kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Alfred Vogel

Alfred Vogel, född 26 oktober 1902 i Aesch vid Basel, död 1 oktober 1996 i Feusisberg, var en schweizisk naturläkare, dietist och författare.

Mest känd som grundare av Bioforce AG 1963 som idag är verksamt över hela världen inom naturläkemedel och hälsokost med produkter som Herbamare och Echinaforce.

Liv
Alfred Vogel föddes 1902 i Aesch, Basel i Schweiz. Han var yngst av fyra syskon. Som barn lärde han sig om medicinalväxter av sin pappa och sina far- och morföräldrar. Vid 21 års ålder flyttade han till Basel för att driva en hälsokostbutik. Han började att rådgiva sina kunder om naturens kraft, och även att bereda egna mediciner som han sålde till sina kunder. 1927 gifte han sig med Sophie Sommer; tillsammans fick de två döttrar. 1929 började han publicera sitt eget månadsmagasin Das Neue Leben (Det Nya Livet). Från och med 1941 fick det namnet A.Vogel Gesundheits-Nachrichten (A. Vogel Hälsonyheter).

1930 flyttade Vogel till Teufen i Appenzell. Han fortsatte att experimentera med örtmediciner, och gjorde upptäckten att färska örter var mer effektiva än torkade.

Resor
Alfred Vogel hade ett stort intresse av att resa och besöka nya länder och möta nya kulturer. Han var särskilt intresserad av att träffa primitiva folk med nära band till naturen. Från 1950-talet och framåt, gjorde han omfattande resor genom Nord- och Sydamerika, Afrika, Australien, Nya Zeeland och Tasmanien.
På en av sina resor bodde han under en tid med Sioux-indianerna i USA. Han blev vän med deras medicinman Ben Black Elk, som undervisade honom i den indianska läkekonsten. När Vogel lämnade dem, gav Ben Black Elk honom en handufll echinaceafrön i avskedsgåva. Siouxerna hade känt till denna växt i generationer, och använde den som en allround-medicin: utvärtes för ormbett, sår och blåmärken och invärtes för att stärka immunförsvaret. Väl tillbaka i Schweiz började Vogel odla och experimentera med växten för att till slut skapa produkten Echinaforce.

1963 grundade Vogel Bioforce AG i Roggwill i Thurgau, Schweiz. Han var aktiv långt upp i åren, tills han avled 1996 i Feusisberg, 94 år gammal.

Bibliografi
Utgivet på svenska
1963 - Den lille doktorn: en brokig samling goda, naturmedicinska råd

Externa länkar
 
 www.bioforce.se

Schweiziska läkare
Schweiziska författare under 1900-talet
Tyskspråkiga författare
Födda 1902
Avlidna 1996
Män
USS Yorktown (CV-5)

USS Yorktown (CV-5)  var ett amerikanskt hangarfartyg av Yorktown-klass i tjänst under andra världskriget. Fartyget sänktes i slaget vid Midway den 7 juni 1942. Den 19 maj 1998 lyckades en expedition med forskare och veteraner från slaget vid Midway ledd av Robert Ballard lokalisera och fotografera vraket av fartyget. Fartyget var förvånansvärt intakt och mycket av färgen och utrustningen var fortfarande synlig.

 

Yorktown-klass (hangarfartyg)
Amerikanska hangarfartyg under andra världskriget
Skeppsvrak i Stilla havet
Fartyg sjösatta 1936
Fartyg byggda i Virginia
Fartyg sänkta av ubåtar
USS Yorktown

USS Yorktown kan syfta på:

Fartyg i USA:s flotta 
  – en 16-kanoner kanonslup i tjänst 1840 (sjönk 1850)
  – en kanonbåt av Yorktown-klass i tjänst 1889 (såld 1921)
  – ett hangarfartyg av Yorktown-klass i tjänst 1937 (sjönk 1942 i samband med Slaget vid Midway)
  – ett hangarfartyg av Essex-klass i tjänst 1943 (museifartyg sedan 1975)
  – en kryssare av Ticonderoga-klass i tjänst 1984-2004 (avvaktar skrotning)

Fiktiva i Star Trek-franchisen 
 USS Yorktown (Constitution-klass) – ett  "starship" av Constitution-klass som förekommer under 2200-talet
 USS Yorktown (Zodiac-klass) (NCC-61137) – ett "starship" av Zodiac-klass som förekommer under 2300-talet

Namn på amerikanska örlogsfartyg
ACSI

ACSI akronym för Atari Computer System Interface, portstandard bl.a. använd till Atari ST-datorer. Denna standard möjliggör DMA-styrd överföring av data mellan till exempel en hårddisk och datorns arbetsminne vilket delvis liknar en annan standard kallad SCSI.

Se även
SCSI
Advanced Simulation and Computing Program

Akronymer
Databussar
Atari
Kairodeklarationen om de mänskliga rättigheterna i islam

Kairodeklarationen om de mänskliga rättigheterna i Islam är en deklaration som förmedlar en muslimsk syn på mänskliga rättigheter.  Deklarationen antogs av Islamiska konferensorganisationen i Kairo 1990 och förmedlar en muslimsk syn på mänskliga rättigheter samt slår fast sharia som deras enda grund. Flera muslimska länder ansåg att FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna inte tog hänsyn till kulturella och religiösa förhållanden. Exempelvis har Saudiarabien, som ratificerat ett flertal FN-deklarationer med förbehållet att landet endast anser sig bundet av åtagandena i konventionerna i den mån de inte strider mot landets religiösa lagstiftning sharia enligt Koranen. Konflikter mellan islam och de mänskliga rättigheterna finns när det gäller kvinnans ställning, religionsfriheten, yttrandefriheten, samt homosexuellas rättigheter, områden där Kairodeklarationen skiljer sig från den av FN antagna motsvarigheten. 

Grunden till denna reserverade inställning till den av FN antagna deklarationen om de mänskliga rättigheterna är att denna vilar på en outtalad sekulär syn på rättigheterna, medan den syn som länder med islam som grund har Koranen som källa, vilken muslimer tror är given av Gud och därför inte kan ändras av människan. Den traditionella islamiska rätten sharia utgår således från att det ska råda åtskillnad mellan män och kvinnor i olika avseende såsom ekonomi, vittnesgillhet, straffsatser, storlek på skadestånd, skilsmässa, vårdnad om barn med mera.

En annan väsentlig skillnad mellan det synsätt som FN-deklarationen bygger på och den syn som islam vilar på är synen på individen. Enligt islam är familjen den grund som samhället vilar på och inte individen såsom FN-deklarationen utgår från i sitt sätt att definiera rättigheter. Likaså är frågan om religionsfrihet kontroversiell när man jämför FN-deklarationens artikel 18 med traditionell syn enligt islam. Enligt denna är avfall från islam förbjuden. 

Enligt Kairodeklarationen är det således i praktiken förbjudet att konvertera från Islam. Vidare får yttrandefriheten inte användas mot religionen. I artikel 22 A i Kairodeklarationen sägs att ”var och en har rätt att uttrycka sin åsikt fritt på ett sådant sätt som inte skulle strida mot principerna i sharia. Under 2015 har FN:s råd för mänskliga rättigheter genomdrivit kravet att jämställa kritik av religioner med diskriminering av människor.

Referenser

Noter

Källor

Politik inom islam
Mänskliga rättigheter
Diskriminering
1990 i Egypten
Kairo under 1900-talet
Politikåret 1990
Religionsåret 1990
Evenemang i Kairo
Heidi Marie Kriznik

Heidi Marie Kriznik född 23 februari 1970 i Oslo, är en norsk författare. Hon växte upp i Vestby. 

Kriznik debuterade 2002 med romanen Applaus, som hon mottog Tarjei Vesaas debutantpris för. Hennes senaste bok heter Borte en vinter (Oktober, 2007).

Bibliografi (utgivet på svenska) 
 Applåder 2005

Priser och utmärkelser 
 Tarjei Vesaas debutantpris 2002 för Applaus

Norska romanförfattare
Norskspråkiga romanförfattare
Födda 1970
Kvinnor
Levande personer
Författare från Oslo
Norska författare under 2000-talet
Marieluise Fleisser

Marieluise Fleißer född 23 november 1901 i Ingolstadt, död där 1 februari 1974, var en tysk dramatiker.

Fleisser studerade sedan 1919 teatervetenskap i München. Hon debuterade 1923 med Meine Zwillingschwester Olga. 1926 uruppfördes hennes första drama, Fegefeuer in Ingolstadt, i Berlin. Både detta och det följande dramat, Pioniere in Ingolstadt, angreps hårt i högerpressen. Hennes roman Mehlreisende Frieda Geier brändes demonstrativt under de landsomfattande bokbålen i Nazityskland 1933. Senare samma år gav det nazistiska kulturorganet Reichskulturkammer henne yrkesförbud och hon drabbades av depressioner och nervsammanbrott.

Under tidiga år blev hon bekant med Lion Feuchtwanger och Bertolt Brecht. Främst av den senare fick Fleisser flera inspirationer och ändringsförslag. Under tiden med nazistiska repressalier löste hon kontakten med Brecht och sökte anslut till mer nationalkonservativa personer. Fleisser utförde bland annat flera resor med författaren Hellmut Draws-Tychsen. Hon gifte sig med ungdomsvännen och tobakshandlaren Josef Haindl.

Rainer Wernar Fassbinder filmatiserade Pionjärerna i Ingolstadt för tv 1971.

Bokurval (tyska)
Mehlreisende Frieda Geier. Roman vom Rauchen, Sporteln, Lieben und Verkaufen. (1931)
 Omarbetning till titeln Eine Zierde für den Verein (1972)

Referenser

Externa länkar
 Böcker av och om Marieluise Fleisser på svenska bibliotek. Libris.
 
 

Tyska dramatiker under 1900-talet
Tyskspråkiga dramatiker
Tyska manusförfattare
Tyska författare under 1900-talet
Tyskspråkiga författare
Personer från Ingolstadt
Kvinnor
Födda 1901
Avlidna 1974
Jan Henriksson

Ej att förväxla med Jan Henriksson (arbetsfysiolog) (född 1947), också han professor

Jan-Hugo Lennart Henriksson, född 28 februari 1933 i Halmstad, död 3 mars 2004 i Skarpnäcks församling i Stockholm, var en svensk arkitekt och professor.

Henriksson växte upp i Halmstad och utbildade sig vid Arkitekturskolan KTH i Stockholm i början av 1960-talet, samtidigt som han praktiserade vid Jöran Curmans arkitektkontor. Efter examen fick Jan Henriksson en tjänst hos Peter Celsing, där han arbetade fram till 1974 då han startade ett kontor i egen regi.

Under 1970- och 1980-talet fick han en rad uppdrag inom offentligt byggande, såsom lokalkontor åt Riksbanken på flera orter. 1982 blev han teknologie doktor vid KTH. Han var professor i arkitektur på KTH 1988–1998.

Henrikssons byggnader var ofta relativt storskaliga. De karaktäriserades av en rik detaljering och historiska referenser i material och uttryck på ett tidstypiskt postmodernistiskt och/eller manieristiskt vis. Han drev sitt kontor fram till sin död.

Verk (i urval)
Nya Riksbankshuset, Malmö, 1978 (med Paul Niepoort)
Nya Riksbankshuset, Örebro, 1987
Kungliga biblioteket, Stockholm, renovering och tillbyggnad, 1998

Källhänvisningar

Svenska arkitekter under 1900-talet
Födda 1933
Avlidna 2004
Män
Personer från Halmstad
Rådet för allmänna frågor och yttre förbindelser

Rådet för allmänna frågor och yttre förbindelser (, GAERC), även känt som GAERC-rådet och formellt rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser), var en av konstellationerna inom Europeiska unionens råd fram till dess att Lissabonfördraget trädde i kraft den 1 december 2009. GAERC-rådet ersattes då av rådet för allmänna frågor och rådet för utrikes frågor. 

GAERC-rådet sammanträdde i regel en gång i månaden och bestod vanligtvis av medlemsstaternas utrikesministrar. Vid vissa sammanträden deltog även medlemsstaternas EU-, försvars-, bistånds- eller handelsministrar. Europeiska kommissionen företräddes av olika kommissionsledamöter beroende på vilken sakfråga som skulle diskuteras. Ordförande var den rådsmedlem som företrädde den medlemsstat som utövade det halvårsvisa roterande ordförandeskapet i rådet.

Från och med juni 2002 hölls separata sammanträden för att diskutera allmänna frågor respektive yttre förbindelser. Allmänna frågor innefattade till exempel unionens utvidgning, den fleråriga budgetramen och andra institutionella eller administrativa frågor, samt förberedelserna inför Europeiska rådets sammanträden. Yttre förbindelser innefattade till exempel unionens förbindelser med tredjeländer och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.

GAERC-rådet var en av de tre äldsta konstellationerna jämte rådet för ekonomiska och finansiella frågor och rådet för jordbruk och fiske.

Se även 
 Europeiska unionens råd
 Ordförandeskapet i Europeiska unionens råd

Referenser 

Europeiska unionens historia
Allmänna frågor och yttre förbindelser
Jöran Curman

Jöran Curman, född den 22 december 1907 i Oscars församling i Stockholm, död den 20 november 1972 i Hedvig Eleonora församling i Stockholm, var en svensk arkitekt.

Biografi

Han var son till riksantikvarien Sigurd Curman och Signhild Gödecke.  Curman utbildade sig vid Arkitekturskolan KTH i Stockholm mellan åren 1927 och 1931. Därefter praktiserade han bland annat hos HSB innan han 1933 fick anställning vid Stadsbyggnadskontoret i Göteborg. Mellan 1936 och 1944 var Curman länsarkitekt i Gävleborgs och Uppsala län. Därefter arbetade han vid Uddeholms AB fram till 1949 varefter han startade ett eget företag med konsultverksamhet i Stockholm. Jöran Curmans verksamhet omfattade en rad bostadsprojekt under det tidiga miljonprogrammet. 

Han utformade bland annat bostadsområdena Strandliden i Hässelby strand i Stockholm (1956–1957) och bebyggelsen med centrumanläggning i Skärsätra på Lidingö (1962–1966), båda i samarbete med Nils Gunnartz med vilken han drev efter 1949 arkitektkontoret Curman & Gunnartz (fortfarande verksam under namnet Brunnberg & Forshed arkitektkontor). Till hans arbeten hör även Oxhagen i Örebro och Västra Orminge i Boo i Nacka kommun, de båda senare under 1960-talets senare del. Han publicerade också flera böcker inom detta ämne.

Han var medarbetare i den Bostadssociala utredningen (1933–1947). Jöran Curman är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Byggnadsverk (i urval) 
Bostäder i Uddeholm, 1944–1949
Bostadsområdet Strandliden, Hässelby strand, 1956–1957
Området Oxhagen i Örebro, 1960-talet
Renovering och restaurering av Johannesdals gård i Vårberg, 1960-tal
Västra Orminge i Nacka kommun, 1967–1971.
Dalhem i Helsingborg 1971–1974.

Bilder

Källor

Svenska Dagbladet: Dödsnotis (1972-11-22)
SvenskaGravar

Se även
Släkten Curman

Externa länkar 

Svenska arkitekter under 1900-talet
Länsarkitekter i Gävleborgs län
Länsarkitekter i Uppsala län
Arkitekter från Stockholm
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1907
Avlidna 1972
Män
Anna Novovic

Anna Novovic, född 5 januari 1975 i Skarpnäcks församling, Stockholms län, är en svensk teaterregissör.

Efter studier i praktisk filosofi, litteraturvetenskap och teatervetenskap vid Stockholms universitet samt Biskops Arnös dramatikerlinje flyttade hon till Köpenhamn för att utbilda sig till regissör vid Statens Teaterskole (nuvarande Statens Scenekunstskole). Hon har regisserat en rad olika föreställningar vid bland annat Det Kongelige Teater i Köpenhamn, Dramaten, Helsingborgs stadsteater och Kulturhuset Stadsteatern.

Mellan augusti 2012 och januari 2015 var hon chef för Helsingborgs stadsteater. Mellan 2015 och 2019 var hon konstnärlig ledare och chef för Sommarscen Malmö. Sedan 2019 är hon biträdande teaterchef och husregissör på Riksteatern.

Teater

Regi (ej komplett)

Källor
 artikel i SvD
 Helsingborgs stadsteater
 https://web.archive.org/web/20150810174934/http://malmo.se/sommarscen

Noter 

Kvinnor
Svenska teaterregissörer
Födda 1975
Levande personer
Superdelegat

Superdelegater kallas de höga partiföreträdare för det amerikanska Demokratiska partiet som har rösträtt vid partiets konvent utöver de delegater som varje delstat har tilldelats efter statens folkmängd.

Vid 2008 års partikonvent fanns cirka 800 superdelegater och de representerade närmare 20 procent av rösterna på konventet.

Vissa delegater vid republikanernas konvent utses på samma sätt, men termen "superdelegater" används oftast inte om dem.

Politik i USA
Vampire Hunter D: Bloodlust

Vampire Hunter D: Bloodlust är en japansk animefilm baserad på Hideyuki Kikuchis böcker om Vampire Hunter D.

Handling  
En natt blir en kvinna vid namn Charlotte kidnappad av vampyrledaren Meier Link och för att få tillbaka henne anlitar hennes far och bror D, en underlig man som är hälften vampyr och hälften människa. Han får 20 miljoner om han tar tillbaka henne oskadd. Under uppdraget får han även sällskap av Marcusbröderna, som består av ledaren Borgoff, hammarmannen Nolt, smidiga Kyle, sjuklige Grove och enda tjejen Leila, som har i uppdrag att döda Meier. Och ju närmare D kommer Charlotte, ju hårdare blir motståndet.

Röster 
Röstskådespelare i den engelska dubben:
D - Andrew Philpot
Meier Link - John Rafter Lee
Leila - Pamela Segall
Charlotte - Wendee Lee
D:s vänstra hand - Mike McShane
Carmila - Julia Fletcher
Borgoff - Matt McKenzie
Nolt, Sheriffen, Machira och John Elborurne - John Dimaggio
Kyle - Alex Fernandez
Grove - Jack Fletcher
Polk - John Hostetter
Benge och gamla mannen från Barbarios - Dwight Schultz
Caroline - Mary Elizabeth McGlynn
Alan Elbourne och prästen - John Demita
Lilla flickan - Debi Derryberry

Respons 
Orlando Sentinel: "Den bästa vampyrfilmen på decennier!"
Dallas Morning News: "Överväldigande!"
TV Guide’s Movie Guide: "En sann must-see!"
IFilm: "Koppla av fullständigt och låt de bita sig fast i din lyckliga nacke!"

Externa länkar

Madhousefilmer
Filmer 2000
Japanska vampyrfilmer
Filmer i regi av Yoshiaki Kawajiri
WP:Projekt Japan
Israel Shahak

Israel Shahak (hebreiska: ישראל שחק), född Himmelstaub 28 april 1933 i Warszawa i Polen, död 2 juli 2001 i Jerusalem i Israel, var en polskfödd israelisk professor i organisk kemi. Han satt i koncentrationslägret Bergen-Belsen under sin barndom. Han är känd för sitt engagemang för mänskliga rättigheter i Israel, med avseende på palestiniernas svåra situation. Han var uttalad antisionist och en av den religiösa judendomens stora kritiker. Han var verksam som skribent och författare i dessa frågor, och har bland annat skrivit den till svenska översatta Judisk historia, judisk religion - tyngden av tretusen år (Foinix Förlag).

Israeliska kemister
Israeliska professorer
Israeliska författare
Förintelseöverlevare
Födda 1933
Avlidna 2001
Män
Personer från Warszawa
De 24 historieverken

De 24 historieverken  är en samling kinesiska historiekrönikor som sträcker sig så långt tillbaka som 3000-talet f.Kr. och fram till Mingdynastin på 1600-talet. De omfattar sammanlagt över 3 000 skriftrullar och har sammanställts på uppdrag av olika härskare genom århundradena.

Förutom den första krönikan, som behandlar hela tiden från civilisationens början fram till författarens egen tid, är varje bok inriktad på en viss dynasti, och sammanställdes i regel av den omedelbart efterföljande dynastin som ett bokslut över föregångarens meriter och tillkortakommanden.

Krönikorna följer ett gemensamt format med ofta fyra avdelningar: hovkrönikor, kronologiska tabeller, uppsatser om olika specialområden (t.ex. dynastins ekonomiska och religiösa förhållanden) och biografier över framstående personer. Ibland händer det dock att en eller flera avdelningar saknas på grund av någon yttre omständighet; avdelningar som sällan saknas är hovkrönikor och biografier.

Under 1900-talet sammanställdes ytterligare två krönikor, som ibland räknas in i denna samling: Den nya Yuan-krönikan och Utkast till Qing-krönikan. Den senare var tänkt som det officiella bokslutet över Kinas sista kejsardynasti, men på grund av de ofta kaotiska förhållandena i landet mellan kejsardömets avskaffande och Folkrepublikens grundande kunde arbetet aldrig slutföras ordentligt. Det ofärdiga manuskriptet kom dock att publiceras, med ordet "utkast" varnande tillfogat titeln.

De 24 verken

Källor

Externa länkar

 
WP:Projekt Kina
24
Billy Paul

Billy Paul, ursprungligen Paul Williams, född 1 december 1934 i Philadelphia i Pennsylvania, död 24 april 2016 i Blackwood i Camden County i New Jersey, var en amerikansk soulsångare. Han nådde stora framgångar under 1970-talet, bland annat med balladen "Me and Mrs. Jones" som blev etta på Billboardlistan och även belönades med en Grammy. Till andra kända låtar hör "Am I Black Enough for You?", "Thanks for Saving My Life", "Let's Make a Baby" och hans version av Elton Johns "Your Song".

Diskografi

Se även 
 Dokumentärfilmen Am I Black Enough for You

Källor

Externa länkar
Officiell webbplats

Födda 1934
Avlidna 2016
Amerikanska soulsångare
Män
Personer från Philadelphia
Michael Dempsey

Michael Dempsey, född 29 november 1958, var ursprungsmedlem i The Cure - och senare även medlem i Associates och The Lotus Eaters. Han spelade under en period även med Roxy Music.

Diskografi
Studioalbum med The Cure

1986 – Standing on a Beach (Samlingsalbum)
2001 – Greatest Hits (Samlingsalbum)

Album med Associates
 (Samlingsalbum)

Singel med Roxy Music
1982 – "Avalon"

Med The Lotus Eaters
1983 – "The First Picture of You" (Singel)
1983 – "You Don't Need Someone New" (Singel)
1984 – No Sense of Sin (Studioalbum)
1984 – "Out On Your Own" (Singel)
1985 – "It Hurts" (Singel)

Externa länkar
Michael Dempsey på Discogs

Brittiska musiker
Män
Födda 1958
Levande personer
Medlemmar i The Cure
Personer från Harare
Vasakronan

Vasakronan är ett svenskt fastighetsbolag med inriktning mot kontors- och butikslokaler. Det är ägt av Första, Andra, Tredje och Fjärde AP-fonderna till lika delar och bildades då AP Fastigheter köpte Vasakronan 2008 från staten. AP Fastigheter hade då funnits i AP Fondernas ägo sedan grundandet 1988 och Vasakronan var det bolag som formades ur den tidigare Byggnadsstyrelsen.
Bolaget är verksamt i Stockholm, Göteborg, Malmö och Uppsala.

Historik
Vasakronan bildades 1993 i samband med avvecklingen av Byggnadsstyrelsen, då även Statens fastighetsverk och det statliga fastighetsbolaget Akademiska Hus tillkom. Bolaget var tidigare helägt av staten men var ett av de bolag som regeringen Reinfeldt hade för avsikt att sälja under mandatperioden 2006-2010. Den 3 juli 2008 meddelade regeringen att företaget sålts till AP Fastigheter för 41,1 miljarder kronor. Det sammanslagna bolaget fick namnet Vasakronan.

AP Fastigheter AB tillkom under 1998. Innan dess användes namnet AP Fastigheter för den fastighetsverksamhet som sedan 1988 bedrevs inom Första till Tredje fondstyrelserna. Första till Femte fondstyrelserna ombildades den 1 maj 2000 till Första, Andra, Tredje respektive Fjärde AP-fonden. Avsikten var att de fyra fristående AP-fonderna ska verka i konkurrens med varandra.

När AP Fastigheter AB bildades vid halvårsskiftet 1998 ägdes 274 fastigheter till ett värde av omkring 20,5 miljarder kronor. Det sammanslagna bolaget ägde fastigheter värda 74,6 miljarder kronor 31 december 2008. Några av AP Fastigheters större fastighetsaffärer är förvärvet av Diös 2001 och Position Stockholm 2005 samt försäljningarna av hela beståndet i Umeå 2003 och beståndet i Gävle, Falun, Mora och Borlänge 2005.

Verkställande direktör för AP Fastigheter AB var från starten Per-Håkan Westin. Han efterträddes 2008 av Fredrik Wirdenius. 2019 tillträdde Johanna Skogestig som VD. Styrelseordförande för bolaget var 1998 till 2009 Lennart Nilsson och mellan 2009 och 2014 Lars Lundquist. Lars Lundquist Efterträddes av Mats Wäppling som var ordförande fram till 2018. Ordförande är sedan 2018 Ulrika Francke.

Externa länkar
Vasakronan, officiell webbplats
Pressmeddelande från den svenska regeringen,  angående försäljningen av Vasakronan den 3 juli 2008

Företag som ägts av svenska staten
Svenska fastighetsbolag
Företag bildade 1993
Företag i Stockholms kommun
The Ray Pacino Ensemble

The Ray Pacino Ensemble (också kända som Johannes Nilsson) var en Järnabaserad bluegrassgrupp som bildades i slutet av 1980-talet och höll på ett femtontal år. Medlemmarna har varit många och olika, Johannes Nilsson och Leo Brage är alltjämt namn som förknippas med bandet. Soundet kan beskrivas som knarkig country med ordlöst vrålande. Tidvis har de legat närmre tradjazz.

Diskografi (urval)
Album
Roldnika (1999)
Be My Lonely Night (2005)
Be My Lonely Night / Golden Greats Format (2007)
TRPE

Externa länkar
Officiell webbplats

Svenska countrygrupper