över 50 år framåt. Under första världskriget anmälde han sig för tjänstgöring, men blev aldrig inkallad. Han gifte sig 1922. Äktenskapet varade till hustruns Agnes död 1957. De fick inga barn och Breuning gifte aldrig om sig.   

Han bodde de sista 30 åren på äldreboendet "The Rainbow" i Great Falls. Breuning hade utmärkt hälsa trots sitt livslånga cigarrökande. Han slutade dock helt röka vid 103 års ålder. Han kunde fortfarande gå (med rullator och för längre sträckor använde han en scooter), åt två mål mat om dagen och klädde sig alltid i kostym och slips. Minnet var klart. Till exempel mindes han när han som treåring lyssnade på sin farfars minnen från amerikanska inbördeskriget och även den dagen i september 1901 när president William McKinley blev skjuten - det var samma dag han gick till frisören första gången. Han behövde inga receptbelagda mediciner, men tog en liten tablett aspirin varje dag. Som 111-åring fick han sin första hörapparat. Breuning sade på sin 112-årsdag att hemligheten med ett långt liv är att vara aktiv: "om du håller både ditt sinne och din kropp aktiva, kommer du att hänga med riktigt länge." Breuning avled den 14 april 2011, 114 år och 205 dagar gammal.

Referenser 

 Artikeln bygger på engelska Wikipedias artikel om Walter Breuning den 22/2 2010

110-åringar
Medverkande i Guinness Rekordbok
Personer från Melrose, Minnesota
Födda 1896
Avlidna 2011
Män
Agnes Strickland

Agnes Strickland, född 19 augusti 1796, död 8 juli 1874, var en brittisk författare och poet.

Strickland var en av tre döttrar till Thomas Strickland och Elizabeth Homer. De två andra, Susanna Moodie och Catharine Parr Traill, var också författare, kända för att skriva om sitt liv i det tidiga Kanada.

Strickland utbildades tidigt av sin far och inledde sin litterära karriär genom att skriva poesi. Hon fortsatte senare med att skriva historiska berättelser om bland annat kungar och drottningar i England.

Bibliografi
 Lives of the Queens of England. 12 vols., 1840-1848
 The Letters of Mary Queen of Scots. 1842-1843
 Lives of the Queens of Scotland and English Princesses Connected with the Regal Succession of Great Britain. 8 Vols., 1851-1859
 Lives of the Bachelor Kings of England. 1861
 The Lives of the Seven Bishops Committed to the Tower in 1688. Enriched and Illustrated with Personal Letters, Now First Published, from the Bodleian Library. 1866
 Lives of the Tudor Princesses, Including Lady Jane Gray and Her Sisters. 1868
 Lives of the Last Four Princesses of the Royal House of Stuart. 1872

Externa länkar 
 

Brittiska författare under 1800-talet
Födda 1796
Avlidna 1874
Kvinnor
Nordiska museets orglar

På Nordiska museet i Stockholm finns två orglar bevarade.

Orgel från Medåkers kyrka, Västmanland
Orgeln är byggd omkring 1692 av Georg Woytzig, Stockholm som interimsorgel i Storkyrkan, Stockholm under dennes omfattande reparation och ombyggnad av Storkyrkans huvudorgel 1692-98. 1707 sattes den upp i Maria Magdalena kyrka på Södermalm i Stockholm.

Kronologi:
1692: Byggd som interimsorgel i Storkyrkan, Stockholm av orgel- & klavérbyggare Georg Woitzig, († omkr. 1706), Stockholm.
1707: Såld till Maria Magdalena kyrka och uppsatt där av Woytzigs gesäll Nils Groth. 
1734 (eller 1736): Orgeln säljs till Hedvig Eleonora kyrka i Stockholm.
1736-1737: Orgelbyggare Olof Hedlund († 1749), Stockholm, sätter upp orgeln i Hedvig Eleonora kyrka. Han bygger också till ett åttastämmigt pedalverk i fristående pedaltorn på ömse sidor om manualverket.
1759: Manualverket säljs till Medåkers kyrka i Västmanland.
1760: Orgelbyggare Jonas Gren (1715-1765), Stockholm, sätter upp manualverket i Medåkers kyrka och ansluter en bihangspedal. 
1821: Reparation av organisten Eric Thedell, Arboga.
1888: Orgeln skänks till Nordiska museet.
1908: Orgeln ställs upp i museets kyrksal.
1930-1931: Fil. lic. Bertil Wester, Stockholm och organisten Gustaf Kruse, Solna, sätter upp orgeln på norra övre galleriet i museets stora hall.
Vid okänd tidpunkt, kanske 1760, har manualhuset kapats nedtill och klaviaturen höjts cirka 40 centimeter. Därvid omkonstruerades också mekaniken. 

Nuvarande disposition:

Orgel från Sabbatsbergs ålderdomshem, Stockholm

Orgeln är byggd 1804 av instrument- & spelurmakare Pehr Strand (1756-1826), Stockholm.

Kronologi:
1826: Reparation av orgelbyggaregesäll H. V. Falker.
1828: Reparation av orgelbyggare Gustaf Andersson (1797-1872), Stockholm.
1843: Reparation av orgelbyggare E. A. O. Palm, Stockholm.
1870: Reparation av instrumentmakare Carl Gustaf Cederlund, Stockholm.
1884: Reparation av firma Åkerman & Lund, Stockholm.
1895: Renovering av harmoniumtillverkare K. A. Andersson, Stockholm.
1908: Positivet skänkt av styrelsen för Sabbatsbergs ålderdomshem till Nordiska museet.
1928: Organisten Gustaf Kruse, Solna, sätter upp positivet på övre södra galleriet i museets stora hall. 

Nuvarande disposition:

Litteratur och källor

Enskilda musikinstrument
Orgel
Föremål på Nordiska museet
Orgeldispositioner
Namnsdag

Namnsdag är en tradition i många europeiska och latinamerikanska länder då man firar den dag på året som är förknippad med en persons förnamn.

Traditionen härstammar från grekisk-ortodoxa och romersk-katolska helgonkalendrar, där troende firade de helgons festdag som de hade fått sitt namn efter.

Traditionellt användes namnsdagar för att lättare komma ihåg när olika händelser på året skulle infalla. Exempelvis använde sig jordbrukare av detta för att veta vid vilka namn olika potatissorter skulle sättas, rågen skördas eller höet tas in. Denna typ av traditionella namnsdagar lever kvar i exempelvis brittsommar, Mårtensafton och Annadagen.

I många länder idag är inte namnsdagar direkt förknippade med kristendom, utan namnsdagen är istället den dag som almanackans namnlängd tillägnar en persons namn. Vilka namn som tillägnas vilka dagar skiljer sig inte bara åt mellan länder, utan kan även skilja sig åt i olika kalendrar. I vissa kalendrar tillägnas varje dag ett flertal namn. 

Namnsdagsfirandet spred sig med den katolska kyrkan och kom till Norden främst via Tyskland. I Sverige finns uppgifter om borgerligt namnsdagsfirande i högreståndskretsar redan på 1600-talet. På 1700-talet kom seden till Finland, först till städerna i sydvästra Finland via tyska handelsmannafamiljer. Namnsdagsfirandet är betydligt äldre än födelsedagsfirandet och har varit en viktig dag speciellt för barnen. Firandet hade många drag som senare kom att förknippas med födelsedagarna. 

I dag är det vanligare att fira sin namnsdag i katolska och ortodoxa länder i södra och östra Europa än i protestantiska länder i norr.

Se även
 Namnsdagar i Sverige
 Lista över namnsdagar i Sverige i datumordning
 Lista över namnsdagar i Sverige i alfabetisk ordning

Referenser

Externa länkar 
 Almanackan | Svenska Akademien
 Namnsdagar - Institutet för språk och folkminnen

Namn
Sandra Brown

Sandra Brown, född mars 1948 i Waco, Texas, är en amerikansk författare. Brown skriver främst romantiska romaner och spänningsromaner. Brown har också publicerat verk under namnen Rachel Ryan, Laura Jordan och Erin St. Claire.

Biografi
Sandra Brown föddes i Waco, Texas, och växte senare upp i Fort Worth. Hon studerade engelska vid Texas Christian University (TCU). 1968 gifte hon sig med Michael Brown, ett tidigare nyhetsankare. Brown började arbeta på KLTV som väderpresentatör och reporter. 

Brown började sitt författarskap 1981 och har sedan dess publicerat nära 70 romaner.

Externa länkar
Officiell webbplats

Kvinnor
Födda 1948
Levande personer
Amerikanska författare
Personer från Waco, Texas
Alumner från Texas Christian University
Montu

Montu är en inverterad berg- och dalbana av stål i parken Busch Gardens Tampa i Tampa, Florida i USA. Berg- och dalbanan är parkens andra tillverkad av schweiziska Bolliger & Mabillard, till följd av succén av Kumba, som öppnade tre år tidigare. Attraktionen var vid öppnandet, världens högsta och högst fortgående inverterade berg- och dalbana, två titlar som berg- och dalbanan Alpengeist i systerparken Busch Gardens Williamsburg erövrade ett år senare. Attraktionen, som finns i parkens Egypten-sektion, har 7 inversioner, är 46 m hög och har en maxfart på 103 km/h.

Referenser

Noter 

Berg- och dalbanor i USA
Sandhuggorm

Sandhuggorm (Vipera ammodytes) är en huggorm som förekommer i sydöstra Europa och Mindre Asien. Den är giftig och beryktad som den farligaste huggormen i Europa, men det är sällsynt med mänskliga dödsfall så länge den som blivit biten får vård. Trots att dess trivialnamn är "sandhuggorm" så håller den företrädesvis till i klippiga habitat.

Artepitetet i det vetenskapliga namnet är bildat av de gammalgrekiska orden ammos (sand) och dutes (grävare/dykare).

Kännetecken 
Sandhuggormen kan nå en längd på upp till omkring 90 centimeter, men de flesta blir inte så långa utan är något mindre. Den är en kraftig orm med ett variabelt utseende, grundfärgen på kroppen kan vara ljust brunaktig till rödbrun eller gråaktig. På ryggen har den ett sicksackmönster. Huvudet är sett från ovan trekantigt och på nosen har ormen ett köttigt utskott, som ett kort horn. Den är känd för att vara den farligaste huggormen i Europa, detta på grund av sin längd, sina långa huggtänder (upp till 13 mm långa) och sitt starka gift.

Utbredning 
Utbredningsområdet sträcker sig från södra Österrike och nordöstra Italien över Balkanhalvön till södra Grekland (utom Kreta) och västra Turkiet. En liten population introducerades i Schweiz.

Arten lever i låglandet och i bergstrakter upp till 2500 meter över havet. Sandhuggormen föredrar klippiga regioner med glest fördelad växtlighet samt öppna skogar, buskskogar, områden med extensivt jordbruk, vinodlingar och trädgårdar. Dem besöker ibland andra landskap.

Levnadssätt 
Sandhuggormen är en marklevande, dagaktiv orm. Om den inte känner sig hotad är den vanligen inte aggressiv av sig. Dess byten är främst små däggdjur, som gnagare, men den kan också ta små fåglar och ödlor. Parningen sker på våren, april till maj, och fortplantningen är vivipar, det vill säga att honan föder levande ungar.

Hot 
Flera exemplar fångas för giftets skull som brukas i medicinen. Andra individer dödas av människor som inte vill ha giftiga ormar nära sin bostad. Hela populationen minskar men den är fortfarande stor. IUCN listar sandhuggormen som livskraftig (LC).

Referenser 
 Schou, Per (red.) (2007) Djur: illustrerad guide till världens djurliv, Globe Förlaget.

Noter

Externa länkar 

Huggormar
Kräldjur i palearktiska regionen
Carl Gustav Homeyer

Carl Gustav Homeyer, född 13 augusti 1795 i Wolgast i svenska Pommern, död 20 oktober 1874 i Berlin, var en tysk jurist.

Homeyer blev 1824 e.o. och 1827 ordinarie professor i juridik i Berlin, var 1845-67 geheime obertribunalråd samt 1854 kronsyndikus och medlem på livstid av lantdagens första kammare. Han översatte Janus Lauritz Andreas Kolderup-Rosenvinges "Grundrids af den danske retshistorie" (1825) och utgav klassiska editioner av de sachsiska rättskällorna, nämligen "Sachsenspiegel" (två delar, 1827, 1842-44; I, tredje upplagan 1861), Das sächsische Lehnrecht und der Richtsteig Lehnrechts (1842), Der Auctor vetus de beneficiis, das Görlitzer Rechtsbuch und das System des Lehnrechts (1844) samt Der Richtsteig Landrechts nebst Cautela und Premis (1857). Vidare författade han bland annat Verzeichniss deutscher Rechtsbücher des Mittelalters und ihrer Handschriften (1836; ny upplaga 1856), Die Stellung des Sachsenspiegels zum Schwabenspiegel (1853), i vilken han uppvisade, att Sachsenspiegels ålder är högre än Schwabenspiegels, Die Stellung des Sachsenspiegels zur Parentelenordnung (1860) och Haus- und Hofmarken (1870).

Källor

Noter

Tyska rättshistoriker
Tyska professorer
Personer verksamma vid Humboldt-Universität zu Berlin
Födda 1795
Avlidna 1874
Män
Personer från Wolgast
Ava Adore

Ava Adore är en låt av det amerikanska alternativa rockbandet The Smashing Pumpkins, utgiven som den första singeln från deras fjärde album Adore.

Singeln gavs ut den 18 maj 1998 på Virgin Records. Till skillnad från gruppens tidigare singlar, visar Ava Adore upp en mer electronicaorienterad stil, där distad gitarr inte längre är ett dominerande instrument.

Musikvideon till låten regisserades av Dom and Nic.

Låtlista 
Brittisk/amerikansk CD-singel
 Ava Adore – 4:22
 Czarina – 4:43
 Once in a While – 3:33

Brittisk begränsad utgåva (724389512076)
 Ava Adore – 4:22
 Czarina – 4:43

Medverkande 
 Billy Corgan – sång, gitarr
 James Iha – gitarr
 D'arcy Wretzky – bas
med:
 Matt Walker – trummor

Externa länkar 
 Musikvideon på Youtube

Musiksinglar 1998
The Smashing Pumpkins-låtar
Låtar skrivna av Billy Corgan
Charles Rosen

Charles Rosen, född 5 maj 1927 i New York City, New York, död 9 december 2012 i New York City, New York, var en amerikansk pianist, musikolog och författare.

Biografi
I sin ungdom studerade Rosen piano för Moriz Rosenthal. Rosenthal, som var född 1862, hade studerat för Franz Liszt och sina minnen från 1800-talets klassiska musik delgav han sina elever och de förekommer flitigt i Rosens böcker.

Rosen sade i en intervju i juninumret 2007 av BBC Music Magazine att pianisten Józef Hofmann som han lyssnade till varje år från tre års ålder hade haft större inflytande på honom än Rosenthal. Vid sju års ålder spelade han för Leopold Godowsky och då denne frågade honom vad han skulle bli då han blev stor svarade han: ”Jag vill bli pianist som Józef Hofmann”. Rosen nämnde också Arturo Toscaninis stora betydelse.

Efter sin utbildning inledde Rosen en lysande karriär som konsertpianist. Han framträdde vid ett stort antal pianoaftnar och som solist med orkestrar över stora delar av världen. På begäran av flera 1900-talstonsättare spelade han in deras verk på skiva, bland annat musik av Stravinskij, Elliott Carter, och Pierre Boulez. Han spelade också in musik av tidigare tonsättare som Debussys Études, Schumanns verk för pianosolo, Beethovens senare sonater och Diabelli-variationer, samt Bachs Kunst der Fuge.

Rosen är också författare till många uppmärksammade böcker om musik. Han mest kända verk The Classical Style analyserar karaktären och utvecklingen av den klassicistiska epokens musik såsom den utvecklades av Haydn, Mozart och Beethoven. Sonata Forms är ett slags uppföljare till den förra som analyserar sonatformen, den viktigaste musikaliska formen under den klassicistiska perioden. The Romantic Generation omfattar analys av verk av tonsättare från den tidiga romantiska epoken såsom Chopin, Liszt, Schumann, och Mendelssohn.
Även om Charels Rosen omnämns i New Grove Dictionary of Music and Musicians som elev till musikologen Oliver Strunk, studerade han aldrig formellt musikvetenskap och avlade ingen examen.

Den mångkunnige Rosen har också publicerat verk inom andra områden av humaniora: Romanticism and Realism: The Mythology of Nineteenth-Century Art och Romantic Poets, Critics, and Other Madmen.

Rosen har emellanåt varit anställd som universitetslärare. Han har doktorerat i fransk litteratur vid Princeton University och har undervisat vid Harvard University, Stony Brook University, University of Chicago, University of Oxford och Royal Northern College of Music.  Han är regelbundet medarbetare i The New York Review of Books.

Bibliografi

The Musical Languages of Elliott Carter (1984.  Washington, D.C.:  Music Division, Research Services, Library of Congress)

Källor

Noter

Vidare läsning

Externa länkar
Officiell webbplats
Essä om Rosen av Denis Dutton
Biografi hos Library of Congress
Biografi på Bach Cantatas
Biografi på All Music

Amerikanska klassiska pianister
Amerikanska musikologer
Män
Födda 1927
Avlidna 2012
Circuit International Automobile Moulay El Hassan

Circuit International Automobile Moulay El Hassan, även känd som Marrakech Street Circuit, är en 4,54 kilometer lång stadsbana i distriktet Agdal i Marrakech, Marocko. Under 2009 arrangerades en deltävling i World Touring Car Championship på banan under namnet FIA WTCC Race of Morocco, som blev den första WTCC-deltävlingen i Afrika och de första internationella racingloppen i Marocko, sedan Marockos Grand Prix i Formel 1 1958, vilket kördes på den numera nedlagda racerbanan Ain-Diab Circuit i Casablanca. Chevroletförarna Robert Huff och Nicola Larini vann var sitt race.

Den 2 maj 2010 kom WTCC tillbaka till Marrakech och då även FIA Formula Two Championship som en supporttävling. Banan hade då byggts om lite sedan året innan och banans längd hade ökat från 4,54 kilometer till 4,624 kilometer. Tävlingarna drabbades av långa Safety Car-perioder och långsamt arrangörsarbete, beroende på inte alltför stor erfarenhet från arrangörernas sida.

Källor

Externa länkar 

Officiell webbplats

Racerbanor i Marocko
WTCC-banor
Eric Sundin

Eric Olof Sundin, född 26 augusti 1900 i Arbrå, död 22 februari 1975 i Hälsingtuna, var en svensk företagsledare och uppfinnare.

Eric Sundin var son till hemmansägaren Olov Sundin och Britta Eriksson i Arbrå i Hälsingland. Han studerade vid folkhögskolan i Bollnäs och återkom sedan till faderns hemman, där han började tillverka skidor i en bod. Sedan boden brunnit upp flyttade han till Hudiksvall 1927 och grundade där sitt skidtillverkningsföretag. 1932 hade han så många beställningar att han kunde starta en fabrik och inköpte senare också Barnängens kemiska fabrikers lokaler. Till en början tillverkade han skidor i björk, men fortsatte sedan med laminat av hickory och lignostone.

Det var för att underlätta skidtillverkningen som Sundin uppfann hydrauliska lyftkranar för timmer. Detta avknoppades till en egen verksamhet, Hiab (Hydrauliska Industri AB). Hans nästa stora uppfinning, en förfining av den förra, var en lyftkran som drevs av en lastbil och som kom att användas inom skogsindustrin. Vid företaget Sunfab använde han sina hydrauliska uppfinningar till pumpar och motorer. Skidtillverkningen upphörde 1989, men Hiab och Sunfabs verksamheter lever vidare.

Eric Sundin drog sig tillbaka 1965. Han var finländsk vicekonsul i Hudiksvall från 1957. Han var riddare av Vasaorden.

Källor 

 http://www.företagsamheten.se/Entreprenorer/Entreprenorer/Eric-Sundin/

Vidare läsning

Svenska uppfinnare under 1900-talet
Personer från Arbrå socken
Födda 1900
Avlidna 1975
Män