kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Vanden Plas (bil)

Vanden Plas, brittisk karosseribyggare och eget bilmärke mellan 1960 och 1980.

Historia
Van den Plas var en belgisk karossbyggare som etablerats redan på 1800-talet. Strax före första världskriget etablerade företaget en filial i nordvästra London. Namnet anglifierades snart till Vanden Plas. Mellan krigen flyttade verksamheten till nya lokaler i Kingsbury. Där byggde man karosser på chassin från bland annat Bentley och Alvis.

1946 köptes företaget av Austin Motor Company och började bygga karosser till Austins stora Princess-modell. I slutet av 1950-talet byggdes även en lyxig variant av Austin A95 / A105 Westminster. I samband med att dess efterföljare A99 presenterades, blev Vanden Plas ett eget bilmärke 1960. På programmet stod den A99-baserade Princess 3 litre och den stora Princess 4 litre Limousine, som nu varit i produktion i drygt tio år. Senare kom den lilla Austin 1100-baserade Princess 1100.

Efter bildandet av British Leyland Motor Corporation 1968 lades tillverkningen av de stora bilarna ner, men Vanden Plas fick bygga limousinen Daimler DS420 istället. Den lilla Princess-modellen ersattes 1974 av den Austin Allegro-baserade Princess 1500. Fabriken i Kingsbury lades ned 1979 och tillverkningen flyttades till MG i Abingdon, innan även den anläggningen lades ner året därpå och Vanden Plas upphörde som eget bilmärke.

Namnet Vanden Plas fortsatte att användas under åttio- och nittiotalen på särskilt lyxiga versioner av Austin och Rover. På den amerikanska marknaden kallas Jaguars lyxmärke Daimler fortfarande för Jaguar Vanden Plas.

Några Vanden Plas-modeller
 1960 Vanden Plas Princess 4-litre Limousine
 1960 Vanden Plas Princess 3-litre
 1963 Vanden Plas Princess 1100
 1964 Vanden Plas Princess 4-litre R
 1974 Vanden Plas Princess 1500

Källor
Stora billexikonet, red. G N Georgano, svensk övers. Björn-Eric Lindh 1982. 
The Cars of BMC, av Graham Robson, 1987.

Externa länkar

Ej längre existerande brittiska biltillverkare
Brittiska karossbyggare
Ej längre existerande brittiska företag
British Leyland
Kraienkoeppe

Kraienkoeppe är en lätt hönsras från Nederländerna. Första gången den visades på utställning var på 1940-talet. Den framavlades genom en korsning av bland annat den italienska lanthönsrasen leghorn och malayer, en stridshönsras med ursprung från Asien. Kraienkoeppe påminner till kroppsbyggnaden om lanthönset, men huvudet och hållningen bär en viss prägel av stridshönset. Den är en god värpras och en dvärgvariant finns framavlad, även den i Nederländerna på 1940-talet. 

Det finns två olika färgvarianter av kraienkoeppe, guldhalsad och silverhalsad. En höna väger 1,7-2 kilogram och en tupp väger 2-2,5 kilogram. För dvärgvarianten är vikten för en höna cirka 750 gram och för en tupp 850 gram. Äggen från en stor höna har vit till vitgul skalfärg och väger ungefär 55 gram. Dvärgvariantens ägg har ljusgul skalfärg och väger omkring 35 gram. Hönorna har medelmåttig ruvlust, men om de är villiga att ruva fram kycklingar tar de god hand om dem. Rasens temperament är trots dess inslag av stridshöns lugnt och den är vanligen lätt att få tam, men om tupparna hamnar i en kampsituation slåss de bra.

Kraienkoeppe skall inte förväxlas med rasen kraaikoppen, som är det inhemska namnet på en nederländsk hönsras som i Sverige heter breda.

Färger 
Guldhalsad
Silverhalsad

Referenser 
Grandin, Anette. Hönsraser, 2002.

Externa länkar 

Tamhöns
Husdjursraser från Nederländerna
Magnus Nilsson (litteraturvetare född 1975)

Se Magnus Nilsson för andra personer med samma namn.

Magnus Nilsson, född 1975, är en svensk litteraturvetare och sedan 2012 professor vid Malmö universitet. Han disputerade 2003 vid Lunds universitet på en avhandling om Ivar-Lo Johansson. Hans forskningsområde omfattar bland annat arbetarlitteratur inklusive jämförelse mellan svensk arbetarlitteratur och arbetarlitteratur från andra länder, samt frågor om litteratur och klass respektive etnicitet.

Bibliografi 
 Den föreställda mångkulturen: klass och etnicitet i svensk samtidsprosa, 2010.
 Literature and diversity, 2007.
 Den moderne Ivar Lo-Johansson, 2003.
 Arbetarlitteratur, 2006.
 "Arbetarlitteratur, identitet, ideologi", Tidskrift för litteraturvetenskap, 2006:3-4, s. 154-177.
 "'Den tredje vägens litteratur': Om den skandinaviska arbetarlitteraturens föregivna särart". I "Der Norden im Ausland - das Ausland im Norden: Formung und Transformation von Konzepten und Bildern des Anderen vom Mittelalter bis heute", red. S. H. Rossel, Wiener Studien zur Skandinavistik 15, 2006.
 "Berättandet i nyare svensk arbetarlitteratur". I "Fortaellingen i Norden efter 1960", Aalborg 2004. 
 "Bara vara mor? Om moderskapet i Bertolt Brechts Mor Courage och hennes barn och Ivar Lo-Johanssons Bara en mor", "Från Eden till Damavdelningen : studier om kvinnan i litteraturen",  Lund 2004. 
 "Statarkval", "I ordets smedja", Stockholm 2002.
 "Han tvivlade på den nya tidens löften: Ivar Lo-Johanssons idrottsskildring som modernitetskritik från vänster", Tidskrift för litteraturvetenskap, 2001:04, s. 30-39. 
 "Litteraturvetenskapens klassrum", Tidskrift för litteraturvetenskap, 2001:01, s. 46-51. 
 "Det sakliga och det äckliga. Om stilen i Traktorn", Parnass, 2001:3, s. 32-35.

Priser och utmärkelser 
 2004 – Rudolf Meidner-priset 
 2005 – Ivar Lo-Johanssons personliga pris

Källor

Externa länkar
 

Svenska professorer i litteraturvetenskap
Personer verksamma vid Malmö universitet
Alumner från Lunds universitet
Födda 1975
Män
Levande personer
Svenska litteraturvetare under 2000-talet
Lakenfelder

Lakenfelder är en lätt hönsras av okänt ursprung, men den omnämns från mitten av 1800-talet från Holland och Tyskland. Lakenfelder är en bra värpras och finns även som dvärgvariant från båda länderna. 

Rasens namn och dess omnämnande i de båda länderna har gett upphov till olika tolkningar angående namnets ursprung. Den första versionen är att färgteckningen, ungefär som ett vitt lakan på ett svart fält, givit rasen dess namn. Den andra är att rasen skulle ha döpts efter den holländska byn Lakenveld. 

Kännetecknande för lakenfelder är dess svarta och vita fjäderdräkt. En höna väger omkring 1,5 kilogram och en tupp väger 1,5-2 kilogram. För dvärgvarianten är vikten för en höna cirka 700 gram och för en tupp 800 gram. Äggen är vita. För stor ras är äggvikten ungefär 48 gram och för dvärgvarianten är äggvikten ungefär 35 gram. Ruvlusten hos hönorna är inte så stark. Rasen är till sin läggning livlig och individerna kan ibland vara något flaxiga.

Färg
Svart/vit

Referenser 
Grandin, Anette. Hönsraser, 2002.

Externa länkar 

Tamhöns
Austin-Healey

Austin Healey var ett brittisk bilmärke för sportbilar.

Historik
Donald Healey Motor Company började tillverka bilar under eget namn efter andra världskriget. Som drivkälla användes Rileys raka fyrcylindriga Motor. I början av 1950-talet stod det klart att den motorn snart skulle försvinna, och företaget behövde se sig om efter en ny motor. På London Motor Show 1952 visade Healey en öppen sportbil med motor från Austin A90 Atlantic. Austins chef Leonard Lord såg möjligheten att kunna erbjuda sina kunder en ny modell och erbjöd Healey att tillverka bilen och sälja den genom Austins försäljningsnät, mot att bilen även fick bära Austin-namnet. Healey gick med på uppgörelsen.

Produktionen av Austin-Healey 100 startade i Longbridge i början av 1953. Bilen utvecklades under 1950-talet, bland annat genom att den fick BMC:s sexcylindriga C-motor. Den tillverkades fram till 1967.

I mitten av femtiotalet fick Healey uppgiften att ta fram en liten billig sportbil, baserad på småbilen Austin A30. Tillverkningen av Austin-Healey Sprite startade 1958 i MG-fabriken i Abingdon, dit produktionen av alla Austin-Healey då hade flyttats. Sprite fick snart en tvillingmodell i form av MG Midget.

BMC:s avtal med Donald Healey gick ut i slutet av 1970, och den nya ägaren British Leyland valde att inte förnya kontraktet. Därmed försvann märket Austin-Healey. De sista Sprite-bilarna såldes under Austin-namnet i början av 1971, medan Midget fortsatte att tillverkas till 1979.

Austin-Healey-modeller i urval
 1953 Austin-Healey 100
 1958 Austin-Healey Sprite
 1959 Austin-Healey 3000

Källor
Stora billexikonet, red. G N Georgano, svensk övers. Björn-Eric Lindh 1982. 
The Cars of BMC, av Graham Robson, 1987.

Noter

Bilar tillverkade av Healey Motor Company
Företag bildade 1953
Ej längre existerande brittiska biltillverkare
Företag upplösta 1970
Ej längre existerande brittiska fordonstillverkare
British Leyland
Gängsnitt

Ett gängsnitt är ett skärande verktyg oftast tillverkat av snabbstål (HSS) som används till att skära utvändiga gängor på till exempel axlar, rör och skruvar.  Gängsnitt är i Sverige standardiserade i SS-ISO 2568, en svensk version av den internationella standarden.  Gängsnittet kan även användas till att rensa gängor; en särskild sorts snitt, gängmuttern, är explicit avsett för detta, men ett vanligt snitt fungerar också. Gängsnitt är vanliga inom verkstads- och tillverkningsindustrin. Snitten finns i många olika typer och dimensioner och har antingen metrisk gänga (M) eller tumgänga (till exempel Whitworth-, UNC-, UNF- och rörgänga). Skall gängan skäras manuellt placeras gängsnittet i ett svängjärn. För invändiga gängor används en gängtapp.

Se även
Gängtapp
Gänga
Gängsystem
Gängkloppa

Referenser

Verktyg
Metallbearbetning

en:Tap and die#Die
Legbar

Legbar är en lätt hönsras från Storbritannien. Legbar erkändes som ras 1935 och är framavlad genom en korsning av brun leghorn och tvärrandig plymouth rock. Rasen har fått sitt namn genom en sammansättning av leg, en syftning på att den härstammar från leghorn, och bar, av det engelska ordet för tvärrandig, barred. Legbar skall inte förväxlas med Creme Legbar som är en helt annan ras, vilken värper blå/turkosa ägg. 

Till utseendet kännetecknas legbar främst av sin karakteristiska fjäderdräkt, som alltid är så kallad legbarfärgad. Denna färgvariant yttrar sig hos tupparna så att individerna är grå- och ljust tvärrandiga med rödaktig rygg och skuldror och något rödgulaktigt halsbehäng. Hönorna har en fjäderdräkt som är grå till brunaktig, med svagare grå till gråvit tvärrandig och lite gulaktigt huvud och hals.

En höna väger omkring 1,8 kg och en tupp väger 2–2,2 kg. Äggen är vita och väger ungefär 58 gram. Det finns en dvärgvariant av rasen, framavlad i Storbritannien. Vikten för en höna av dvärgvarianten är cirka 800 gram och för en tupp omkring 900 gram. Även dvärgvarianten lägger vita ägg, som väger cirka 35 gram. Hönorna värper bra och rasen har också den goda produktionsegenskapen att den är snabbvuxen. Det går tidigt att se vilka kycklingar som är tuppar och vilka som är hönor, dagsgamla tuppkycklingar är tydligt ljusare än hönkycklingarna. På hönkycklingarnas rygg finns också två mörkare bruna streck.

Legbar kom till Sverige i slutet av 1930-talet men utkonkurrerades som produktionsras i stora besättningar på 1960-talet av de så kallade värphybriderna.

Färg
Legbarfärgad

Referenser 
Grandin, Anette. Hönsraser, 2002. 

Tamhöns
Husdjursraser från Storbritannien
Gävlesandsten

Gävlesandsten kallas den prekambriska sandsten som finns i ett stråk från Gävle till Storsjön i Gästrikland. Den kan vara mellan 800 och 1500 miljoner år gammal. Den har brutits sedan början av 1800-talet i bland annat Lems by söder i Ovansjö socken som material till bland annat byggnadssten, kvarnsten och som ställsten till masugnar. Produktion av kvarnstensämnen var under lång tid en viktig bisyssla för jordbrukare och bönder i trakterna kring Gävle. På många platser kan man hitta halvfärdiga kvarnstenar som övergivits när sprickor eller andra defekter i stenblocken gjort att de inte längre lämpade sig som kvarnstenar. Kvarnstenarnas form höggs till i grova drag på plats så att man slapp släpa hem tunga stenlaster för att sedan upptäcka att stenarna inte gick att använda. Vid grävarbeten vid de gamla magasinen på Alderholmen i Gävle så hittade man 2012 en kvarnsten djupt nere i marken. Vid något tillfälle så hade man tappat den från magasinets övre plan vilket gjort att den spruckit och inte längre gick att använda. I Gävletrakten förekommer gävlesandsten i – och går i dagen i – Storsjöns och Gavleåns dalbäcken och ut på Limön och Lövgrund.

Gävlesandsten är vanligen röd, och finns i varianter i gult och grått. Den har en tydlig sedimentstruktur. Dess motsvarighet på andra håll i landet kallas  jotnisk sandsten.

Gävlesandsten är Gästriklands landskapssten.

Byggnader i gävlesandsten
Hallwylska palatset i Stockholm
Nordiska museet i Stockholm
Sockeln till Gävle brandstation
Sockeln till Staffans kyrka

Källor
Landskapsstenar i Norrland på Sveriges Geologiska Undersöknings webbplats
Gävlesandsten på Gefle Dagblads webbplats den 2 juni 2008, med uppgifter från L. Bonde och P. Ståhl: Värdefull natur i Gävle samt P.H. Lundegårdh: Berggrunden i Gävleborgs län, Sveriges geologiska undersökning nr 22

Bergarter med tillnamn
Sandsten
Landskapsstenar
Byggnadssten
Leghorn

Leghorn (efter det engelska namnet för Livorno) är en lätt hönsras med ursprung från Italien. Den är en av världens mest kända hönsraser, bekant redan på 1800-talet för sin goda värpförmåga. Dess ursprung var en italiensk lantras och den är besläktad med en del andra italienska hönsraser med liknande ursprung, som anacona. Ett intensivt avelsarbete i USA ledde fram till rasen. Från USA till England fördes leghorn år 1872 och några år senare var rasen spridd i övriga Europa. Även en dvärgversion har tagits fram, i USA. Rasens värpförmåga har också gjort att den använts i framavlandet av många andra hönsraser, bland annat legbar och kraienkoeppe.

Leghorn var den dominerande rasen på svenska hönserier fram till 1960-talet då den konkurrerades ut av värphybriderna.

I medeltal per år och höna kan leghornshöns lämna 180 till 200 ägg med en genomsnittsvikt av 60 till 70 gram per styck. Äggen är vita till färgen. Fullvuxna djur väger i medeltal 2,5 kilo, tuppen något mer (2-2,7 kilo), hönan något mindre (1,9-2,2 kilo). Rasens färg varierar mycket, men är vanligen vit eller brun. Öronlapparna är vanligen rent vita. Kammen är i regel enkel, medelstor och försedd med fem tydligt skurna hack. Hos tuppen är den uppstående, hos hönan däremot liggande åt ena sidan.

För dvärgvarianten är vikten för en höna cirka 700 gram och för en tupp 800 gram. Äggvikten för dvärgvarianten är omkring 35 gram.

Färger
Blå
Blå/guldfärgad
Blå/guldrandig
Blå/rapphönsfärgad
Blå/rödsadlad
Brun
Gul
Gul/columbia
Guldfärgad
Guldhalsad
Guldrandig
Isabellfärgad
Ljus/columbia
Orangefärgad
Orangehalsad
Porslinsfärgad
Rapphönsfärgad
Röd
Silverfärgad
Silverhalsad
Silverhalsad med orange rygg och skuldror
Silverrandig
Svart
Tvärrandig
Vit
Vit/guldrandig

Referenser 

Grandin, Anette. Hönsraser, 2002.

Externa länkar 

Tamhöns
Husdjursraser från Italien
Hönseri

Hönseri, även kallad hönshus, anläggning för storskalig produktion av kycklingkött och ägg.

Se även 
 Hönsuppfödning
 Värphybrid

Livsmedelsindustri
Minorka

Minorka är en lätt hönsras som härstammar från den spanska ön Menorca. Rasen är den största och tyngsta av de hönsraser som härstammar från länderna kring Medelhavet. En dvärgvariant av minorka framavlades i Tyskland och Storbritannien. Till Sverige kom rasen vid slutet av 1800-talet. Den kallades först för rödkindad spanier. Rasen var då mindre än den är idag.

Minorka är besläktad med bland annat vitkindad spanier och liksom de flesta andra lätta hönsraserna från området kring Medelhavet en god värpras. Den är dock mindre bra som köttras, köttet är av god kvalité, men tillväxttakten är långsam, varför rasen inte anses vara ekonomisk för detta ändamål. Rasen har ingått i avelsarbetet för att få fram andra hönsraser, som svart orpington och australorp. 

Det finns fyra färgvarianter av rasen, blå, gul, svart och vit. Kammen och haklapparna är röda och ett kännetecken för rasen är att den har tydliga vita öronskivor. En höna väger omkring 3 kilogram och en tupp väger omkring 3,5 kilogram. För dvärgvarianten är vikten för en höna cirka 800 gram och för en tupp 900 gram. Äggen är vita och väger ungefär 60 gram för stor ras och 35 gram för dvärgvarianten.

Hönorna har ingen utpräglad ruvlust, men ibland är de villiga att ruva fram kycklingar. Rasen anses ha ett för en lätt hönsras ganska lugnt temperament och även som lätt att få tam.

Färger
Blå
Gul
Svart
Vit

Referenser 
Grandin, Anette. Hönsraser, 2002. 

Tamhöns
Husdjursraser från Spanien
Princess (bil)

Princess kan syfta på 

*Austin Princess – en serie personbilar, tillverkad av Austin och Vanden Plas mellan 1947 och 1968
Leyland Princess – en personbil, tillverkad av British Leyland mellan 1975 och 1982
Moderna engelska stridshöns

Moderna engelska stridshöns är en lätt hönsras framavlad i Storbritannien från gamla engelska stridshöns och malayer. Stridshönsen användes för tuppfäktning fram till 1800-talet, men moderna engelska stridshöns har aldrig avlats i syftet att användas för tuppfäktning utan det är en renodlad utställningsras. Det finns även en dvärgvariant av rasen.

Moderna engelska stridshöns kännetecknas framför allt av sina påfallande långa ben. Karakteristiskt för rasen är även dess uppresta hållning och att befjädringen ligger tätt mot kroppen. En höna av stor ras väger 1,7-2,5 kilogram och en tupp väger 2-3 kilogram. För dvärgvarianten är vikten för en höna omkring 500 gram och för en tupp 600 gram. Äggen från en stor höna väger ungefär 50 gram och har vit till gulaktig skalfärg. Dvärgvariantens ägg väger ungefär 25 gram och har ljusbrun skalfärg. 

Rasen är en dålig värpras. Hönornas äggproduktion är låg och värpningen sporadisk. De kan vara villiga att ruva, dock förekommer det att en del hönor som börjat ruva avbryter ruvningen innan det är tid för kläckningen.

Till sitt sätt är moderna engelska stridshöns en pigg, orädd och nyfiken ras som går lätt att få tam. Rasen är dock, bland annat på grund av de långa benen, inte så tålig mot kyla.

Färger
Björkfärgad
Blå/björkfärgad
Blå/guldhalsad
Blå/kanttecknad
Blå/orangebröstad
Gul
Guldhalsad
Orangebröstad
Rödsadlad
Silverhalsad
Silverhalsad med orange rygg
Svart
Vetefärgad
Vit

Referenser 
Grandin, Anette. Hönsraser, 2002.

Externa länkar 

Tamhöns
Husdjursraser från Storbritannien
Matthew Le Tissier

Matthew Paul Le Tissier (även kallad Le God), född 14 oktober 1968 i St. Peter Port, Guernsey, är en engelsk före detta fotbollsspelare. Hela sin karriär spelade han för Southampton där han spelade 443 ligamatcher och gjorde 162 ligamål mellan 1986 och 2002 (270 Premier League-matcher och 161 Premier League-mål). Le Tissier spelade 21 matcher och gjorde 3 mål för Englands U21-landslag mellan 1988 och 1990 och sedan 8 matcher för engelska a-landslaget mellan 1994 och 1997.

Le Tissier spelade hela sin karriär i Southampton, trots anbud från större klubbar valde han alltså att stanna i Southampton, vilket tillsammans med hans skicklighet på det offensiva mittfältet gjorde honom omåttligt populär bland lagets supportrar. Le Tissier gjorde mål på 48 av 49 straffsparkar för Southampton. Mark Crossley var den som räddade straffen och därför blev han historisk.

Han är nära vän med den engelske golfspelaren Richard Bland och har varit caddie åt honom under vissa golftävlingar.

Referenser

Födda 1968
Engelska fotbollsspelare
Män
Levande personer
Spelare i Southampton FC
Spelare i Eastleigh FC
Personer från Guernsey
Spelare i English Football League
Spelare i Premier League
Morris Motor Company

Morris Motor Company, Morris var en brittisk biltillverkare som verkade mellan 1913 och 1982.

Historia

1913–1939 
William Richard Morris hade först sålt cyklar och sedan bilar i Oxford i sitt företag Morris Garages, innan han började tillverka bilar under eget namn 1913. Tillverkningen startade i Cowley, strax utanför Oxford. Morris var inspirerad av Henry Ford och till skillnad från de flesta andra brittiska tillverkare köpte han in delarna till sin Oxford-modell från utomstående underleverantörer. På så sätt kunde man pressa priserna och Morris var snart Storbritanniens största biltillverkare. Morris modeller vidareutvecklades under tjugotalet och sedan W R Morris köpt Wolseley 1927 började bilarna använda Wolseleys avancerade toppventilsmotorer med överliggande kamaxel. För att konkurrera med Austin Seven introducerades Minor-modellen. Den blev ingen framgång, men låg till grund för MG Midget. I början av trettiotalet övertog Austin förstaplatsen i försäljningsstatistiken. Leonard Lord, Morris nye chef, såg till att utöka modellprogrammet för att kunna möta konkurrensen och såg till att ägandet av MG och Wolseley övergick från W R Morris som privatperson och samlades i Nuffield Organisation. Lord lämnade Morris 1936 för huvudkonkurrenten Austin efter en kontrovers med W R Morris.

1940–1967 
Efter andra världskriget presenterade Morris flera nya modeller konstruerade av Alec Issigonis, bland annat Morris Minor och företaget återtog positionen som Storbritanniens största tillverkare. Men efter den kraftansträngningen gick luften ur företaget och när man 1952 gick samman med forna huvudkonkurrenten Austin i British Motor Corporation var det Austin som snabbt tog över ledningen. I samband med den rationalisering av modellprogrammen som följde, raderades skillnaden mellan de två märkena snart ut och Morris bilar blev rena kopior av motsvarande Austin-vagnar.

1968–1984 
Sedan British Leyland Motor Corporation bildats 1968 blev forna BMC till Austin-Morris Division. Man beslutade att Morris-namnet bara skulle användas på bakhjulsdrivna bilar och från 1971 återstod endast Morris Marina på programmet. Den efterträddes av den ansiktslyftna Ital, och när denna i sin tur ersattes av Austin Montego 1984, gick märket Morris i graven.

Några Morris-modeller 
 1913 Morris Oxford
 1915 Morris Cowley
 1928 Morris Minor
 1933 Morris 10 hp
 1935 Morris 8 hp
 1948 Morris Minor
 1948 Morris Oxford MO
 1948 Morris Six MS
 1954 Morris Cowley / Morris Oxford
 1955 Morris Isis
 1959 Morris Mini Minor
 1962 Morris 1100
 1966 Morris 1800
 1971 Morris Marina
 1980 Morris Ital

Källor 
 Stora billexikonet, red. G N Georgano, svensk övers. Björn-Eric Lindh 1982. 
 The Cars of BMC, av Graham Robson, 1987.

Noter

Företag bildade 1913
Ej längre existerande brittiska biltillverkare
Företag upplösta 1984
Ej längre existerande brittiska fordonstillverkare
British Leyland
Vänsterregeln

I (vissa) länder med vänstertrafik gäller vänsterregeln vilken innebär att när flera fordons kurser korsar varandra, har man väjningsplikt mot korsande trafik från vänster, om inget annat anges via vägmärken/trafiksignaler.

Man undviker dock numera att ha korsningar där vänsterregeln gäller eftersom många oftast missar den regeln vid korsningar mellan större och mindre vägar samt vid s.k. trevägskorsningar där en av de korsande vägarna är i stort sett rak genom korsningen. I många större städer är dock vänsterregeln dominerande även på större gator.

I länder med högertrafik tillämpas högerregeln vilken innebär att man har väjningsplikt mot korsande trafik från höger.

Trafik