kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Marigold IceUnity

Marigold IceUnity är ett finskt lag i teamåkning, vars förening är Helsingin Luistelijat (HL) (Helsingfors skridskoåkare).

Laget grundades år 1987 med namnet Blue Girls. Det tävlade i juniorserien med 15 åkare och placerade sig på sjätte plats i FM. Till följande säsong hade laget bytt namn till The Violets och den här gången blev placeringen betydligt bättre; tredje plats. Även följande säsong bar laget namnet The Violets, men nu förflyttades de till seniorserien.

År 1990 tävlade laget dock i juniorserien igen och bytte namn till Marygold. Efter säsongen 1992/93, då namnet blev Marigold, började det gå uppåt för laget. Deras nuvarande tränare Anu Jääskeläinen började arbeta med laget och så småningom började laget vinna FM flera gånger i rad.

År 2000 ordnades det första officiella VM:et någonsin, där Marigold tog brons. Under denna säsong lade man till en extra del i namnet och laget fick sitt nuvarande namn: Marigold IceUnity. Följande säsong gick VM inte riktigt lika bra, laget fick nöja sig med en fjärde plats.

Säsongen 2001–02 var dock en riktig guldsäsong. Med sitt Draculatema gjorde MIU historia genom att vinna VM för första gången. För friprogrammet fick laget sammanlagt två fulla poäng av domarna (6,0) och Sveriges långvariga segertåg var brutet.

Säsong 2002–03 gick också bra, då laget fick silver i VM och en 6,0-poängare. Friprogrammet var mycket emotionella "Circle of life", musik från Lion King.

Säsongen 2003–04 var kanske den mest historiska hittills, laget vann varje tävling med friprogrammet Förtrollade skogen och kortprogrammet Mot målet. I VM gjorde Finland historia genom att vara det enda landet som hittills fått alla sina representanter upp på prispallen; MIU på första plats och Rockettes (Helsingin Taitoluisteluklubi, Helsingfors konståkningsklubb) på tredje plats.

Säsong 2004-5: Laget vann varje tävling och varje programm utom VM. VM:s friprogramm blev dock en besvikelse för Marigold IceUnity. Programmet var inte idealt för det nya poängsystemet, och en rad misslyckanden rövade inte bort endast guldmedaljen, utan också silvermedaljen i årets VM. Rockettes däremot gjorde en strålande insats och tog silver.

Säsongen som vi nu lagt bakom oss (2005–06) har dock varit väldigt framgångsrik. Även om MIU klarade sig förvånansvärt dåligt i internationella tävlingar (det nya poängsystemet kan förråda) stod det två finländska lag på VM-prispallen än en gång.

Marigold IceUnity 2006–2007
Kortprogram: Hard Rock Hallelujah
Friprogram: Grand Canyon

Konståkning
Sportklubbar i Helsingfors
Sportklubbar bildade 1987
Château de Malmaison

Château de Malmaison är ett slott i Frankrike, beläget i Rueil-Malmaison omkring 15 km väster om centrala Paris. 

En herrgård är känd på platsen sedan 1376, men det nuvarande slottet uppfördes i början av 1600-talet. 

Sedan Napoleon I blivit general ville han ha en egendom där han kunde koppla av och även idka det umgängesliv som hans höga ämbete medförde. Hans gemål Joséphine de Beauharnais försökte finna ett sådant ställe medan Napoleon var på expedition i Egypten. Den 21 april 1799 undertecknades köpekontraktet på Malmaison. 

Château de Malmaison utgjorde ramen kring Napoleons och Joséphines lyckligaste tid. Vid parets skilsmässa 1809 fick hon denna egendom och två andra slott, men hon tillbringade mesta tiden av sina fem återstående år på Malmaison, som hon älskade högt. Hon dog den 29 maj 1814 i sängen som fortfarande ses i hennes sovrum. 

Vid ett besök på Malmaison kan man bl.a. se matsalen, rådssalen och Napoleons arbets- och biblioteksrum. I matsalen finns staden Paris kröningsgåva till Napoleon och Joséphine. Konseljsalen är dekorerad som ett tält, eftersom Napoleon för att känna sig till freds ville få en påminnelse om livet i fält. Flera viktiga beslut har fattats i detta rum, till exempel beslutet om Konkordatet och Hederslegionens tillkomst.

En trappa upp finns Joséphines sovrum, toalettrum och badrum. I en monter finns några räkningar från leverantörer av klänningar, smycken, etc. Vid parets skilsmässa betalade Napoleon för sista gången hennes skulder som uppgick till över en miljon kronor. I sovrummet arrangerade Joséphine till minne av sin man liksom ett tält med öppet tak, varigenom himlen kan skymtas. 

Trädgården är inte stor men mycket vacker. I stallet kan ses den kaross som förde Joséphine till Malmaison då hon i förtvivlan över skilsmässan gav sig av från Paris den 16 december 1809.

Joséphine hade slottet i sina ägor tills hennes död år 1814. Hennes son Eugène de Beauharnais ärvde slottet och ägde det tills hans död och 1828 sålde änkan Augusta av Bayern slottet till svensken Jonas-Philip Hagerman. 1842 köptes slottet av Maria Kristina av Bägge Sicilierna. 1861 köptes Napoleon III slottet och slottet var i Bonapartes ägor igen då Napoleon III är Joséphines barnbarn. I samband med Fransk-tyska kriget skadades slottet och såldes senare till Daniel Iffla som senare donerade slottet till staten 1903. Från 1905 har slottet varit ett museum.

Referenser

Externa länkar
Chateau-Malmaison.fr

Malmaison
Byggnader och anläggningar i Île-de-France
Hauts-de-Seine
Napoleon
Johannes Salminen

Gustav Johannes Salminen, född 21 juni 1925 i Hammarland på Åland, död 23 maj 2015 i Helsingfors, var en finländsk författare och litteraturvetare. 

Han blev filosofie doktor vid Åbo Akademi år 1955, hedersdoktor vid Helsingfors universitet 1990 och kreerades till filosofie jubeldoktor vid Åbo Akademi 2008. Professors namn förlänades han 1993.

Salminen var litterär rådgivare vid Söderströms förlag åren 1956–1960 och litterär chef 1961–1991.

Bibliografi 
 1955 – Jarl Hemmer, en studie i liv och diktning 1893–1931 (doktorsavhandling)
 1963 – Levande och död tradition
 1967 – Pelare av eld
 1971 – Slavarna kastar ingen skugga
 1975 – Middagsdemonerna, essäer
 1978 – Landskap i öster
 1979 – Ålandskungen
 1984 – Gränsland
 1988 – Minnet av Alexandria
 1990 – Från det eviga till den knutna näven
 1990 – Sjunger näktergalen än i Dorpat?, en brevväxling mellan Jaan Kaplinski och Johannes Salminen
 1994 – Den blå stenen
 1997 – Undret i Bagdad, essäer
 1990 – Vita nätter och svarta, en brevväxling mellan Jaan Kaplinski och Johannes Salminen
 2004 – Skuggan på Kiasmas vägg
 2010 – Islams två ansikten
 2015 – Från Bysans till Bush: Valda essäer 1963–2010

Priser och utmärkelser 
1978 – Svenska Akademiens Finlandspris
1985 – Tollanderska priset
1989 – Tegnérpriset
1990 – Hedersdoktor vid Helsingfors universitet
1993 – Professors namn

Källor

Externa länkar 
 
 
Svenska Yle Arkivet: Johannes Salminen

Finlandssvenska författare
Åländska författare
Finländska innehavare av professors namn
Hedersdoktorer vid Helsingfors universitet
Födda 1925
Män
Avlidna 2015
Finländska författare under 1900-talet
Personer från Hammarland
Mottagare av Tollanderska priset
Erik Tawaststjerna

Erik Werner Tawaststjerna, född 10 oktober 1916 i S:t Michel, död 22 januari 1993 i Helsingfors, var en finländsk pianist, musikkritiker och professor i musikvetenskap vid Helsingfors universitet. Han är mest känd för sin biografi om Jean Sibelius som utkom i fem delar.  Han skrev också om Sergej Prokofjev. Hans yngre son Erik Thomas Tawaststjerna (f. 1951) är pianist.

Biografi

Tidigt liv och utbildng 
Erik Werner Tawaststjerna föddes i S:t Michel, Storfurstendömet Finland 1916. Hans pianostudier var hos Ilmari Hannikainen, K. Bernhard, Heinrich Leygraf, Heinrich Neuhaus, Alfred Cortot och Jules Gentil. Hans konsertkarriär började 1943 och var begränsad till Skandinavien, Wien och Sovjetunionen, varefter han blev privatlärare. Han hade befattningar i utrikesministeriets press- och kulturavdelning från 1948 till 1960. Hans doktorsavhandling från Helsingfors universitet 1960 handlade om Jean Sibelius pianoverk; han blev professor i musikvetenskap där  från 1960 till 1983.

Biografi om Sibelius 
Tawaststjernas magnum opus var hans biografi om Sibelius, som hade varit en personlig vän till honom. Den använde en mängd hittills otillgängligt personligt material, inklusive privata brev och dagböcker, som han fick obegränsad tillgång till. Ursprungligen skriven på svenska, publicerades den först i fem volymer på finska; sedan fem på svenska; tre på engelska (översatt av Robert Layton); och en förkortad volym på ryska. Den belönades med Finlandiapriset. Den omedelbara drivkraften för arbetet var biografin om Sibelius från 1959 av Harold E. Johnson, som skapade uppståndelse i Finland och fick Sibelius familj att ge Tawaststjerna i uppdrag att skriva en mer balanserad biografi.

Pianotävlingar 
Tawaststjerna var också med i juryerna för internationella pianotävlingar, (Internationella Tjajkovskijtävlingen 1970, 1974; Rio de Janeiro Competition 1973; Ravel Competition 1975), och var musikkritiker  för den ledande finska dagstidningen Helsingin sanomat. Tawaststjerna skrev också om Sergej Prokofiev, men kunde inte färdigställa en större biografi om Dmitrij Sjostakovitj före hans död. Han dog i Helsingfors 1993, 76 år gammal.

Sonen 
Sonen Erik T. Tawaststjerna är också pianist och pedagog, som undervisar vid  Sibeliusakademin i Helsingfors. Han har spelat in alla pianoverk som Sibelius har skrivit.



Bibliografi 
 Sibelius pianokompositioner 1956
 Ton och tolkning 1957
 Sibelius 1965–1988
 Voces intimae: minnesbilder från barndomen 1990
 Jean Sibelius 1997

Litteratur
 Salmenhaara, Erkki (red.): Juhlakirja Erik Tawaststjernalle 10.X.1976 Festskrift till Erik Tawaststjerna. Acta musicologica Fennica, 9. Helsinki: Otava, 1976. . .

Priser och utmärkelser 
 Svenska Akademiens Finlandspris 1979
 Fack-Finlandia 1989

Källor

Externa länkar
 
 
 Erik Tawaststjerna. 375 humanister 13.3.2015. Helsingfors universitet.

Finländska professorer i musikvetenskap
Personer verksamma vid Helsingfors universitet
Finländsk adel
Födda 1916
Avlidna 1993
Personer från Sankt Michel
Män
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Finlandssvenska musiker
Naoero Amo

Naoero Amo (Nauru först) är det enda formella partiet i republiken Nauru. Partiet är liberalt och kristdemokratiskt. 

De som grundade partiet var Kieren Keke, David Adeang, Marlene Moses, Roland Kun, Sean Oppenheimer och Sprent Dabwido. Naoero Amos fönster mot världen är The Visionary, ett sporadiskt utgivet blad som kritiserar regeringen starkt.

I valet i maj 2003 blev tre medlemmar från Naoero Amo invalda i parlamentet: David Adeang, Kiren Keke och Riddel Akua. Adeang blev finansminister, Keke blev hälso-, sport- och transportminister. Akua blev direktör för NPC. De förlorade dock sina platser då Ludwig Scottys regering blev störtad i augusti 2003, och återfick de då han återtog makten 22 juni 2004. David Adeang är idag utrikes- och justitieminister i Nauru.

Politiska partier i Nauru
Liberala partier
Kristdemokratiska partier
Centerpartiet (Nauru)

Naurus Centerparti är ett informellt parti som grundades av tidigare president Kinza Clodumar med stöd av René Harris.

Centerpartiet har en liten roll i det nauriska parlamentet och i politiken. Partiet har haft minst en plats i parlamentet från 1997 till 2003 (Clodumar), men miste platsen helt efter valet i oktober 2004.

Politiska partier i Nauru
Naurus demokratiska parti

Naurus demokratiska parti (engelska: Democratic Party of Nauru; DPN) var ett politiskt parti på Nauru, bildat i januari 1987 av tidigare president Kennan Adeang. Adeang bildade partiet efter att han 1986 hade blivit bortröstad som Naurus president och ersatt av Hammer DeRoburt två gånger inom loppet av tre månader.

Naurus demokratiska parti stöddes av och efterträdde det mer löst sammansatta Naurupartiet (), verksamhet under sent 1970-tal och lett av Bernard Dowiyogo. Dowiyogo stöttade Naurus demokratiska parti i parlamentet, och kom senare att företräda det.

Partiets viktigaste mål var att förhindra utveckling av ett starkt presidentstyre och stabilisera parlamentets roll. Detta tog sig uttryck i att motverka Hammer DeRoburt, som varit landets president under större delen av den postkoloniala eran. År 1989 avsattes DeRoburt från presidentämbetet för sista gången, efter att den oberoende parlamentsledamoten Kenos Aroi väckt misstroendeomröstning mot DeRoburt med stöd av Kennan Adeang och Demokratiska partiet. 

Kenos Aroi tog över som ny president under fyra månader, innan Bernard Dowiyog tillträdde presidentämbetet som företrädare för Demokratiska partiet. Med undantag av en kort period då Adeang var president, var Bernard Dowiyogo partiets enda innehavare av presidentämbetet. Han valdes inte mindre än sex gånger för Demokratiska partiet, under en serie kortlivade regeringar där makten alternerade mellan Demokratiska partiet och partilösa presidenter.

Dowiyogo avled i ämbetet den 9 mars 2003. Efter detta miste Naurus demokratiska parti sitt inflytande i politiken, och under 2000-talet förlorade partiet sitt sista mandat i parlamentet.

Referenser

Noter 

Politiska partier i Nauru
Politiska partier bildade 1987
Shutruk-Nahhunte

Shutruk-Nahhunte var kung i landet Elam från 1185 till 1155 f.Kr. och den andre kungen i Shutrukid-dynastin. Under hans ledning besegrade Elam kassiterna och skapade därigenom det första Elamitiska imperiet. Detta imperium visade sig vara kortlivat eftersom Nebukadnessar I av Babylon erövrade Elam 1120 f.Kr. och krossade imperiet.

Shutruk-Nahhunte har fått uppmärksamhet hos allmänheten i och med Ethan Canins novell The Palace Thief från novellsamlingen med samma namn och filmen The Emperor's Club från 2002. I filmen figurerar en stentavla som beskriver Shutruk-Nahhuntes bravader, en gång en berömd erövrare som i dag är relativt okänd.

Mesopotamska regenter
Män
Skálholt

Skálholt är en småort i Bláskógabyggð i Suðurland i Island, som från år 1056 var Islands första biskopssäte.

Skálholt var Islands enda biskopssäte, tills stiftet i Hólar grundades 1106. År 1796 flyttades biskopssätet till Reykjavík.

Skálholt består av en relativt stor kyrka och ett antal andra byggnader, och har haft en mycket stor betydelse för Islands historia. Mellan 1056 och 1785 var Skálholt det ena av två biskopssäten på ön. Det andra sätet, Hólar, grundades 1106 för den norra delen av Island. Platsen Skálholt överlevde reformationen 1550, men inte den sista katolska ärkebiskopen Jón Arason av Hólar, som avrättades på Skálholt tillsammans med sina två söner. 

Biskop Gizurr Ísleifsson (1082–1118) skänkte 1096 sin fädernesgård till kyrkan som det första biskopssätet, och hans förfader, Teitr Ketilbjarnarson, var första bosättaren här. Ätten tog till sig kristendomen då den accepterades på Alltinget år 1000, och byggde Islands första kyrka samma år.

På 1100-talet byggde biskop Klængr Þorsteinsson en stor kyrka eller katedral på Skálholt. Det var ett stort byggnadsverk, rest i timmer som skaffades från Norge. I århundraden var Skálholt centrum för lärande och kultur på Island, en status som varade fram till reformationen. Under en period ansågs platsen som huvudstad för Island.

Den ursprungliga gården brann ner 1630, och den första skolan på Island grundades här. I perioden 1553–1785 fanns en latinskola, där det idag finns en bondgård.

Adam av Bremen som skrev sin krönika runt år 1075 beskrev Scaldholz, som han kallade Skálholt, som "den största staden", på Island.

Den moderna kyrkan, som byggdes mellan 1956 och 1963, är trettio meter lång, och kan ses som lång efter isländsk standard, men tidigare kyrkor på platsen kan ha varit uppemot 50 meter långa. Alla de övriga nordiska länderna har bidragit till byggandet av kyrkan och den nuvarande interiören.

År 1954, två år efter färdigställandet av kyrkan, grävde arkeologer i fundamentet till den gamla kyrkan, och fann en sarkofag som man menar är efterbörden av Páll Jónsson, som är en betydande biskop vid Skálholt. Hans sarkofag, tillsammans med andra föremål som hittades på platsen, är placerade i en underjordisk kammare i närhet till den nya kyrkan.

Skálholt besöks idag för den nya kyrkan, för dess gravkammare med avlidna biskopar, museet och för sin samling av gamla manuskript. Det finns också en skola i Skálholt.

Galleri

Se även 
 Lista över biskopar i Skálholt
 Islands historia
 Isländska kyrkan

Referenser

Externa länkar 
 Skálholt.is

Orter i Suðurland
Mule (kroppsdel)

Mule kallas den mjuka hårlösa delen av överläppen hos många hovdjur, exempelvis kor och hästar. Begreppet används även om andra större växtätare, däribland renar, älgar och åsnor. Mulen hålls fuktig genom avsöndringar från slemkörtlar. Den är framträdande speciellt hos oxdjur men mulen finns även hos till exempel giraff- och hjortdjur. Hos hästdjur är mulen torr och klädd med mjuka hår.

Se även
 Mjölmule
 Mul- och klövsjuka
 Rudolf med röda mulen

Referenser

Noter

Tryckta källor 
 Nationalencyklopedin

Externa länkar 

Hästanatomi
Josune Bereziartu

Josune Bereziartu, född den 19 januari 1972, kvinnlig bergsklättrare från Spanien.

Källor

Spanska bergsbestigare
Födda 1972
Kvinnor
Levande personer
Galton och Simpson

Ray Galton (17 juli 1930 till 5 oktober 2018) och Alan Simpson (27 november 1929 till 8 februari 2017) var två brittiska komediförfattare. För en svensk publik är de indirekt kända för att ha skrivit förlagorna för Fleksnes fataliteter (Hancock's Half Hour) och Albert och Herbert (Steptoe and Son). De skrev även förlagan till den mindre kända serien Skyll inte på mig! med Magnus och Brasse.

Externa länkar
Ray Galton and Alan Simpson - Official Website

Humor
Brittiska manusförfattare
Jästa pannkakor

Jästa pannkakor, jästpannkakor eller stenkakor, är en variant på pannkakor som till största delen äts i södra Sverige, främst Skåne. Recepten kan variera, men innehåller oftast jäst, mjölk, mjöl, ägg och socker. I stenkakor kan även kardemumma förekomma. Jästa pannkakor skiljer sig från vanliga pannkakor genom att man börjar med att värma upp mjölken och blanda i jäst för att sedan låta smeten jäsa innan man steker dem. Detta resulterar i en mer trögflytande smet, vilket gör kakorna tjockare och fylligare. Jästa pannkakor görs oftast mindre än pannkakor, men något större än plättar, ungefär som amerikanska pannkakor.

Pannkakorna kan ätas med sirap och vissa äter även dem i lite mjölk eller tunn grädde, ungefär som en hetvägg. Till grädden har man oftast sylt eller färska bär. Drickan till består oftast av mjölk eller svagdricka.

Historik
Ordet stenkaka kommer från att pannkakorna tidigare tillagades på en platt, upphettad stenhäll. Namnet, förr även skrivet stinnkaka eller stingkaka kan härledas tillbaka till 1600-talet. Senare kom de att tillredas i särskilda järnpannor, stenkakejärn, varvid de allt oftare kom att kallas pannkakor. Kakorna åts i sydligaste Sverige förr vid fettisdagen, som i nordöstra Skåne och södra Småland gick under namnet "stenkaketisdagen" och i nordvästra Skåne och Halland "pannkaketisdagen". Fastlagsbullar åts i Skåne på måndagen före fettisdagen. Stenkakor beskrevs 1868 av Gunnar Olof Hyltén-Cavallius: "Förr voro .. 'stenkakor' mycket vanliga, en sorts plättar av jäst, kornmjöl, socker ock ägg, vilka fått stå ock jäsa ungefär en timme."

Se även
Blinier

Referenser

Externa länkar 

Svenska maträtter
Pannkakor
Bruno av Olmütz

Biskop Bruno av Olmütz, född troligen 1204, död 17-18 februari 1281, biskop av Olmütz 1246/1247-1281. Son till greve Adolf III av Holstein (död 1225) och Adelheid von Querfurt (död före 1224).

Biografi
Bruno von Schauenburg blev sockenpräst i Lübeck, domkyrkopräst i Magdeburg samt domprost i Hamburg. Påve Innocentius IV utnämnde honom 1245 till biskop av Olmütz, men Bruno kunde tillträda sitt nya ämbete först 1246/1247.

Biskop Bruno blev en av de viktigaste rådgivarna till böhmiska kungarna Wenzel och Ottakar II. Från 1262 var han böhmiske kungens ställföreträdare i Steiermark, och 1274 försvarade han denne vid konsiliet i Lyon. Efter kung Ottakars död 1278 utnämndes Bruno av tyske kung Rudolf I von Habsburg till ståthållare i Nord-Mähren och var därför regent i Böhmen 1278-1281.

I sitt biskopsstift var Bruno en stor reformator - kyrkoorganisationen reformerades, han gynnade den omfångsrika tyska kolonisationen i Nord-Mähren, och han lät bygga ut länssystemet. Brunos territorium hotades dock av mongoler och kumaner.

Källor
Lexikon des Mittelalters, band 2
H. Stoob, B. v. Olmütz, das mähr. Städtenetz und die europ. Politik 1245-1281 (Die ma. Städtebildung im südöstl. Europa, 1977), sida 90-133

Noter

Personer i Tyskland under 1200-talet
Män
Födda 1204
Avlidna 1281
Risa, Mora

Risa är en småort i Mora socken i Mora kommun, Dalarna, belägen nordost om Mora. Från 2015 ingår ett obebott område i Orsa kommun i småorten.

Källor

Orter i Mora kommun
Orter i Orsa kommun
Småorter i Sverige
Hancock's Half Hour

Hancock's Half Hour var en komediserie från BBC som gick på brittisk teve och radio 1954–1961. Den skrevs av Ray Galton och Alan Simpson, men seriens stjärna var Tony Hancock. För en svensk publik är serien i stort sett okänd, men den låg som grund för den skandinaviska komediserien Fleksnes fataliteter.

Referenser

Externa länkar
 Avsnittsguide

Brittiska komediserier på TV
Brittiska TV-serier från 1950-talet
Brittiska TV-serier från 1960-talet
TV-seriestarter 1954
TV-serieavslutningar 1961
Lindy Ruff

Lindy Cameron Ruff, född 17 februari 1960 i Warburg‚ Alberta, är en kanadensisk ishockeytränare som är tränare för New Jersey Devils. Han var tidigare huvudtränare för Buffalo Sabres (1997–2013) och Dallas Stars (2013–2017).

Lindy Ruff har också ett förflutet som spelare i Buffalo Sabres, (lagkapten 86-89.) och New York Rangers. Ruff spelade som vänsterforward och back. På 691 NHL-matcher gjorde han 105 mål och 195 assist för totalt 300 poäng. Han samlade också ihop 1 264 utvisningsminuter.

Meriter
Jack Adams Award – 2006

Källor 

Män
Födda 1960
Levande personer
Idrottare från Alberta
Kanadensiska ishockeyspelare
Kanadensiska idrottare under 1900-talet
Spelare i Lethbridge Broncos
Spelare i Buffalo Sabres
Lagkaptener i Buffalo Sabres
Spelare i New York Rangers
Spelare i Rochester Americans
Spelare i San Diego Gulls (1990–1995)
Kanadensiska ishockeytränare
Tränare i Buffalo Sabres
Vinnare av Jack Adams Award
Tränare i Dallas Stars
Tränare i New Jersey Devils
Spelare valda i NHL Entry Draft 1979
Spelare valda av Buffalo Sabres i NHL Entry Draft
Spelare i Taber Golden Suns
Funeral (album)

Funeral, som är engelska och betyder begravning, är det kanadensiska bandet Arcade Fires debutalbum. Albumet släpptes i  USA av Merge Records hösten 2004 och i Europa först i februari 2005. Albumet blev bland annat utnämnt till 2005 års bästa album av den brittiska tidskriften Uncut.

Låtlista 
"Neighborhood #1 (Tunnels)" – 4:48
"Neighborhood #2 (Laika)" – 3:32
"Une Année Sans Lumière" – 3:40
"Neighborhood #3 (Power Out)" – 5:12
"Neighborhood #4 (7 Kettles)" – 4:49
"Crown Of Love" – 4:42
"Wake Up" – 5:35
"Haiti" – 4:07
"Rebellion (Lies)" – 5:10
"In the Backseat" – 6:20

Referenser 

Debutalbum 2004
Brittiska musikalbum
Musikalbum 2005
Tony Hancock

Tony Hancock (1924–1968) var en brittisk komiker som huvudsakligen var verksam under 1950- och 1960-talen. Han har inte synts mycket för en svensk publik utom i små roller som i Dessa fantastiska män i sina flygande maskiner. I Storbritannien är han däremot en legend, bland annat för komediserien Hancock's Half Hour.

Referenser
BBC om Tony Hancock

Noter

Födda 1924
Avlidna 1968
Män
Brittiska skådespelare under 1900-talet
Brittiska komiker
Seltjarnarnes

Seltjarnarnes är en ort och en kommun på Island, belägen på en långsmal halvö omedelbart väster om huvudstaden Reykjavik. Bebyggelsen i Seltjarnarnes hänger ihop med bebyggelsen i Reykjavik, och utgör den nordvästligaste delen av Reykjaviks storstadsområde. Cirka 4 664 personer bor i Seltjarnarnes (2019) och kommunen är Islands minsta till ytan (cirka 2 km²).

Befolkningsutveckling 
Befolkningsutveckling 1980–2008.

Källor 

		

Islands kommuner
Indelningar i Höfuðborgarsvæði
Orter i Höfuðborgarsvæði