Robert Franz

Robert Franz (ursprungligen Robert Knauth), född den 28 juni 1815 i Halle, död där den 25 oktober 1892, var en tysk tonsättare. 

Franz musicerade till en början på egen hand och fick först 1835 tillåtelse av sin far att studera musik. Han studerade i två år för Friedrich Schneider i Dessau och ägnade därefter flera år till att studera Bachs, Händels, Beethovens och Schuberts verk samtidigt som han komponerade och bedrev vetenskapliga studier. År 1841 anställdes han som organist i Ulrichskirche och blev 1842 dirigent vid Singakademie Halle och 1859 Universitätsmusikdirektor vid Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg. År 1865 blev han hedersdoktor där, samt 1885 hedersborgare i staden.

Asteroiden 10116 Robertfranz är uppkallad efter honom.

År 1843 gav han ut ett första häfte sånger, som av Schumann omnämndes positivt i "Neue Zeitschrift für Musik". Sina befattningar måste han lämna 1868 på grund av en öronsjukdom. Hans ekonomi räddades av Joseph Joachim, Franz Liszt med flera, som genom välgörenhetskonserter samlade in 30 000 thaler. En minnesvård över Franz (obelisk med marmorbyst, av skulptören Fritz Schaper) avtäcktes 1903 i Halle. Franz var vid sidan av Schubert och Schumann en av 1800-talets största romanskompositörer. Han valde framför allt texter av poeter som Heinrich Heine, Robert Burns, Nikolaus Lenau, Joseph von Eichendorff, Karl Wilhelm Osterwald med flera. 

Eugène Fahlstedt skriver i Nordisk familjebok: "Hos hans kyska sånggudinna finner man en lycklig förening af romantik och klassicism. Jämte intryck från den protestantiska koralen återklingar framför allt folkvisetonen i hans alstring, men det är en idealiserad och med den moderna konstens medel riktad folkvisa, det naturliga förädladt genom civilisation. Liedformen förhärskar i F:s synnerligen sångbara romanser renare och enklare än hos andra tyska tonsättare." 

Fahlstedt betonar vidare ett Franz vinnlägger sig om "att fatta dikten i dess innersta väsen och på det samvetsgrannaste återgifva just detta i toner, med styrka och full enhetlighet i stämningen, utan att låta det poetiskt sanna förryckas eller skymmas af det enbart musikaliska. Glädjen får hos honom nästan alltid en anstrykning af vemod, och smärtan söker kämpa sig fram till frid. Detta, som jämväl afspeglas däri, att dur och moll så ofta sammansmälta i harmonierna, förlänar åt hans sånger ett tröstrikt drag af ren mänsklighet." 

Fahlstedt förtsätter: "Hans melodibildning är förnäm, och han förstår att på ett högligen konstnärligt sätt använda och genombilda det melodiska hufvudmotivet, utvecklar i rytm och harmoni lika stor mångfald som osökthet samt är alldeles egendomligt gedigen genom sin om Seb. Bach påminnande kontrapunktik i pianosatsen, som vanligen föres strängt fyrstämmig. Fina och öfverraskande drag träffas alltjämt såväl i sångstämman som i ackompanjemangets detaljarbete." 

Fahlstedt skriver också: "Under de senare årtiondena har hans tondiktning varit försummad i det offentliga musiklifvet; densammas intima själfullhet passar ej rätt väl ihop med tidens smak för det realistiska och öfverretade, men helt visst skola hans romanser förr eller senare fira sin återuppståndelse i allmänynnesten." Ännu efter ett sekel har denna förutsägelse inte gått i uppfyllelse.

Franz gav ut sammanlagt omkring 300 sånger. Dessutom skrev han ett Kyrie  a cappella, Psalm 117 för dubbelkör och 12  vokalkvartetter. Han gjorde "stilriktiga och nödvändiga fyllnadsbearbetningar" av åtskilliga andra tonsättares verk, bland annat Bachs "Matteuspassionen", "Magnificat", "Julorartorium", "Trauerode" och kantater samt Händels "Messias", "Jubilate", "L'allegro", samt duetter och arior av båda. Dessutom av d'Astorgas "Stabat mater" och Durantes "Magnificat".

Källor

Noter

Vidare läsning 

Tyska klassiska kompositörer
Tyska organister
Klassiska organister
Tyska musiker under 1800-talet
Personer från Halle an der Saale
Födda 1815
Avlidna 1892
Män