kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Djävulssopp

Djävulssopp (Rubroboletus satanas) är en svampart i familjen Boletaceae. Den har även kallats för vargsopp, ett namn som dock använts även på närbesläktade arter.

Förekomst
Den är ej ovanlig i Syd- och Mellaneuropa där den bildar ektomykorrhiza med ekar, bokar, lindar och andra lövräd på kalkrik mark. I Sverige har den tidigare med säkerhet endast påträffats på Öland och Gotland, men 2018 rapporterade media om ett fynd vid Uppsala i Uppland. I övriga Norden är den funnen även i sydvästligaste Finland och Danmark.

Kännetecken
Hatten är 10 till 25 cm bred och ljusgrå (ibland nästan vit eller ljusockra) ovan. Porerna är röda till rödorange, något ljusare mot hattkanten, och blånar vid beröring. Foten är klubbformig och gul, med tiden rodnande, med ett rött ådernät. Köttet är ljusgult hos unga fruktkroppar, men vitnar med åldern, och blånar i snitt.<ref>Boletus satanas' på Boletales.com.</ref> Den kan förväxlas med rosensopp (Rubroboletus rhodoxanthus), Rubroboletus rubrosanguineus och falsk djävulssopp Rubroboletus legaliae, men dessa har vanligen rosa till röda färgtoner i hatthuden.

Giftighet
Svampen innehåller ett glykoprotein kallat "bolesatin" (LD50 3,3 mg/kg hos möss) vilket framkallar kraftig gastroenterit med svåra magkramper och kräkningar. I äldre svampböcker har den betecknats som dödligt giftig, så även ibland i nyare. Bolesatin denatureras av upphettning, vilket gör att rå eller dåligt tillagad djävulssopp leder till allvarligare förgiftningar. Bolesatin hämmar proteinsyntes och verkar som cellgift, vilket kan komma till användning inom cancerbehandling.

 Referenser
Mattias Andersson, Tommy Knutsson & Michael Krikorev, 2016, Djävulssopp, falsk djävulssopp och deras djävulskt lika dubbelgångare – röda relikter i släktena Rubroboletus och Imperator funna i Skandinavien'', Svensk Mykologisk Tidskrift, 37:3, sid. 12-25.

Externa länkar 
 Naturhistoriska riksmuseets svampbok 
 

Soppar
Rubroboletus
Giftiga svampar
John Goldie Racing

John Goldie Racing var ett brittiskt privat formel 1-stall som tävlade i mitten av 1970-talet.

Stallet, som även kallades Hexagon of Highgate team, tävlade med Brabham-bilar säsongen .


F1-säsonger

Noter

Källor

Privata formel 1-stall
Skålö

Skålö är en tätort i Järna socken, Vansbro kommun i Dalarnas län. Den omfattar bebyggelse i Skålö, Hulån, Ilbäcken och Duvnäs.

Historia
Skålö är en gammal by som nämns första gången i 1539 års skattelängd. Bosättning har förekommit i byn under lång tid före detta, vilket de fynd som gjorts visar. Skålöfyndet, ett fornfynd bestående av silvermynt och armringar, hittades 1881. Mynten är daterade till 900-1100-talen. Det är troligt att skatten gömdes under 1100-talet. Norr om sjön Rälgen finns ett gravfält som daterats till 900-talet.

Befolkningsutveckling

Noter

Orter i Vansbro kommun
Tidigare småorter i Sverige
Tätorter i Sverige
Fnöskticka

Fnöskticka, Fomes fomentarius, är en svamp i den polyfyletiska gruppen tickor, i familjen Polyporaceae, som är parasit på försvagade lövträd, framförallt björk och bok.

Den första vetenskapliga beskrivningen av arten gjordes av Carl von Linné 1753 i verket Species plantarum, där den fick namnet Boletus fomentarius. Artnamnet fomentarius är latin för tände.

Bygdemål

Beskrivning 
Fnösktickan är en vanligt förekommande ticka, med en hovformad fruktkropp, som är flerårig och kan bli mycket stor. Ibland växer den i flera våningar på sitt värdträd. Färgen på hatten varierar från ljusgrått till mörkgrått, nästan svart. Det förekommer också ljusbruna exemplar. Fnösktickan släpper sina sporer på våren. Fnösktickan förekommer på de flesta i Sverige förekommande lövträd. Tillsammans med sprängtickan är det den vanligaste svampen som angriper björk.

Utbredning 
Fnösktickan är vanlig i stora delar av Europa och finns även i Asien och Nordamerika.

Fnöske 

Fnösktickan har tidigare haft stor användning vid framställning av fnöske. Fnöske är ett läderaktigt, lättantändligt material som framför allt framställts från olika tickor, men även annat liknande material.

Fnösket har huvudsakligen haft tre användningsområden:
 eldslagning
 sjukvård 
 kläder  

även om det framför allt förknippas med uppgörande av eld. Från stenåldern och framåt hade fnösket stor betydelse för människans möjligheter att hålla sig varm i kallt klimat. Ett arkeologiskt bevis för detta utgör fyndet på 1990-talet av Ismannen. Ismannen levde omkring år 3 300 f. Kr. under den period som kallas kopparstenåldern. Han bar med sig en läderpung med några flintredskap, fnöske och svavelkis.

Fnöske framställdes i fabriksmässig skala under 1800-talet, framför allt i Mellaneuropa, fram till dess att tändstickan tog över. Fortfarande kan man stöta på klädesplagg gjorda av fnöske.

Även tickorna eldticka, klibbticka och platticka går bra att använda till fnöske. Dessutom kan fnöske erhållas genom att behandla ludd från blad av örten kungsljus, Verbascum thapsus.

Nyttoväxten 
Fnösktickan sågs fordom som en verklig nyttoväxt, som man gärna odlade, förutom att plocka i skogen. I Sverige planterades gärna lövträd nära gårdar och byar, framför allt oxel, som ger extra stora tickor. I Danmark planterades bok på fuktiga ställen, och när plantan vuxit i några år, böjdes toppen till marken och förankrades. På det viset sätt fick man bågar som växte sig grova, och behövde ingen stege när det blev dags att skörda.

Farmakologiska namn
Förr salufördes fnöske även på apoteken under diverse latinska namn:

Etymologi 
Själva ordet fnöske anses vara onomatopoetiskt och syfta på ljudet när det brinner. Det härleds till isländska fnjóskr och urnordiska fnausk.

Se även 
 Fnöske

Referenser

Tryckta källor

Externa länkar

Naturhistoriska riksmuseets svampbok
 Att göra upp eld med fnöske Vildmarksguiden Jan Gäddnäs visar hur han tillverkar fnöske från fnösktickan och sedan gör upp eld med eldstål, flinta och fnöske.

Elddon
Svampar
Karl Rask

Karl Artur Rask (i riksdagen kallad Rask i Bredaryd), född 3 februari 1911 i Anderstorps församling, död 3 september 1994 i Bredaryds församling, var en svensk politiker (s).

Rask var ledamot av riksdagens andra kammare 1957–1958 och 1961–1976, invald i Jönköpings läns valkrets. Rask slutade folkskolan 1924 och anställdes vid Bredaryds Mekaniska Verkstad där han var verksam i gjuteriet till 1929. Då startades Bredaryds Nya Gjuteri av Karl Rasks far Johan Rask, dennes bror Gustav Rask och Gustav Larsson (far till förre finansministern Allan Larsson). Karl Rask arbetade i gjuteriet till 1933. Under 1933–1934 var han elev på arbetarrörelsens folkhögskola i Brunnsvik och 1935–1936 på Viskadalens Folkhögskola. Därefter följde ett antal år som järngjutare, Oxelösunds Järnverk 1937–1939, Elge-Verken i Linköping 1939–1940 och Dan Bergman i Södertälje 1940–1941. Sedan återvände Rask till Bredaryd och gifte sig 1942 med Gurli f. Johansson. I slutet av 1940-talet övertog Rask sin fars andel i Bredaryds Nya Gjuteri och var delägare fram till att rörelsen lades ned i början av 1990-talet. Karl Rask var från tidiga år engagerad i folkrörelserna SSU, IOGT, Konsum, Bredaryds föreläsningsförening och Bredaryds Folkets park. Han var ordförande i skolstyrelsen och ledamot i Bredaryds kommunalfullmäktige och i Jönköping läns landsting. Han var också ledamot i styrelsen i Företagarföreningen i Jönköpings län och i Domstolsverket.

Referenser 
Tidens kalender 1971, almanack och uppslagsbok. Stockholm: Tidens förlag, 1970, sid. 235.

Noter 

Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Socialdemokraterna
Personer från Anderstorps socken
Födda 1911
Avlidna 1994
Män
Harald Almgren

Nils Oskar Harald Almgren (i riksdagen kallad Almgren i Norrahammar), född 21 februari 1909 i Barnarps församling, Jönköpings län, död 22 april 1974 i Norrahammar, var en svensk metallarbetare och politiker (s).

Almgren var ledamot av riksdagens andra kammare 1953-1970, invald i Jönköpings läns valkrets. I riksdagen skrev han 20 egna motioner företrädesvis om sociala frågor som pensioner och stöd åt handikappade. En motion gällde flygplatsen i Jönköping. En interpellation om undersökningar beträffande det sk THX-preparatet.

Referenser 
Tidens kalender 1971, almanack och uppslagsbok. Stockholm: Tidens förlag, 1970, sid. 235.

Noter 

Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Socialdemokraterna
Personer från Barnarps socken
Födda 1909
Avlidna 1974
Män
Förmänsklig etik

Förmänsklig etik är etik hos icke-mänskliga djur från tiden innan den moderna människan utvecklades. Bland dessa inkluderas även människans evolutionära föregångare. Eftersom det inte finns någon historisk dokumentation av denna förmänskliga etik (skrivkonsten är ju unik för människan) är forskare hänvisade till att studera de grupper av djur som idag lever i flock, däribland särskilt apor. Med hjälp av evolutionsteorin kan man rekonstruera hur förmänskliga djur troligtvis betedde sig, i etisk betydelse. Föräldrar som hjälper sina barn ökar exempelvis chanserna att sprida sin avkomma, även om detta inte uttömmande förklarar de etiska handlingarna.

Eftersom socialt liv ställer vissa grundläggande krav på medlemmarna av gruppen, kan man finna att det finns underförstådda regler för uppträdande inom olika djurgrupper. Det är exempelvis ytterst sällsynt att djur oprovocerat attackerar medlemmar ur sin egen flock, och när de gör det, går striden nästan aldrig så långt att någon dör. Det vanligaste är att det svaga djuret underdånigt visar att han eller hon ger upp, varpå segraren låter bli att tillfoga ytterligare skada.

Det finns många observationer av biologisk altruism, det vill säga att djur utför handlingar som individen själv riskerar att förlora på, men andra gynnas av. Dock har sällan eller aldrig starkt altruistiskt beteende observerats bland djur, som gynnar icke nära släktingar till individen men missgynnar gener som är unika för individens närmaste släkt. Exempel på altruism är babianer som uppehåller rovdjur så att resten av gruppen kan retirera. Vargar och vilda hundar tar med sig kött till de medlemmar som inte närvarade vid jakten. Gibboner och schimpanser delar med sig av mat till andra, och delfiner hjälper andra sjuka eller skadade delfiner att simma och ta sig upp till ytan och andas. Många observationer finns av djur som adopterar föräldralösa ungar, även från andra arter. I flera av dessa fall har man ändå kunnat identifiera hur även adoptivföräldern kan få fördel av detta.

Eftersom altruism bland djur sällan eller aldrig tycks ske utan biologisk vinning, antingen på den genetiska nivån eller i form av motprestation, så är det inte "äkta" altruism. Enligt vissa filosofer är äkta altruism ungefär samma sak som psykologisk altruism, som kan vara motiverad av normer och ideologier, vilket ofta har observeras bland människor; enligt andra är psykologisk altruism inte äkta eftersom den motiveras av människans interna belöningssystem.

Se även
 Biologisk altruism

Referenser
Prehuman ethics, från Encyclopædia Britannica online (Academic Edition), 5 september 2007

Noter

Externa länkar
Moral i djurriket, videoinspelad föreläsning av Dennis Hasselquist 16 november 2004

Etologi
Delområden inom etik
Mänsklig evolution
Moral
Oscar Franzén

Frans Oscar Franzén, född 21 november 1913 i Motala, död där 10 november 1995, var en svensk metallarbetare och politiker (s).

Franzén var ledamot av riksdagens andra kammare 1957–1970 i valkretsen Östergötlands län.

Referenser 
 Tidens kalender 1971 : almanack och uppslagsbok. Stockholm: Tidens förlag, 1970, sid. 235.

Noter 

Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Socialdemokraterna
Svenska socialdemokrater
Personer från Motala
Födda 1913
Avlidna 1995
Män
Astrid Bergegren

Astrid Bergegren (i riksdagen kallad Bergegren i Norrköping), född 4 december 1909 i Stockholm (Matteus), död 11 februari 2002 i Järvsö församling, Gävleborgs län, var en svensk kontorist och politiker (socialdemokrat).

Biografi 
Astrid Bergegren tog sin realexamen 1926. Hon blev laboratoriebiträde hos Norrköpings hälsovårdsnämnd 1933. Hon var föreståndare för ansökningsavdelningen vid Norrköpings rättshjälpsanstalt 1948. 1967 till 1970 var hon ledamot av direktionen för regionsjukhuset Norrköping-Linköping 1967–1970, för centrallasarettet i Norrköping 1967–1968 och i Söderköping 1967–1968 och ledamot av direktionen Norrköping-Söderköping 1969–1970.

Politik 
1949 var Bergegren ordförande i styrelsen för socialdemokraternas kvinnodistrikt i Östergötlands län. Hon var också sekreterare i partiets styrelse i Östergötlands län. 1968 till 1974 var Bergegren ledamot av socialdemokraternas partistyrelse.

Bergegren var ledamot av riksdagens andra kammare 1957–1970, invald i Östergötlands läns valkrets. Hon var också riksdagsledamot under mandatperioden 1971–1973, också i Östergötlands läns valkrets. Bergegren skrev 21 egna motioner.

Som svensk delegat i Europarådets parlamentarikerförsamling var Bergegren år 1973 initiativtagare till en motion för att inkludera dödsstraff bland de förnedrande och omänskliga straff som förbjuds enligt artikel 3 i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna. Arbetet mot dödsstraffet i Europarådet ledde senare fram till det sjätte tilläggsprotokollet till konventionen, som förbjuder dödsstraff.

Familj 
Astrid Bergegren var dotter till antikvariatsbokhandlaren Sven Bergegren och Edit Hultgren. Hon var ogift och barnlös.

Referenser 
 Tvåkammarriksdagen 1867–1970 (Almqvist & Wiksell International 1985), band 2, s. 52
 Tidens kalender 1971, almanack och uppslagsbok. Stockholm: Tidens förlag, 1970, sid. 234.

Noter 

Ledamöter av Sveriges riksdag för Socialdemokraterna
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Socialdemokraterna
Politiker från Stockholm
Födda 1909
Avlidna 2002
Kvinnor
Pål Plutt

Pål Plutt () är huvudpersonen i en kanadensisk tecknad tv-serie för barn med samma namn, gjord efter en barnbok av den amerikanske författaren William Joyce. Pål är en tioårig pojke som bara är cirka 9 cm lång, men han lever i en vanlig normalstor familj. Serien, som också visats på svensk TV (Bolibompa), hade premiär i september 2000.
Lucas Krüger läser den svenskspråkiga rösten till Pål.

Källor

Fotnoter

Kanadensiska TV-serier från 2000-talet
Barnprogram på TV
TV-seriestarter 2003
TV-serieavslutningar 2004
Engelskspråkiga TV-serier
TV-program i CBC Television
TV-serier från Nelvana
Biomekanik

Biomekanik är dels ett naturvetenskapligt och dels ett teaterteoretiskt begrepp.

Biomekanik i naturvetenskap
Biomekanik studerar och analyserar mekaniska problem i organiska (biologiska) system. Utgångspunkt för dessa analyser är mekaniska lagar, som används för att studera vilken inverkan krafter har på levande vävnad. En definition av begreppet kan vara ”applicerandet av mekaniska principer i studier av levande organismer”. Problemställningar som omfattas av biomekaniken spänner från försök på astronauter i tyngdlöst tillstånd, forskning på patienter med olika rörelsehandikapp och studier av djurarters rörelsemönster till analyser av vilka teknikvariationer som är de mest gynnsamma i olika idrotter.

Aristoteles skrev den första boken inom ämnet, De Motu Animalium (på svenska Djurens rörelser). Han såg ej bara djurens kroppar som mekaniska system, utan ställde också frågor om de fysiologiska skillnaderna mellan att teoretiskt beskriva utförandet av en rörelse och det att faktiskt göra det. Denna angreppsvinkel är central inom biomekaniken.

I Sverige var professor Ingvar Fredricson (far till ridsportprofilerna Jens Fredricson och Peder Fredricson) pionjär inom området då han på 1960-talet började driva modern biomekanisk forskning på häst.

Biomekanisk teaterteori
Under första delen av 1900-talet utvecklades i anslutning till naturvetenskapen och konstruktivismen av den ryske teaterteoretikern Vsevolod Meyerhold en teaterteori, som han kallade Biomekanisk teater. Metoden bygger på en fördjupad vetenskaplig syn på den mänskliga kroppen som en "maskin" och innebär en stiliserad och fysiskt inriktad form av teater med särskilda skådespelarövningar etc. 

I Sverige har den fria teatergruppen Teater Schahrazad praktiserat teaterformen och utpräglat redovisat i den uppmärksammade uppsättningen Dr Dapertutto (1981 och 1984) i Stockholm.

Referenser

Vidare läsning 
Meyerhold on theatre / Meyerholds texter i översättning och kommentar av Edward Braun. - 1969. - 

 
Teater
Narvesenprisen

Narvesenprisen ansågs länge vara det mest prestigefyllda priset för journalistik i Norge. Det etablerades av butikskedjan Narvesen. Efter att ha fått kritik för att vara beroende av ett kommersiellt företag, valde pressorganisationerna att från och med 1991 dela ut ett nytt pris, Den Store Journalistprisen, som också fick ersätta Hirschfeldtprisen. Prismottagare från starten 1954 till 1990 var:

	1954: Anders Buraas, Arbeiderbladet
	1955: Gösta Hammarlund, Dagbladet
	1956: Asbjørn Barlaup, VG
	1957: Jorunn Johnsen, Aftenposten
	1958: Henry Imsland, Stavanger Aftenblad
	1959: Terje Baalsrud, NH&ST
	1960: P. Chr. Andersen och Henning Sinding-Larsen, Aftenposten
	1961: Jacob R. Kuhnle, Morgenavisen
	1962: Gidske Anderson, Arbeiderbladet, och Odd Hagen, Oppland Arbeiderblad
	1963: Arne Hestenes, Dagbladet
	1964: Einar Eriksen, Bergens Tidende
	1965: Erik Bye, NRK
	1966: Arne H. Halvorsen, Stavanger Aftenblad
	1967: Richard Herrmann, NRK-London
	1968: Arve Solstad, Dagbladet, och Per Egil Hegge, Aftenposten
	1969: Kai Otto Hansen, Bergens Arbeiderblad
	1970: Sverre Mitsem, Tønsbergs Blad
	1971: Asbjørn Larsen, NRK, och Lars Sigurd Sunnanå, Aftenposten
	1972: Redaktionen på Fædrelandsvennen
	1973: Ellen Auensen, Morgenbladet, och Gunnar Filseth, Aftenposten
	1974: Gerd Benneche, Dagbladet
	1975: Rolf W. Thanem och Geir Tønset, Adresseavisen
	1976: Berit Eriksen, frilansare, Oslo
	1977: Terje Gammelsrud, Hverdag (Sinnets Helse)
	1978: Hans Melien, Adresseavisen
	1979: Rolf M. Aagaard, Aftenposten
	1980: Arne Skouen, Dagbladet
	1981: Erling Borgen, NRK, och John O. Egeland, Dagbladet
	1982: Redaktionen på Vårt Land
	1983: Kjell Gjerseth, frilansare (Klassekampen)
	1984: Knut Fjeld, Elverum
	1985: Kjell Øvre Helland, Bergens Tidende
	1986 : Veslemøy Kjendsli, NRK-P2
	1987: Per A. Christiansen, Aftenposten
	1988: Dagmar Loe, NRK
	1989: Tor-Erik Røberg-Larsen och Per Ellingsen, Arbeiderbladet
	1990: Hans-Wilhelm Steinfeld, NRK

Priser i Norge
Erik Tobé

Erik Ivar Tobé, född 9 augusti 1907 i Norrköping, död 13 september 2007 i Uppsala, var en svensk lantmätare och politiker (folkpartist). Hans bok Kommunal planering från 1972 var standardverk som introduktion i kommunal samhällsplanering på exempelvis Socialhögskolans förvaltningslinje.

Biografi 
Efter studentexamen vid Gävle högre allmänna läroverk 1926 och studier vid Uppsala universitet avlade Tobé lantmäteriexamen i Stockholm 1930. Han arbetade därefter som lantmätare i bland annat Sundsvall, Härnösand, Gävle, Munkfors och Hagfors innan han blev överlantmätare i Uppsala län 1948, en tjänst han behöll till 1972. Han promoverades 1983 till teknologie hedersdoktor vid Kungliga Tekniska högskolan och tilldelades 1996 Olaus Magnus-medaljen av Kartografiska sällskapet för sitt stora engagemang i forskningen kring den svensk-franska gradmätningsexpeditionen till Tornedalen 1736–1737 och expeditionens tolk Anders Hellant.

Tobé var ledande folkpartist i Uppsala län och ordförande i partiets länsförbund 1960–1974. Han var riksdagsledamot för Uppsala läns valkrets 1961–1973, fram till 1970 i andra kammaren. I riksdagen var han bland annat suppleant i tredje lagutskottet 1961–1966 och ledamot där 1967–1970. Han engagerade sig bland annat för Uppsala universitet, natur- och miljövård samt idrottsfrågor.

Tobé medverkade i bildandet av Svenska Orienteringsförbundet 1938 och Internationella Orienteringsförbundet 1960. Han var president för sistnämnda organisationen från bildandet fram till 1975. Han var även vice ordförande i Svenska naturskyddsföreningen 1962–1974.

Han var ingift i ätten Bråkenhielm. Erik Tobé är gravsatt i minneslunden på Berthåga kyrkogård i Uppsala.

Bibliografi (urval) 
VII nordiska lantmätarmötet i Stockholm den 16–18 juni 1952, red., 1953
Regioner och kommunal verksamhet, tillsammans med Sverker Erichs och Harry Törnqvist, 1960
Det kommunala planmonopolet, i Festskrift till Georg Andrén, 1960
Riksplanering, Kommunalpolitik 4, med bl.a. Lars-Göran Redbrandt, 1972
Kommunal planering, 1972, fjärde upplagan 1981
Fransysk visit i Tornedalen 1736–1737: om en gradmätningsexpedition och dess nyckelpersoner, Tornedalica nr 42, 1986
Anders Hellant: en krönika om sjuttonhundratalets märkligaste tornedaling, Tornedalica nr 49, 1991
Anders Celsius och den franska gradmätningen i Tornedalen 1736–37, 2003

Priser och utmärkelser 
 1973 – Uppsala kommuns hederstecken 
 1983 – Teknologie hedersdoktor vid Kungliga Tekniska högskolan
 1996 – Olaus Magnus-medaljen från Kartografiska sällskapet

Referenser

Noter

Tryckta källor 
 Tobé, Erik I i Vem är det 2001, sid 1140

Externa länkar 
 
 Erik Tobé i Digitalt Museum

Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Folkpartiet
Tidigare ledamöter av Sveriges riksdag för Liberalerna och Folkpartiet
Svenska lantmätare
Hedersdoktorer vid Kungliga Tekniska högskolan
Hedersledamöter vid Gästrike-Hälsinge nation
Politiker från Norrköping
Gravsatta på Berthåga kyrkogård
Födda 1907
Avlidna 2007
Svenska hundraåringar
Män
Mullbacken

Mullbacken kan avses:
 Mullbacken, Arjeplogs kommun – en by norr om Sorsele i Arjeplogs kommun, 
 Mullbacken – en stadsdel i Hedemora, Dalarna, 
 Mullbacken, Hudiksvalls kommun – en plats vid Frisbosjön i Hudiksvalls kommun, 
 Mullbacken, Västerås kommun - en liten bebyggelse i Irsta socken, Västmanland, 
 Mullbacken, Årjängs kommun – en liten bebyggelse vid Järnsjön öster om Årjäng i Årjängs kommun,