kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
ISO 10303-21

STEP är en standard för hur uppbyggnad och struktur på CAD-modeller ska byggas oavsett CAD, CAM, PDM eller PLM-system. STEP är en akronym för Standard for The Exchange of Product. Filer som är skapade enligt STEP har filändelsen .STP.

Se även
IGES

Referenser 

ISO-standarder
Monodrama

Ett monodrama är ett teater- eller operastycke framfört av en ensam skådespelare eller sångare, oftast innehållande endast en rollfigur.

Se även
 Monolog

Teater
Opera
Edith Arnheim

Edith Arnheim, ogift Lasch, född 21 februari 1884 i Prag i Österrike-Ungern, död 16 oktober 1964 i Sankt Görans församling i Stockholm, var en svensk tennisspelare som tävlade i Olympiska sommarspelen 1912. Hon var moster till direktören Frans Arnheim.

År 1912 förlorade hon bronsmedalj matchen till Molla Mallory i utomhus-singel. I damernas singel inomhus slogs hon ut i kvartsfinal. I mixad dubbel utomhus och i mixad dubbel inomhus slogs hon och hennes partner Carl-Olof Nylén ut i första rundan in första rundan.

Edit Arnheim vann ett svenskt mästerskap, det i mixad dubbel inomhus, det första någonsin i Sverige, 1916, tillsammans med Folke Hallengren.

Hon var gift med handlande James Isidor Arnheim (1880–1958), men äktenskapet upplöstes 1911.

Resultat 1912:
 4:a damsingel
 5:a damsingel inomhus
 Oplacerad mixed dubbel (första omgången)
 Oplacerad mixed dubbel inomhus (första omgången)

Källor

Svenska tennisspelare
Tävlande i tennis vid olympiska sommarspelen 1912
Idrottare från Prag
Födda 1884
Avlidna 1964
Kvinnor
Linaloeolja

Linaloeolja är en eterisk olja som utvinns ur ved och bär från olika växter från vitt skilda delar av världen. CAS-nummer 92874-96-9.

Utvinning
I Mexiko erhålls den från träden Bursera delphiniana och i mindre omfattning av Bursera aloexylon. Utvinning av olja i Mexiko ger ett utbyte av upp emot 9 % av veden.

Dagens utvinning av olja sker i stor utsträckning i Indien med en blandning av olja från ved och bärskal. Denna oljan kommer från träd som stammar från de mexikanska träd som planterades i Indien 1920.

Skaloljan framställs genom att bärens torkade ytterskal ångdestilleras. Skal från plockade bär ger 10–14 % olja och från fallfrukt 14–18 %. Normalskörd från ett träd kan uppgå till ca 75 gram olja. Vedolja framställs genom ångdestillering av flisad ved.

Från Franska Guyana  kommer ett slags linaleoolja, som även kallas likariolja, och erhålls från ett eller flera mindre kända träslag.

Nuvarande produktion är 50–60 ton per år i Indien, men endast 300 kg i Mexiko och helt obetydlig i Sydamerika.

Egenskaper
Oljorna är tunnflytande, vattenklara, ibland med en gulaktig färgton och en angenäm, sötaktig doft. Den mexikanska oljan har spec. vikt 0,875 – 0,891 och är olöslig i vatten, men löslig i 70-procentig alkohol.

Förfalskning med andra oljor förekommer och detta konstateras genom notering av annan löslighet i 70-procentig alkohol, specifik vikt och förtvålningstal.

Användning
Linaloeolja används som doftämne i parfymer, kosmetika och tvål. Den tillmäts också anticeptiska effekter med medicinsk användning internt mot luftvägsbesvär och externt för behandling av akne och sårskador.

Källor
Meyers varulexikon, Forum, 1952
eolinaloe från Shenet.se

Referenser

Eteriska oljor
Farmakologi
Yukio Kasaya

Yukio Kasaya (japanska: 笠谷幸生), född 17 augusti 1943 i Yoichi i Shiribeshi subprefektur på ön Hokkaido, är en japansk tidigare backhoppare. Han tävlade för Nikka Whisky Distilling Co. LTD.

Karriär 
Yukio Kasaya debuterade i det japanska A-laget 1969. Under VM 1970 i Vysoké Tatry, (den gången Tjeckoslovakien) vann han en silvermedalj i normalbacken.

Säsongen 1971/1972 var Kasyas bästa säsong. I Tysk-österrikiska backhopparveckan 1971/1972 vann han de tre första deltävlingarna. Möjligtvis kunde han ha vunnit backhopparveckan totalt om han inte hade rest hem till Japan före sista deltävlingen i backhoppsveckan (i Bischofshofen) för att förbereda sig till backhoppningstävlingarna i Olympiska vinterspelen som skulle gå av stapeln i hemlandet, i Sapporo, februari 1972.

Kanske gjorde Yukio Kasaya ett klokt val ändå. I OS vann han tävlingen i normalbacken före landsmännen Akitsugu Konno och Seiji Aochi, och säkrade Japans största backhoppningstriumf någonsin. Yukio Kasaya blev genom segern dessutom första Japan att någonsin vinna en medalj i ett vinter-OS och den första asiat att vinna en olympisk backhoppstävling. OS-tävlingarna på den tiden räknades också som världsmästerskap. Därmed blev Kasaya också världsmästare 1972 i normalbacken.

Yukio Kasaya avslutade backhoppningskarriären 1973.

Källor 
  
 Sports Reference - Yukio Kasaya

Externa länkar 
 Universal Sports Winter Olympic Flashback: Yukio Kasaya

Japanska backhoppare
Japanska olympiska guldmedaljörer
Olympiska guldmedaljörer 1972
Tävlande i backhoppning vid olympiska vinterspelen 1972
Tävlande i backhoppning vid olympiska vinterspelen 1976
Tävlande i backhoppning vid olympiska vinterspelen 1968
Tävlande i backhoppning vid olympiska vinterspelen 1964
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1976 från Japan
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1972 från Japan
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1968 från Japan
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1964 från Japan
Personer från Hokkaido prefektur
Födda 1943
Levande personer
Män
WP:Projekt Japan
Marcellina (gnostiker)

Marcellina var en av de få kvinnliga kristna ledarna under 100-talet i Rom. Hon kom ursprungligen från Alexandria där hon lärde sig av Karpokrates. Hennes rörelse var klart gnostisk och anhängarna kallades för marcellianer. De förnekade alla de världsliga lagarna, och var störst mellan 150 och 160-talen. De delade allt, inklusive partner, och de satte upp bilder på grekiska filosofer vid sidan av ikoner på Kristus.

Irenaeus klagade i sin skrift Mot heresierna över att Marcellina ledde massorna på fel väg. Hennes anhängare skall ha brännmärkt sig med ett litet märke på baksidan av högra örat.

Referenser 

Gnosticism
Personer från Alexandria
Kvinnor i antikens Rom
Antikens filosofer
Romerska filosofer
Personer i Egypten under 100-talet
Personer i Romerska riket under 100-talet
Ray Thomas

Ray Thomas, född 29 december 1941 i Stourport-on-Severn i Worcestershire, död 4 januari 2018 i Surrey, var en brittisk musiker och låtskrivare. Han var medlem i den progressiva rockgruppen The Moody Blues 1964–2002.

Hans första instrument var munspel, men hans huvudinstrument blev flöjt. Det första albumet där hans flöjtspel märks på allvar är Days of Future Passed 1967. Han har även skrivit ett antal av gruppens låtar och sjungit några av dem. Mellan 1974 och 1978 då Moody Blues tillfälligt var upplöst släppte han två soloalbum, From Mighty Oaks (1975) och Hopes Wishes and Dreams (1976). Thomas pensionerade sig 2002 och slutade spela med The Moody Blues.

Diskografi
Album med The Moody Blues

The Magnificent Moodies (1965)
Days of Future Passed (1967)
In Search of the Lost Chord (1968)
On the Threshold of a Dream (1969)
To Our Children's Children's Children (1969)
A Question of Balance (1970)
Every Good Boy Deserves Favour (1971)
Seventh Sojourn (1972)
Caught Live + 5 (1977)
Octave (1978)
Long Distance Voyager (1981)
The Present (1983)
The Other Side of Life (1986)
Keys of the Kingdom (1991)
A Night at Red Rocks with the Colorado Symphony Orchestra (1993)
Strange Times (1999)
Hall of Fame (2000)

Soloalbum
From Mighty Oaks (1975)
Hopes Wishes & Dreams (1976)

Referenser

Noter

Externa länkar

 Ray Thomas på Allmusic
 Officiell webbplats

Brittiska flöjtister
Brittiska munspelare
Brittiska låtskrivare
Födda 1941
Män
Avlidna 2018
Progressiv rock-sångare
Henry Clay Frick

Henry Clay Frick, född 19 december 1849 i Westmoreland County, Pennsylvania, död 2 december 1919 i New York, var en amerikansk industrimagnat, finansman och mecenat. 

Frick grundade H.C. Frick & Company som tillverkade koks, var ordförande i Carnegie Steel och var en viktig figur i grundandet av stålkoncernen U.S. Steel. Han finansierade byggandet av Pennsylvania Railroad och Reading Company och ägde ett stort antal fastigheter i Pittsburgh och övriga Pennsylvania. Han byggde senare i sitt liv den neoklassiska Henry Clay Frick House (som i dag är ett landmärke i Manhattan) och donerade vid sin död en stor samling av målningar och möbler till det nyskapade Frick Collection. Han har kallats för "den mest hatade mannen i USA" och har av både allmänheten och historiker ansetts varit särskilt hänsynslös och omoralisk i sina affärsförehavanden.

Referenser

Personer inom USA:s näringsliv under 1800-talet
Personer inom USA:s näringsliv under 1900-talet
Personer från Westmoreland County, Pennsylvania
Födda 1849
Avlidna 1919
Män
Graeme Edge

Graeme Charles Edge, född 30 mars 1941 i Rocester, Staffordshire, död 11 november 2021 i Sarasota, Florida, var en brittisk musiker, låtskrivare och poet.

Edge var trumslagare i rockgruppen The Moody Blues sedan starten 1964. Han var gruppens mest långlivade medlem sedan flöjtisten Ray Thomas slutade 2002. Edge har även bidragit med ett dussintal kompositioner till gruppen. 1974, då Moody Blues upplöstes, bildade han sitt eget band Graeme Edge Band som gav ut albumen Kick Off Your Muddy Boots (1975) och Paradise Ballroom (1977). 1978 återförenades Moody Blues igen och Edge var med i gruppen allt sedan dess.

Diskografi (urval)
Studioalbum med The Moody Blues

The Magnificent Moodies (1965, UK)
Days of Future Passed (1967)
In Search of the Lost Chord (1968)
On the Threshold of a Dream (1969)
To Our Children's Children's Children (1969)
A Question of Balance (1970)
Every Good Boy Deserves Favour (1971)
Seventh Sojourn (1972)
Octave (1978)
Long Distance Voyager (1981)
The Present (1983)
The Other Side of Life (1986)
Sur la Mer (1988)
Keys of the Kingdom (1991)
Strange Times (1999)
December (2003)

Källor

Externa länkar

Graeme Edge på AllMusic

Brittiska trummisar
Födda 1941
Män
Avlidna 2021 
Progressiv rock-sångare
Brittiska musiker under 1900-talet
Personer från Staffordshire
Ingolf Mork

Ingolf Mork, född 4 juni 1947 i Molde, död 1 februari 2012, var en norsk  backhoppare som tävlade för Hjelset Fram, Molde och Ski- og Fotballklubben Lyn i Oslo och senare  idrottsledare.

Karriär  

Ingolf Mork debuterade internationellt i Tysk-österrikiska backhopparveckan säsongen 1970/1971. Han vann de tre första deltävlingarna, men föll från en sammanlagd seger i Innsbruck i den fjärde deltävlingen. Jiří Raška kunde därmed vinna backhopparveckan 1970/1971. Säsongen 1971/1972 vann hann backhopparveckan sammanlagd utan att vinna någon av de fyra dältävlingarna. Mork profiterade antagligen på att ledaren efter tre deltävlingar, Yukio Kasaya, åkte hem före den fjärde och avslutande deltävlingen för att förbereda sig till den kommande OS-tävlingen i hemlandet.

Mork deltog i Olympiska vinterspelen 1972 i Sapporo, och tog fjärdeplatsen i normalbacken. Han blev därmed bästa icke-japan i tävlingen. Ingolf Mork vann också backhoppningstävlingen i Holmenkollen två gånger i rad, 1971 och 1972. Han blev tilldelad Holmenkollenmedaljen 1973 tillsammans med Einar Bergsland och Franz Keller.

Ingolf Mork utvecklade nya träningsmetoder inom backhoppning som senare generationer norska backhoppare kunde dra nytta av. Mork räknades som en av de bästa backhopparna på sin tid när farten i backen var låg.

Senare Karriär 

Ingolf Mork utbildade sig på Norges idrottshögskola i Oslo. Mellan 1984 och 1990 var han styrelsemedlem i Norges idrettsforbund og olympiske og paralympiske komité. Sedan verkade han som fårbonde. Ingolf Mork var daglig ledare i Nordmøre og Romsdal Friluftsråd från starten 2000. Han dog 1 februari 2012, endast 64 år gammal.

Externa länkar 
  
 Sports Reference - Ingolf Mork
 Aftenposten: Ingolf Mork (64) er død 
 NRK: Nok eit sjokk for Wirkola (nynorska)
 Tidligere hoppuke-vinner Mork er død 
 Idrettslaget Hjelset Fram 

Avlidna 2012
Födda 1947
Norska backhoppare
Män
Mottagare av Holmenkollenmedaljen
Tävlande i backhoppning vid olympiska vinterspelen 1972
Hofburg

Hofburg () är ett palats i Österrikes huvudstad Wien och är ett före detta kejserligt residens. Från 1438 till 1583 och från 1612 till 1806 var det säte för kungar och kejsare av det Tysk-romerska riket och därefter var det säte för den österrikiske kejsaren fram till 1918. Numer är Hofburg det officiella sätet för Österrikes förbundspresident.

Hofburg var Habsburgarnas huvudsakliga vinterbostad, medan Schönbrunn utanför staden var sommarbostaden.

Bakgrund
Hofburg har byggts om och moderniserats över århundradena och innehåller bland annat kapell, museer, kejserliga biblioteket (Hofbibliothek, numera Prunksaal), skattkammaren (Schatzkammer, med riksregalierna), nationalbiblioteket, nationalteatern (Burgtheater) och Spanska ridskolan (Hofreitschule).

Den sydvästra delen av Hofburg gränsar mot boulevarden Ringstraße som innan 1800-talets mitt utgjorde staden Wiens ringmur.

Galleri

Se även
 Bratislava slott (motsvarighet i Bratislava)
 Budaslottet (motsvarighet i Budapest)
 Pragborgen (motsvarighet i Prag)
 Schloss Belvedere

Referenser

Noter

Externa länkar 

Officiell webbplats

Slott i Wien
Kungliga residens i Europa
Sevärdheter i Wien
Mot heresierna

Mot heresierna, latin Adversus hæreses, är en bok skriven av Irenæus under 180-talet som ett svar mot den växande gnostiska rörelsen. Här går han till kraftigt angrepp mot framför allt valentinianerna, men även andra gnostiska rörelser som Markion och Marcellinas rörelser. Han framställde gnosticismen som en hemsk fiende som ville fördärva de troende.

I boken tar Irenæus upp vad han menar är den sanna kristna läran och vad som skall vara de äkta auktoriteterna för de troende. Han lägger stor vikt vid traditionen från apostlarna, det vill säga läran, men även att det fanns en obruten auktoritetsbärande linje av biskopar från apostlarna. Vidare säger han att det finns ett sammanhang mellan det gamla förbundet och det nya i Kristus. Samma Gud har skapat världen, talar i judarnas skrifter som sände Kristus..

I svensk översättning av  Olof Andrén  och med inledning av Per Beskow utkom Mot heresierna 2016.

Referenser 

Patristik
Kristen litteratur
Court and Spark

{{Album infobox
|Typ          = studio
|Namn         = Court and Spark
|bild         = 
|bildstorlek  = 
|bildtext     = 
|Mera text    = 
|Artist       = Joni Mitchell
|Utgivning    = 1974
|Inspelad     = 
|Genre        = 
|Längd        = 
|Språk        = Engelska
|Skivbolag    = Asylum Records
|Regissör     = 
|Producent    = 
|Ljudtekniker = 
|Låtlista     = 
|Recensioner  = 
|Kronologi    = 
|Förra album  = For the Roses(1972)
|Detta album  = Court and Spark(1974)
|Nästa album  = Miles of Aisles(1974)
|Misc         = 
|Singlar      = 
}}Court and Spark är ett musikalbum av Joni Mitchell som lanserades i januari 1974 på Asylum Records. Skivan, en blandning av folkrock och jazz blev en framgång, både hos musikkritiker och skivpubliken. Det är ett av hennes kommersiellt framgångsrikaste album. Singeln "Help Me" blev Joni Mitchells enda topp-10-hit på Billboard Hot 100-listan i USA. Även "Free Man in Paris" blev en framgångsrik singel och nådde #22 på listan.

I sin recension av skivan kallade Robert Christgau henne för den bästa "singer/songwriter" som fanns just då och gav skivan ett A i betyg. År 2003 blev skivan listad som #111 i magasinet Rolling Stones lista The 500 Greatest Albums of All Time. Den finns omnämnd i Robert Dimerys bok 1001 Albums You Must Hear Before You Die''.

Låtlista
(alla låtar utom "Twisted" skrivna av Joni Mitchell)
"Court and Spark" – 2:46
"Help Me" – 3:22
"Free Man in Paris" – 3:02
"People's Parties" – 2:15
"Same Situation" – 2:57
"Car on a Hill" – 3:02
"Down To You" – 5:38
"Just Like This Train" – 4:24
"Raised on Robbery" – 3:06
"Trouble Child" – 4:00
"Twisted" – 2:21 (Annie Ross/Wardell Gray)

Listplaceringar
Billboard 200, USA: #2
UK Albums Chart, Storbritannien: #14
VG-lista, Norge: #18

Källor

Musikalbum 1974
Album av Joni Mitchell
The B-52’s (musikalbum)

The B-52's är The B-52's självbetitlade debutalbum. Det lanserades 1979 och gavs ut på Warner Bros. Records i USA och Island Records i Europa. Skivans texter och musik är i flera fall medvetet kitschiga och ett typiskt exempel på new wave-musik. Skivan fick ett gott mottagande av dåtidens musikkritiker och sålde hyfsat bra. Robert Christgau gav skivan A i betyg. "Rock Lobster" släpptes som singel från skivan och tillhör gruppens mer kända låtar. Singeln nådde #56 på Billboard Hot 100 och #37 på UK Singles Chart.

Magasinet Rolling Stone listade skivan som  #152 på deras lista The 500 Greatest Albums of All Time.

Låtlista
Sida 1
"Planet Claire" (Henry Mancini/Fred Schneider/Keith Strickland) – 4:35
"52 Girls" (Jeremy Ayers/Ricky Wilson) – 3:34
"Dance This Mess Around" (The B-52’s) – 4:36
"Rock Lobster" (Schneider/R. Wilson) – 6:49
Sida 2
"Lava" (The B-52’s) – 4:54
"There's a Moon in the Sky" (The B-52’s) – 4:54
"Hero Worship" (Robert Waldrop/R. Wilson) – 4:07
"6060-842" (Pierson/Schneider/Strickland:R. Wilson) – 2:48
"Downtown" (Tony Hatch, arr.: C. Wilson/Pierson) – 2:57

Medverkande
The B-52's
Kate Pierson – sång, orgel, keyboard, gitarr
Fred Schneider – sång, percussion, ljudeffekter, keyboard
Keith Strickland – trummor, percussion, ljudeffekter
Cindy Wilson – sång, percussion, gitarr
Ricky Wilson – gitarr, ljudeffekter

Produktion
Robert Ash – musikproducent, ljudtekniker
George DuBose – foto
Ted Jensen – mastering
Cass Rigby – assisterande ljudtekniker
Tony Wright (som "Sue Ab Surd") – omslagsdesign

Listplaceringar
Billboard 200, USA: #59
UK Albums Chart, Storbritannien: #22

Källor

Externa länkar
The B-52's (musikalbum) på Discogs

Musikalbum 1979
Wild Planet

Wild Planet är new wave-bandet The B-52's andra studioalbum. Det lanserades 1980. Skivan innehöll till stor del låtar som valts bort från deras debutalbum. Den mest kända låten på skivan är "Private Idaho" som också släpptes som singel. Albumet blev mer framgångsrikt kommersiellt sett än gruppens debutalbum.

Låtlista
Sida 1
"Party Out of Bounds"  (Fred Schneider/Keith Strickland/Ricky Wilson/Cindy Wilson/Kate Pierson) – 3:21
"Dirty Back Road" (R. Wilson/Robert Waldrop) – 3:21
"Runnin' Around" (Fred Schneider/Keith Strickland/Ricky Wilson/Cindy Wilson/Kate Pierson) – 3:09
"Give Me Back My Man" (Schneider/R. Wilson/Strickland/C. Wilson) – 4:00
"Private Idaho" (Fred Schneider/Keith Strickland/Ricky Wilson/Cindy Wilson/Kate Pierson) – 3:35

Sida 2
"Devil in My Car" (Schneider/R. Wilson/C. Wilson/Pierson) – 4:28
"Quiche Lorraine" (Schneider/Strickland,/R. Wilson) – 3:58
"Strobe Light" (Schneider/Strickland,/R. Wilson) – 3:59
"53 Miles West of Venus" (Schneider/R. Wilson/C. Wilson/Pierson) – 4:53

Medverkande
The B-52's
Fred Schneider – sång, percussion
Kate Pierson – sång, keyboard
Keith Strickland – trummor, percussion
Cindy Wilson – sång, percussion
Ricky Wilson – gitarr

Produktion
Rhett Davies, The B-52's, Chris Blackwell – musikproducent
Rhett Davies – ljudtekniker
Benjamin Armbrister – assisterande ljudtekniker
Robert Waldrop – omslagsdesign
Lynn Goldsmith – foto

Listplaceringar
Billboard 200, USA: #18
UK Albums Chart, Storbritannien: #18

Källor

Externa länkar
Wild Planet på Discogs

Musikalbum 1980
Josh Turner

Josh Turner, född 20 november 1977 i Hannah, är en amerikansk countrysångare.

Karriär 

Josh Turner föddes i det lilla samhället Hannah i den amerikanska delstaten South Carolina. Han sjöng i flera kyrkkörer innan han efter gymnasiet flyttade till Nashville på jakt efter en musikkarriär. En låt han skrivit, "Long Black Train", gav honom ett skivkontrakt år 2001 med MCA Nashville (Universal Music Group). Debutalbumet med samma titel släpptes 2003 och sålde en miljon exemplar innan 2004 var över. År 2006 släppte han sitt andra album Your Man. Albumet nådde första plats på albumlistan och båda de två första singlarna, "Your Man" och "Would You Go with Me", nådde första plats på singellistan. Den 30 oktober 2007 släppte han sitt tredje studioalbum Everything Is Fine och den 9 februari 2010 släppte han sitt fjärde studioalbum Haywire. År 2011 släppte han sitt första samlingsalbum.

Diskografi 
Studioalbum 

Samlingsalbum 

Singlar 
2002 – "She'll Go on You"
2003 – "Long Black Train"
2004 – "What It Ain't"
2005 – "Your Man"
2006 – "Would You Go with Me"
2006 – "Me and God"
2007 – "Firecracker"
2008 – "Another Try" (med Trisha Yearwood)
2008 – "Everything Is Fine"
2009 – "Why Don't We Just Dance"
2010 – "All Over Me"
2010 – "I Wouldn't Be a Man
2012 – "Time Is Love"

Referenser

Externa länkar 

Officiell webbplats
Josh Turner på allmusic.com
Diskografi på Discogs
Diskografi på iTunes, last.fm.
Listplaceringar på aCharts.

Födda 1977
Män
Levande personer
Amerikanska countrysångare
Amerikanska countrygitarrister
Musiker från South Carolina
Blues from Laurel Canyon

Blues from Laurel Canyon är ett musikalbum av John Mayall som lanserades i november 1968. Skivan var den första där inte Mayalls tidigare grupp The Bluesbreakers stod med på skivetiketterna. Det var också hans sista album för skivbolaget Decca innan han bytte till Polydor. Skivans namn kommer från Los Angeles-området Laurel Canyon i USA som Mayall besökt, och senare även skulle komma att vara bosatt i under 1970-talet.

Jämfört med några av Mayalls tidigare skivor är detta albums ljudbild mer avskalad, utan blåsinstrument. På skivan medverkar förutom Mayall, Mick Taylor (gitarr), Steve Thompson (bas) och Colin Allen (trummor). Peter Green gästar på spåret "First Time Alone". 

Texterna är självbiografiska och refererar till personer som Mayall mötte vid sitt första besök i Laurel Canyon, som Frank Zappa och Moon Unit Zappa (på låten "2401"), bandet Canned Heat (på "The Bear") och den berömda groupie Catherine James (på "Miss James").

Låtlista
(Alla låtar komponerade av John Mayall)

Sida 1
"Vacation" (2:47)
"Walking on Sunset" (2:50)
"Laurel Canyon Home" (4:33)
"2401" (3:42)
"Ready to Ride" (3:32)
"Medicine Man" (2:43)
"Somebody's Acting Like a Child" (3:27)

Sida 2
"The Bear" (4:40)
"Miss James" (2:30)
"First Time Alone" (4:49)
"Long Gone Midnight" (3:27)
"Fly Tomorrow" (8:59)

Medverkande
Musiker
 John Mayall – gitarr, munspel, keyboard, sång
 Mick Taylor – guitar, pedal steel guitar
 Colin Allen – trummor, tabla
 Steve Thompson – basgitarr
 Peter Green – gitarr (på "First Time Alone")

Produktion
Mike Vernon – producent
John Mayall – producent, omslagsdesign
Derek Varnals – ljudtekniker
Adrian Martins – assisterande ljudtekniker
Ron Mason – mastering
Dominique Tarlé – foto
Stephen C. LaVere – foto
Rob Bosboom – foto

Listplaceringar
Billboard 200, USA: #68
UK Albums Chart, Storbritannien: #33

Källor

Externa länkar
 John Mayalls webbplats

Musikalbum 1968