Slottet i Versailles

Slottet i Versailles () är ett före detta kungligt slott i Versailles, omkring 20 km sydväst om Paris i Frankrike. Från 1682 – när kung Ludvig XIV upphörde med kungarnas traditionella ambulerande tillvaro – till dess att kungafamiljen tvingades att flytta till Paris 1789, var hovet i Versailles med ett kort avbrott maktens centrum under l'ancien régime. 

Slottet i Versailles hade stor påverkan på fransk och europeisk arkitektur och konst. Ända från början var det lika mycket en kunglig bostad som ett galleri för fransk konst och hantverk som organiserades i kungliga sammankomster av Gobelinfabriken.

Historik

Det första jaktslottet 
Slottet började uppföras som ett jaktslott av Ludvig XIII 1623. Han jagade regelbundet i trakten och för att slippa övernattningarna på traktens lokala härbärgen tog han hjälp av murarmästaren Nicolas Huau för att bygga ett enkelt rappat stenhus. Kungen återtog samtidigt tre hektar mark runt slottet från den lokale länsherren. En trädgårdsparterr anlades väster om slottet och området omgärdades av en stenmur. Slottet låg på toppen av en kulle som sluttade i alla fyra väderstreck. Namnet fick det efter den intilliggande byn med omkring 500 invånare.

Huset bestod av ett corps-de-logi med två framskjutande lägre flyglar kring en borggård. Runt byggnaden grävdes en vallgrav och den terrass slottet stod på försågs med bastionliknande utsprång i de fyra hörnen. Kungen hade en liten bostadssvit med sal, garderob, sovrum och kabinett i huvudbyggnaden och ett galleri i ena flygeln. Några rum för drottningen fanns inte, däremot innehöll huvudbyggnad och flyglar ett tiotal gästrum åt kungens jaktkamrater.

1631 inleddes en utvidgning av det ursprungliga jaktslottet efter ritningar av arkitekten Philibert Le Roy. Slottets väggar kläddes nu med tegel och sandsten och byggnaden försågs med fyra hörntorn. Den mur som tidigare stängt borggården ersattes med en gallerförsedd arkad. De följande åren utökades den kungliga domänen genom markförvärv till att omfatta närmare 350 hektar. Vid sidan av en enkel trädgård användes ytan till att inhägna en park för uppfödning av vilt på det lägre liggande området väster om slottet.

När Ludvig XIII dog 1643 var slottet fortfarande en oansenlig anläggning, men många av dess drag blev styrande för senare utbyggnader och är fortfarande avläsbara i dagens jättekomplex. Det gamla slottets murar är inbyggda i dagens, och den centrala borggården, Marmorgården, har ännu samma dimensioner som på Ludvig XIII:s tid. Parken hade fått en utsträckning, cirka 800 gånger 800 meter, som motsvarar den centrala delen av Ludvig XIV:s senare trädgårdsanläggning. I väster bortom parken hade anlagts en stor reservoar som samlade upp det dräneringsvatten som rann ut från det kraftigt sluttande området. Denna reservoar är ursprunget till den i dag centralt placerade Apollofontänen.

Efter Ludvig XIII:s död kom regeringstyglarna att ligga i kardinal Mazarins händer. När han dog 1661 övertog Ludvig XIV själv regeringsmakten i Frankrike. Under de första decennierna fortsatte han att som tidigare fördela sin tid mellan olika kungliga slott, såsom Louvren, Saint-Germain-en-Laye, Vincennes och Fontainebleau, men han ägnade tidigt särskild uppmärksamhet åt slottet i Versailles. 

Platsen var lämpad för expansion eftersom det saknades större befintliga strukturer i omgivningen. Det hade också betydelse att Versailles var Ludvig XIV:s privata egendom liksom det hade varit Ludvig XIII:s. Normalt övergick kungarnas egendomar till kronan efter deras död, men så skedde inte med Versailles, troligen för att anläggningen ansågs alltför obetydlig. Detta gav dock Ludvig XIV friare händer än annars, men hans utbyggnad av slottet kom ändå att ske i flera omgångar och utan förutbestämt mål.

Ludvig XIV:s första byggnadsetapp 1661–1668 
Ludvig XIV hade följt med sin far till Versailles vid ett enstaka tillfälle 1641. Därefter dröjde det tio år innan han började besöka platsen mer regelbundet. Först på hösten 1660 visade han för första gången självständigt intresse för platsen genom att modernisera slottets inventarier och förvärva mark som skulle ge plats för en köksträdgård. I augusti 1661 besökte Ludvig XIV den invigningsfest som hans finanssekreterare Nicolas Focquet höll vid sitt nya slott Vaux-le-Vicomte. Slottet hade ritats av arkitekten Louis Le Vau, trädgårdarna hade fått sin form av André Le Notre och inredningsarbetet hade letts av målaren Charles Le Brun. Kungen imponerades av den genomarbetade helheten i deras verk och anlitade konstnärstrion, som alla tidigare hade arbetat åt kungen, till den pågående upprustningen av Versailles.

De viktigaste förändringarna gjordes i slottets inre, som behövde en helt ny rumsindelning för att ge plats åt alla medlemmar av kungafamiljen. Drottningen Maria Teresia och änkedrottningen Anna behövde var sin svit liksom kungens bror Filip, dennes gemål och många fler. Kungen erhöll två sviter, en officiell och en privat. Denna uppdelning kom att bestå fram till franska revolutionen. Slottet fick även en salong och en liten teater för hovets umgänge. Interiörerna gjordes mer representativa och moderniserades i tidens smak. Vid sidan av Le Brun arbetade målarna Charles Errard och Noël Coypel.

Slottets yttre behöll sin grundform men försågs med förskönande utsmyckningar. Fönstren gjordes större, borggårdsmurarna dekorerades med porträttbyster och det grå skiffertaket fick förgyllda detaljer. Rummen på första våningen förbands genom en balkong med dekorerat och förgyllt smidesverk som löpte runt slottets utsida.

Framför slottet uppfördes två långa flyglar. Den ena innehöll stall och vagnshus, den andra kontor, kök och bostadsrum åt betjäningen. Den yttre borggård som bildades mellan dessa ekonomibyggnader avskärmades i öster med ett gallerverk mellan två paviljonger för slottsvakten. Utanför slottsgrindarna anlades en cirkelrund öppen förplats.

Le Nôtre utvecklar trädgården 
Trädgårdsarkitekten André Le Nôtre inledde sitt arbete vid Versailles på sommaren 1662. Norr, väster och söder om slottet anlade han stora parterrer som öppnade utsikten åt dessa håll. Han förstärkte perspektiven i olika riktningar genom alléer och gångar. Nedanför parterren väster om slottet anlades ännu en parterr med tre stora bassänger. Utanför parterrerna fanns ett fåtal slutna trädgårdsrum, så kallade boskéer eller "lustskogar", som de benämndes av arkitekten Nicodemus Tessin den yngre.

Ett antal attraktioner uppfördes som lockelser i parken. Den främsta var den så kallade Thetis grotta omedelbart nordost om slottet, troligen ritad av Claude Perrault. Det var en kubisk byggnad som innehöll ettnymfeum, ett slags arkitektoniskt utformad grotta. Det inre uppvisade mosaiker, snäckformationer och vattenkonster som försörjdes genom en reservoar på taket. Det dekorativa programmet var inspirerat av Ovidius Metamorfoser och anspelade på den grotta där guden Apollo sökte nattvila efter att ha kört solvagnen över himlavalvet. 1672 uppställdes tre skulpturgrupper i grottan som visade hur Apollo tvagas av vattennymfer, nereider. Skulpturerna hade bland annat utförts av François Girardon och Thomas Regnaudin.

Le Vau bidrog till trädgården genom ett nyritat orangeri omedelbart söder om slottet och ett menageri med exotiska djur omkring två kilometer bort i sydvästlig riktning. Eftersom menageriet inte behövde samordnas estetiskt med slottet kunde det uppföras i sandsten, som ansågs mer exklusivt än tegel.

Pierre Patels målning 

När Ludvig XIV:s första byggnadsetapp var avslutad hade slottet och parken fått det utseende som framgår av Pierre Patels målning av Versailles från 1668. Perspektivet visar slottets östra sida med de nybyggda flyglarna och nyanlagda parterrerna. Till höger om slottet syns Thetis grotta med en vattentank på taket. Platsen framför slottet inramas av paviljonger för medlemmar av hovet och kungens uppvaktning. Kungen själv anländer just i en kaross genom en av alléerna. Bortanför slottet och trädgården vidtar den kungliga jaktparken. Där skymtar också den stora korsformade kanalen, som började grävas 1668 och som ännu inte fått sin slutliga form. Till vänster i bilden ser man tornet på församlingskyrkan i den lilla byn Versailles.

Senare arbeten 
År 1678 övertog Jules Hardouin Mansart arbetet och lät bygga Spegelsalen, kapellet och de två flyglarna. Den 6 maj 1682 flyttade Ludvig XIV in i palatset. Möblerna togs till viss del från kungens egen finansminister Nicolas Fouquet på Vaux-le-Vicomte, vars luxuösa leverne blev hans fall.

Efter Ludvig XIV:s tid tillkom flera mindre byggnader i slottsparken av Ludvig XV och Ludvig XVI, däribland Grand Trianon, Petit Trianon och Marie-Antoinettes by Petit hameau som är ett av de första friluftsmuseerna i världen.

Spegelsalen 

Spegelsalen, Galerie des Glaces, är ett stort rum mitt i slottet. Den anses som en av huvudattraktionerna och började byggas 1678, vid tiden då slottet blev kungens officiella residens och stod färdig 1684. I Marie-Antoinettes dagböcker omnämns spegelsalen på flera ställen.

Efter att Ludvig XIV hade undertecknat Freden i Nijmegen (1678) vid höjdpunkten av sitt kungadöme beordrade han Charles Le Brun att måla sin regerings framgångar i taket. Han målade 30 olika scener omgivna av stuckatur där kungen framställs som romersk kejsare, som en stor ledare av sitt kungadöme och som en segrare över främmande makter.

Utropandet av kejsardömet Tyskland och undertecknandet av fredsavtalet efter Frankrikes nederlag i fransk-tyska kriget 1871 skedde här liksom undertecknandet av Versaillesfreden efter första världskriget 1919.

Spegelsalen ligger på första våningen. Den består av 357 speglar och är 73 meter lång, 10,5 meter bred och 12,3 meter hög. Den ligger mellan Krigets sal i norra delen och Fredens sal i södra delen.

17 fönster som öppnas ut mot gården sitter mitt emot 17 välvda speglar. Dessa speglar, som var mycket stora med dåtida mått, tillverkades av Saint-Gobain, en parisisk fabrik som skapades av Jean-Baptiste Colbert för att konkurrera med Venedigs produkter.

Spegelsalen genomgick under 2004-2007 den mest omfattande restaureringen någonsin, till en kostnad av 12 miljoner euro.

Drottningens sovrum 

Drottningens sovrum, Chambre de la reine har använts av flera drottningar. En av dem var Marie-Antoinette som gjorde om det efter sin egen smak. Rummet har alltså under åren byggts om ett antal gånger. Marie-Antoinette krävde också att barnkammaren skulle ligga dörr i dörr med sovrummet vilket var högst ovanligt under 1700-talet.

Eftersatt underhåll 

Krigens ödeläggelser och försummelser av underhållet under århundradena har lämnat spår i slottet och dess parker. Nutida franska regeringar efter andra världskriget har försökt att reparera skadorna och de har för det mesta lyckats men de mer kostsamma reparationerna återstår. 1700-talets vattentransporter som försörjde fontänerna fungerar inte. Vattnet kom in via monumentala stenakvedukter som har förfallit på grund av eftersatt underhåll eller så har de rivits.

Museum 
Under franska revolutionen överlämnades målningarna, skulpturerna och kristallkronorna till Louvren som en del av Frankrikes kulturella arv. Annat material lämnades till offentligheten. Böcker och medaljer lämnades till Bibliothèque Nationale, klockor och vetenskapliga instrument (Ludvig XVI var vetenskapligt intresserad) lämnades till École des Arts et Métiers. Slottet i Versailles var ändå det mest besökta slottet i Europa fram till dess en serie auktioner, till låga priser, sakta tömde fastigheten  främst till professionella uppköpare. Det omedelbara syftet var att tillfredsställa det behov av pengar till vapen som fanns men på lång sikt var målet att det inte skulle finnas ett Versailles att komma tillbaka till för någon kung. Målet uppnåddes. Även om Versailles slott förklarades som kejserlig egendom så tillbringade Napoleon där inte en enda natt.

Slottet förblev både kungligt och oanvänt under Bourbonska restaurationen. 1830 förklarade Ludvig Filip I slottet som museum tillägnat "Frankrikes alla härligheter" och höjde det för första gången över ett monument inom den Bourbonska ätten. Vid samma tid togs boaseringar bort från prinsarnas och hovpersonalens lägenheter och lämnades till konstmarknader i Paris och London för dylika träarbeten. Det som återstod var 120 rum, det moderna historiska galleriet, Galeries Historiques.

På 1960-talet lyckades Pierre Verlet få tillbaka en del kungliga möbler från museum, ministerier och ambassadörsresidens där de hade hamnat efter att ha varit på Mobilier Nationals varuhus. Dagens möblerade slott finns mycket tack vare Verlets framgångsrika initiativ i vilket även textilierna lyckades restaureras.

Referenser

Externa länkar 

 Officiell webbplats
 Versailles historia av Francis Loring Payne, Project Gutenberg
 360 graders panorama virtuell tour av slottet i Versailles

Byggnader och anläggningar i Île-de-France
Yvelines
Världsarv i Frankrike
Världsarv inskrivna 1979