kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Gösta Edman

Gösta Valdemar Edman, född 26 oktober 1887 i Söderhamn, död 22 september 1972 i Stockholm, var en svensk apotekare.

Edman blev farmacie kandidat 1909, legitimerad apotekare 1920, filosofie kandidat i Stockholm 1926, filosofie licentiat 1929 och filosofie doktor 1930. Han blev lärare och laborator i botanik och farmakognosi vid Farmaceutiska institutet 1922 och var professor där 1934-54. 

Edman var kontrollant och vetenskaplig rådgivare åt AB Pharmacia och Apotekarnes Droghandel AB 1931-56 samt ledamot av Svenska farmakopékommittén 1932-46. Han var ledamot av Medicinalstyrelsens vetenskapliga råd 1935-53, Försvarets sjukvårdsstyrelses vetenskapliga råd 1936-52, blev korresponderande ledamot av Norsk Farmaceutisk Selskap 1948, hedersledamot av Farmaceutiska föreningen och ledamot av Real Academia de Farmacia i Madrid 1952, hedersledamot av Apotekarsocieteten 1953 samt av Farmaceutiska institutets studentkår 1954.

Källor
 
 
 Skogskyrkogården, kvarter 45, gravnummer 243 i hittagraven.stockholm.se

Noter

Svenska professorer i farmaci
Personer verksamma vid Farmaceutiska institutet
Personer från Söderhamn
Födda 1887
Avlidna 1972
Män
Carl Kullgren

Carl Fredrik Kullgren, född 20 september 1873 i Uddevalla, död 12 augusti 1955 i Stockholm, var en svensk kemist, verksam vid Kungliga Tekniska högskolan (KTH). Han var kusin till Thyra Kullgren

Kullgren blev student vid Uppsala universitet 1892 och disputerade 1904 vid Stockholms högskola, och var verksam som docent, där från samma år. Åren 1898–1918 var han lärare vid Artilleri- och ingenjörhögskolan. Han var professor i kemiteknik vid KTH 1915–1938 samt invaldes i Ingenjörsvetenskapsakademien 1919 och i Lantbruksakademien 1930.

Kullgren var anlitad som sakkunnig vid en mängd offentliga uppdrag. Han var bland annat sakkunnig hos Kommerskollegium (1916), ledamot av Folkhushållningskommissionen (1917), av Fodermedelskommissionen (samma år), sakkunnig hos Kontrollstyrelsen (från 1918) samt hos Tull- och traktatkommittén (från 1919).  Kullgrens främsta vetenskapliga arbeten rörde explosiva ämnen och cellulosatillverkning. Bland hans vetenskapliga skrifter märks Om metallsalters hydrolys och Om nitrocellulosans stabilisering och stabilitet.

Carl Kullgren var son till grosshandlare Ivar Kullgren och Therese Kihlberg. Han var gift med Anna Bergman (1868–1945). Makarna är begravda på Norra kyrkogården i Uddevalla.

Källor

Noter 

Svenska professorer i kemiteknik
Personer verksamma vid Stockholms universitet
Personer verksamma vid Kungliga Tekniska högskolan
Ledamöter av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien
Ledamöter av Lantbruksakademien
Svenska kemister under 1900-talet
Personer från Uddevalla
Födda 1873
Avlidna 1955
Män
Svensk uppslagsbok
Ugglan
Trabekler

Trabekler är inom anatomi och botanik sträng-, strål- eller balkliknande strukturer. Dessa förekommer i människokroppen bland annat i mjälte och lymfkörtlar i form av bindvävssträngar. Även i hjärtat finns hos däggdjur en trabekulär organisation av fiberstrukturen. Även benvävnad kan ha en trabekulär struktur, uppbyggd med strålformar.

Referenser

Vävnader
Histologi

de:Trabekel
Ryeowook

Kim Ryeo-wook, född 21 juni 1987, är en koreansk Singer/songwriter och skådespelare. Han är en av de fyra vokallisterna i Super Junior, och är också en medlem i Super Junior-K.R.Y och Super Junior-M. Tillsammans med Donghae, Siwon & Kyuhyun är han en av de första koreanska artister på kinesiska frimärken.

Källor 

Levande personer
Män
Sydkoreanska musiker
Födda 1987
WP:Projekt Korea
Ola Nordebo

Ola Nordebo, född 2 december 1975, är sedan 2006 politisk chefredaktör på Västerbottens-Kuriren, med centralredaktion i Umeå. Tidigare anställd på Liberala nyhetsbyrån och Göteborgs-Posten.

I början av 2000-talet studerade Nordebo teatervetenskap på doktorandnivå vid Stockholms universitet och i Berlin, Tyskland.

Publikationer (i urval)

Externa länkar 
 Ola Nordebos blogg

Källor 

Män
Födda 1975
Levande personer
Alumner från Stockholms universitet
Svenska journalister under 2000-talet
Bertil Ohlin-medaljmottagare
Saint Lucias administrativa indelning

StatenSaint Lucia inom Brittiska samväldet  är indelad  i distrikt (engelska: districts), som tiidigare betecknades som quarters, här försvenskat till kvarter.  
Denna indelning etablerades utsprungligen av det franska kolonistyret och övertogs sedan av britterna och till sist av den självständiga styresmakten. 
Lokala val enligt brittisk modell upphörde 1979 och ersattes av centralt tillsatta råd.

Den nuvarande benämningen och indelningen i distrikt
trädde officiellt i kraft 31 mars 2014 Den omfattar 10 distrikt. Dess detaljer har inte utretts, men den har funnits tidigare och är dokumenterad från 1970.  Kartor från 1984 och senare visar emellertid en annan indelning med 11 kvarter. Den förekommer ännu 2021 ii många texter och kartor, bland annat på Google Maps. 

Den officiella indelningen2021 i följande tabell har kompletterats med befolkningsuppgifter från en folkräkning 2010.

Indelning i kvarter 1984–2014

Denna indelning omfattar 11 kvarter. På vidstående karta har kvartern 1 och 3–10 samma namn som distrikten ovan. Ett kvarter med nummer 2, Canaries, saknas. Det ingick då som en del av kvarter nummer 1 Anse-la-Raye. 

Den andra skillnaden gäller  kvartern med nummer 11 och 12 på kartan. I den ny gällande indelningen är nummer 11 Dauphin inlemmat i distrikt nummer Gros-Islet, och kvarter nummer 12 Praslin är inlemmat i distrikt nummer 8 Micoud.

Se även 
 ISO 3166-2:LC, ISO 3166-2-koden för Saint Lucia.

Källor

Externa länkar 
 Saint Lucia Government Statistics Department
 City Population, Districts of Saint Lucia
 Statoids

Saint Lucias geografi
Administrativa indelningar av länder i Amerika
Pascale Roze

Pascale Roze, född 1954 i Saigon i Vietnam, är en fransk dramatiker och författare.

Efter litteraturexamen arbetade hon i tio år med regissören Gabriel Garran på teatern i Parisförorten Aubervilliers och franska Théâtre International för att främja den franskspråkiga repertoaren. Efter en brusten aneurysm 1996 kämpade hon för sitt liv.

Hennes första bok publicerades 1994, en samling noveller med titeln Histoires dérangées, där man kan notera hennes influenser från Marguerite Duras. Hennes första roman, Le chasseur zero, kom ut 1996, och gav henne både ett pris för debutroman och Goncourtpriset. Hon publicerade sedan två andra romaner: Ferraille och Parle-moi. Vidare två historier: Sommarbrev, ett meditationsbrev adresserat till Lev Tolstoj och Un homme sans larmes, en intim dialog med poeten Horatius, L’eau rouge, en roman som utspelar sig under kriget i Indokina, och Itzik, en roman om en polsk judes liv och död under andra världskriget. Sammandrabbningen mellan personliga öde och historia är en av hennes inspirationskällor.

Hon brukar arrangera många skrivworkshopar för unga människor, i synnerhet i problemförorter. Hon är litterär kolumnist i den franska radiokanalen France Inters mångkulturella program med programledare Paula Jacques.

Verk

Teater
Mary contre Mary 
Tolstoï la Nuit, 1981, Arlettypriset för dramatiska författare

Romaner
Histoires dérangées, novellsamling, 1994
Le chasseur zéro, 1996, debutpriset och Goncourtpriset
Ferraille, 1999
Lettre d'été, 2001
Parle-moi, 2003
Un homme sans larmes, 2005
L’eau rouge, 2006
Itsik, 2008

Källor

Biografi, Pascaleroze.fr

Externa länkar
Officiell webbplats

Franska författare
Franskspråkiga författare
Födda 1954
Kvinnor
Levande personer
Goncourtpristagare
Personer från Ho Chi Minh-staden
Samuel Brittan

Sir Samuel Brittan, född 29 december 1933 i London, död 12 oktober 2020, var en brittisk liberal författare liksom en mångårig kolumnist för Financial Times. Brittan studerade vid universitetet i Cambridge, bland annat för Peter Bauer och Milton Friedman. I Capitalism with a Human Face kritiserar han tendensen till ekonomism inom den samtida liberala rörelsen. Han menar att emedan kapitalismen har många förtjänster så måste det också erkännas att det behövs någon form av socialt trygghetssystem. Den form av trygghetssystem han själv förespråkar är basinkomst.

Han var äldre bror till den konservative ministern Leon Brittan.

Priser 

Brittan har fått motta Orwell-priset, Harold Wincott-priset samt Ludwig Erhard-priset. Han har också mottagit pris för sin ekonomiska journalistik.

Bibliografi

Samuel Brittan, The Treasury under the Tories, 1951-64 (Secker & Warburg, 1964).
Samuel Brittan, Left or Right: The Bogus dilemma (Secker & Warburg, 1968).
Samuel Brittan, Capitalism and the Permissive Society (Macmillan, 1973).
Samuel Brittan, The Economic Consequences of Democracy (Temple Smith, 1977).
Samuel Brittan, A Restatement of Economic Liberalism (Macmillan, 1988).
Samuel Brittan, Capitalism With A Human Face (Edward Elgar, 1995).
Samuel Brittan, Essays, Moral, Political and Economic (Edinburgh University Press, 1998).
Samuel Brittan, Against The Flow (Grove Atlantic Ltd., 2005).

Källor

Externa länkar 
Samuel Brittans webbsida
Brittan vid Financial Times

Brittiska journalister
Födda 1933
Män
Avlidna 2020
Personer associerade med basinkomstdebatten
Lyocell

Lyocell är en regenatfiber som bland annat säljs under handelsnamnet Tencel. Lyocell nådde konsumentmarknaden 1991 och kom 1996 att klassificeras av Federal Trade Commission som en egen fibergrupp. Lyocell är den första fibern på trettio år att klassificeras som en egen fibergrupp. 

Lyocell tillverkas av cellulosa, men tillverkningen sker på ett miljövänligare sätt än för regenatfibrerna viskos och modal.. Lyocell förädlas i ett slutet kretslopp där 99% av de icke-giftiga lösningsmedel som används återvinns.

Källor

Noter

Konstfibrer
Andreï Makine

Andreï Makine (, Andrej Jaroslavovitj Makin), född 10 september 1957 i Krasnojarsk, Sovjetunionen, är en rysk-fransk författare. Han är bosatt i Frankrike sedan 1987. 1995 mottog han Goncourtpriset för romanen Det franska testamentet. Han har översatts till ett trettiotal språk.

Biografi 
Makine växte upp i staden Penza ungefär 70 mil sydost om Moskva. Han lärde redan som pojke känna Frankrike och franska via sin franska mormor. Han skrev dikter på både franska och modersmålet ryska.

Han reste till Frankrike 1987 som deltagare i ett utbytesprogram för lärare och beslöt sig för att stanna. Han beviljades politisk asyl och var fast besluten att försörja sig som författare på franska. Makine var dock tvungen att presentera sina första manuskript som översättningar från ryska för att övervinna förlagens skepticism att en nyanländ exilryss kunde skriva flytande på ett andraspråk. Efter nedslående reaktioner på hans två första romaner, tog det åtta månader att hitta en förläggare till den fjärde, Le testament français. Slutligen publicerades den i Frankrike 1995, och blev den första i historien att vinna både Goncourtpriset, Medicispriset och Goncourtpriset för studenter. Den kom ut på svenska under titeln Det franska testamentet 1998.

2016 invaldes Makine i Franska Akademien.

Hans julmysterium Le monde selon Gabriel (2007) har iscensatts för teater i Nederländerna.

Makine har sedan Rysslands invasion av Ukraina 2022 hävdat att det ryska anfallskriget mot Ukraina ett "resultat av Natos kriminella strategi".

Bibliografi 
(Samtliga svenska översättningar av Ulla Bruncrona, utgivna av Norstedt)
 La fille d’un héros de l’Union soviétique (1990)
 Confession d’un porte-drapeau déchu (1992) (En fallen fanbärares bekännelse, 1998)
 Au temps du fleuve Amour (1994) (Kärlek vid floden Amur, 2001)
 Le testament français (1995) (Det franska testamentet, 1997)
 Le Crime d’Olga Arbelina (1998) (Olga Arberlinas brott, 2000)
 Requiem pour l’est (2000) (Rekviem för öst, 2002)
 La musique d’une vie (2001) (Musiken i ett liv, 2004)
 La terre et le ciel de Jacques Dorme (2003)
 La femme qui attendait (2004)
 L’amour humain (2006)
 Le monde selon Gabriel (2007)
 La vie d’un homme inconnu (2009)

Källor

 Andreï Makine, Norstedts, läst 13 mars 2010.

Externa länkar 

Franska författare
Ryska författare
Franskspråkiga författare
Personer från Krasnojarsk
Födda 1957
Män
Levande personer
Goncourtpristagare
Ledamöter av Franska Akademien
Gracilis

Gracilis (eller smala lårmuskeln) är benets näst längsta muskel. Den är den mest ytliga muskeln på lårets mediala sida. Den har sitt ursprung i ensymfysaponeuros och fäster på tibias mediala kondyl. Muskeln är en svag flexor av knät och en svag adducerare av höften och innerveras av n. obturatorius.

Skelettmuskler
nedre extremitetens anatomi
Björn Halleröd

Björn Halleröd, född 1960, är en svensk professor i sociologi och tidigare verksam vid Umeå universitet men numera vid Göteborgs universitet. Hans forskning har främst berört fattigdoms-, levnads- och arbetsfrågor. För närvarande forskar han främst om äldres levnadsförhållanden, bland annat hur sociala förhållanden och genetiska förutsättningar samverkar vid utvecklandet av Alzheimers sjukdom och demens, samt barns levnadsförhållanden i utvecklingsländer. 

Han har även varit ledamot i Vetenskapsrådets ämnesråd (humaniora och samhällsvetenskap) mellan 2001 och 2006. Sedan 2006 har han varit engagerad i frågor som rör forskningsinfrastruktur. Först som ledamot och ordförande i beredningsgrupper och mellan 2012 ledamot och vice ordförande i Rådet för forskningens infrastruktur (RFI), även detta vid Vetenskapsrådet. Sedan augusti 2015 är Halleröd huvudsekreterare för forskningsinfrastruktur vid Vetenskapsrådet.

Externa länkar
Björn Halleröds webbplats

Svenska professorer i sociologi
Personer verksamma vid Göteborgs universitet
Personer verksamma vid Umeå universitet
Män
Födda 1960
Levande personer
Mus i sitt eget hus

Mus i sitt eget hus () är en amerikansk komedifilm från 1997 i regi av Gore Verbinski, med Nathan Lane, Lee Evans, Vicki Lewis och Maury Chaykin i rollerna.

Handling 
Bröderna Ernie och Lars Smuntz är söner till den rike snörfabrikanten Rudolf Smuntz och hela deras liv har handlat om snören i alla dess former. Men när Rudolf Smuntz dör visar det sig att hans snörfabrik är föråldrad och ineffektiv och några pengar har han inte lämnat efter sig. Det enda som verkar vara av värde är ett gammalt förfallet hus på landsbygden som varken Ernie eller Lars känner till. I samband med detta blir Ernie av med sitt glamourösa jobb som hovmästare på en fin restaurang och Lars blir utslängd av sin fru. De båda bröderna flyttar då i det gamla huset som fadern lämnat efter sig och snart står de klart att huset ritats av en berömd arkitekt på 1800-talet och en våg av potentiella köpare står snart i kö för att få det exklusiva huset i sin ägo. Det enda Ernie och Lars behöver göra är att renovera det för att göra huset i säljbart skick, men detta visar sig vara lättare sagt än gjort. Huset har nämligen redan en inneboende, en intelligent liten mus och den gör man sig inte av med i första taget.

Rollista

Externa länkar

Amerikanska komedifilmer
Filmer 1997
Filmer i regi av Gore Verbinski
Filmmusik av Alan Silvestri
Engelskspråkiga filmer
Amerikanska slapstick-komedifilmer
Filmer från Dreamworks
Ingegärd Abenius

Ingegärd Nanny Kristina Abenius, född 24 januari 1931 i Göteborg, död 14 februari 2004 i Lidingö, var en svensk fotograf.

Hon studerade 1949–1951 vid Svenska Slöjdföreningens skola, 1957 i Italien och 1958 i USA. Åren 1973–1983 var hon frilansande fotolärare inom teater, reportage, porträtt, natur och arkitektur och medarbetare i olika tidningar och tidskrifter. Hennes foton har visats på utställningar i Stockholm, Göteborg, Malmö, Helsingborg och Boston.

Ingegärd Abenius är begravd på Lidingö kyrkogård. Hon var gift 1954–1973 med Pål-Nils Nilsson och från 1976 med Harry Herzenberg.

Källor 

 Nekrolog i Svenska Dagbladet, 24 mars 2004

Noter 

Fotografer under 1900-talet
Svenska fotografer under 1900-talet
Konstnärer från Göteborg
Födda 1931
Avlidna 2004
Gravsatta på Lidingö kyrkogård
Kvinnor
Libanon L108/L22

L108 var en i raden av underhållsbataljoner som Sverige bidrog med i Libanon inom ramen för UNIFIL.

Historia
Förbandet verkade i Libanon under perioden februari 1991 till oktober 1991. Bataljonens kompanier grupperade på tre olika camper inom området:
På Camp Carl-Gustaf i Naquora grupperade Stab- och trosskompaniet, Förrådskompaniet och Transportkompaniet.
Ingenjörskompaniet grupperade på Camp Nordic Star i Jwayya och sjukhuskompaniet på Camp Silvia. L108 avlöstes av L110.

Förbandsdelar 
Batch: Öv P-O Ahlqvust
Stf batch: Övlt Lars Östlund

Stab- och Trosskompanichef Mj G. Thörnäs
Förrådskompanichef: Mj K. Andersson
Ingenjörkompanichef: Mj H-O. Nilsson
Transportkompanichef: Mj P. Gustavsson
Sjukhuskompanichef: Mj O. Törnell

Tryckta källor

Ej längre existerande svenska militära förband i internationell tjänst
Svenska internationella insatser
Josefine Cronholm

Josefine Cronholm, född 13 maj 1971 i Småland, är en svensk sångare och kompositör.

Josefine Cronholm utbildade sig i sång 1995–2000 vid Rytmisk Musikkonservatorium i Köpenhamn. Hon solodebuterade 2000 på albumet Natsange med pianisten Frans Bak och fick år 2003 utmärkelsen Jazz i Sverige. Hon är bosatt i Köpenhamn.

Hennes skiva Songs of the Falling Feather fick goda recensioner och beskrevs bland annat som "en omutlig skönhet".

Diskografi
1998 – Giraf med New Jungle Orchestra (Da Capo)
2000 – Natsange med Frans Bak (Stunt Records)
2001 – Zig Zag Zimfoni med New Jungle Orchestra (Stunt Records)
2001 – Red Shoes med String Swing (Stunt Records)
2001 – Poetic Justice med Anker/Mazur/Crispell (Da Capo)
2001 – Wild Garden med Ibis (Stunt Records)
2002 – All the Birds med Marilyn Mazur (Stunt Records)
2003 – Hotel Paradise med Ibis (Stunt Records under licens av Caprice Records)
2004 – Cheek to Cheek med New Jungle Orchestra (Stunt Records)
2004 – Blue Hat med String Swing (Stunt Records)
2006 – Easy Jazz (Fønix Musik)
2007 – Nordic Voices (ACT)
2008 – Wood Blood med Thommy Andersson (Gateway Music)
2009 – Live at Skuespillerhuset med New Jungle Orchestra (Steeplechase)
2009 – Pending Dialogs med Thommy Andersson (Gateway Music)
2009 – Amanhã I morron Tomorrow med Steen Rasmussen (Calibrated)
2010 – Songs of the Falling Feather (ACT)
2011 – Celestial Circle med Marilyn Mazur (ECM)
2013 – Archipelago med Paolo Russo och Thommy Andersson (Gateway Music)

Referenser

Externa länkar
Jytte Antzen: Josefine Cronholm i Jazz Special 2001:59 på Det Virtuelle Musikbiblioteks webbplats

Svenska jazzsångare
Danska jazzsångare
Mottagare av priset Jazz i Sverige
Personer från Småland
Födda 1971
Levande personer
Kvinnor
Libanon L118

L118 var den sista i raden av underhållsbataljoner som Sverige bidrog med i Libanon inom ramen för UNIFIL

Historia

Förbandet verkade i Libanon under perioden oktober 1993 till april 1994. Bataljonens kompanier grupperade på två olika camper inom området:
På Camp Carl-Gustaf i Naquora grupperade Stab- och trosskompaniet, Förrådskompaniet och Transportkompaniet medan Ingenjörskompaniet grupperade på Camp Nordic Star i Jwayya.

Ansvaret för underhållsbataljonen övergick, efter att Sverige dragit sig ur, till Polen.

Förbandsdelar 
 Batch: Öv Erik Berg

Kompanier:
Stab- och Trosskompani (PQ)
Förrådskompani (RQ)
Ingenjörkompani (SQ):Stab och tross tropp, Vaktpluton, Maskinpluton, Ingenjörpluton, Rep tropp
Transportkompani (TQ)

Tryckta källor

Ej längre existerande svenska militära förband i internationell tjänst
Svenska internationella insatser
Elisabeth Abrahamson

A. Elisabeth Abrahamson, född 17 oktober 1929 i Norrköping, död 1 oktober 2003, var en svensk advokat, verksam i Stockholm.

Abrahamson blev 1955 jur.kand. vid Stockholms högskola och var 1956–1973 anställd vid Stockholms stads rättshjälp, 1973–1974 vid Södra allmänna advokatbyrån och blev 1974 chef för Västra allmänna advokatbyrån.

Hon var 1968–1973 sekreterare i Föreningen Sveriges rättshjälpsjurister, 1973–1979 ledamot av Rättshjälpsnämnden. Inom Sveriges advokatsamfund (SA) var hon 1976–1981 ledamot respektive vice ordförande för Stockholmsavdelningen, 1979–1981 ledamot av yrkesrådet och 1981–1987 styrelseledamot. Hon blev 1980 ledamot av Pressens opinionsnämnd, 1987 styrelseledamot av Rädda Barnen samt var 1971–1974 ordförande i Yrkeskvinnors klubb i Stockholm.

Privatliv 
Hon är dotter till överstelöjtnant Allan Rehn och Elsa Signeul. Hon gifte sig 1957 med Hans Abrahamson (1915–1972).

Källor
 Nekrolog i Svenska Dagbladet, 26 oktober 2003

Noter

Svenska advokater
Kvinnor
Födda 1929
Avlidna 2003
Jurister från Norrköping
Adelaide von Skilondz

Adelaide Andrejeva von Skilondz, född 27 januari 1882 i Sankt Petersburg, död 5 april 1969 i Stockholm, var en svensk operasångare (sopran) och sångpedagog.

Biografi 
Adelaide von Skilondz var dotter till översten Leo Andrejeff och Adelaide Christman.
Redan vid sex års ålder behärskade hon flera av Beethovens sonater och
fick utbildning till konsertpianist för Feliks Blumenfeld vid konservatoriet i Sankt Petersburg. Därefter studerade hon komposition för Anatolij Ljadov och harmonilära för Nikolaj Rimskij-Korsakov.
Hon fick höga betyg och föräldrarna bjöd henne på en utlandsresa. Skilondz valde Sverige och på en resa till Norrland fick hon rådet att utbilda sin vackra sångröst. Hon gifte sig 1905 med Vladimir von Skilondz men äktenskapet upplöstes 1912.

Karriär
Skilondz framträdde vid Mariinskijteatern från 1908, bland annat som Sjemacha i Nikolaj Rimskij-Korsakovs opera Guldtuppen. 1910 engagerades hon vid Berlinoperan och debuterade i Meyerbeers opera Hugenotterna. Mellan 1912 och 1913 gjordes ett femtiotal skivinspelningar med hennes arior, bland annat Nattens drottning och valsarian ur Romeo och Julia. Andra framträdande roller var Gilda i Rigoletto, Violetta i La traviata samt Lakmé och Tatjana i Eugen Onegin.
 
Vid krigsutbrottet 1914 skickades Skilondz till Sverige på gästspel. Hon knöt kontakter med Kungliga Teatern, men trivdes inte utan reste till operan i Helsingfors. Hösten 1915 återvände hon till Stockholm och debuterade som Rosina i Barberaren i Sevilla. Anna Oscàr vid Stockholmsoperan avled i september och lämnade ett tomrum i repertoaren som Skilondz kunde fylla. Under åtta år medverkade hon i 250 operaföreställningar, varav 37 som Nattens drottning.

Sångskola
Hon verkade också som sångpedagog. Hon öppnade sångskola i sin våning på Strandvägen i Stockholm och tog emot elever varje dag mellan tio och fem. Bland hennes elever märks Elisabeth Söderström, Kerstin Meyer, Kjerstin Dellert, Isa Quensel, Stina-Britta Melander, Ruth Moberg, Inga Sundström och Eva Prytz. Även män sökte sig till hennes sångskola, bland andra tenorerna Arne Ohlson, Gösta Björling och Carl Gustaf Svingel samt Carl-Axel Hallgren (baryton) och Kim Borg (bas).

Senare år
Skilondz var förebild till rollfiguren Luiza Cabral spelad av Isa Quensel i Sigfrid Siwertz film Glasberget.

När hon inte orkade mer togs hon om hand av en rysk emigrant, den pensionerade ASEA-ingenjören Nikolej Soloviev. Skilodz dog 1969 och begravdes på Skogskyrkogården.

Priser och utmärkelser
Andrejeva von Skilondz mottog Litteris et Artibus 1917 samt invaldes som utländsk ledamot nr 247 av Kungliga Musikaliska Akademien den 30 november 1921 och överflyttades 1930 till svensk ledamot nr 601.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Vidare läsning

Externa länkar 
 Andrejeva von Skilondz arkiv vid Musik- och teaterbiblioteket

Svenska operasångare under 1900-talet
Ryska operasångare under 1900-talet
Svenska sångpedagoger
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Födda 1882
Avlidna 1969
Kvinnor
Svenskar från Sankt Petersburg
Gravsatta på Skogskyrkogården i Stockholm