kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Filipp Ivanovitj Brunnow

Filipp Ivanovitj Brunnow, född 31 augusti 1797 i Dresden och död 12 april 1875 i Darmstadt, var en rysk diplomat.

Brunnow var av en kurländsk släkt, och inträdde 1818 i rysk diplomattjänst. Han deltog i de stora europeiska kongresserna 1818-22 samt som civilkommissarie i turkiska kriget 1828-29. Efter medverkan vid fredsslutet blev han sekreterare i utrikesdepartementet, 1839 blev han ryskt sändebud i Stuttgart. 1840-1854 var han envoyé i London, och genomdrev 1840 års kvadruppelallians och den rysk-engelska sjöfartskonventionen 1849. 1850 uppträdde han som medlare i den engelsk-grekiska konflikten, deltog i Londonkonferensen rörande danska tronföljden 1852. Vid Krimkrigets utbrott 1854 kallades han tillbaka och var 1855 sändebud i Frankfurt am Main. 1856 var han rysk ombud på fredskongressen i Paris, och 1857 sändebud i Berlin, senare samma år i Paris, men var 1858 åter tillbaka i London, där han sedan blev kvar till 1874 förutom ett kort avbrott för tjänstgöring i Paris 1870-71. 1860 blev han ambassadör. Brunnow deltog i Londonkonferenserna 1864, 1867 och 1871, och sökte på den första förgäves hävda den danska monarkins integritet, men vann på den sista rörande Svartahavsfrågan en stor diplomatisk seger. Han erhöll 1871 grevevärdighet.

Källor
Svensk uppslagsbok, Lund 1930

Noter

Ryska diplomater
Födda 1797
Avlidna 1875
Män
Personer från Dresden
Johannes Vingboons

Johannes Vingboons, född 1616/1617 i Amsterdam, död 20 juli 1670, var en nederländsk kartograf och målare.

Biografi 

Vingboons föddes i en konstnärsfamilj, hans far David Vinckboons (1576-1632) var en framgångsrik målare och två av hans fem bröder var arkitekter, Philip Vingboons och Justus Vingboons. Johannes förblev ogift och levde med stora delar av familjen i Sint Antoniesbreestraat i Amsterdam. Han började skapa teckningar, kartor och målningar för fadern.

Efter faderns död bildade bröderna Vingboons ett familjeföretag där Johannes var ansvarig för kartor och jordglober, men han fick hjälp av andra familjemedlemmar. Från 1640 till döden utförde Johannes karteringar och målningar för boktryckaren och publicisten Joan Blaeu.

Verk 

Som kartograf följde Vingboons den traditionella linjen. Han blev huvudsakligen känd för flera utmärkta kartor gjort i akvarell. Hans kartor var baserade på noggrann forskning där han fick hjälp av resande av Holländska Ostindiska Kompaniet samt av Nederländska Västindiska Kompaniet. Vingboons återgav flera exotiska öar och många av dessa verk är de första kända kartografiska avbildningar av dessa regioner.

Den största kartsamlingen, en serie av 130 akvareller bunden i tre atlaser köptes 1654 av den svenska drottningen Kristina. Efter hennes död hamnade de i påven Alexander VIII:s ägo och finns nu i biblioteket av Vatikanen. Den näst största samlingen med över hundra kartor tillhör idag det nederländska nationalarkivet i Haag. Ett litet antal akvareller finns nu i familjen Medicis i Florens. Fyra signerade världskartor på pergament tillhör Nederländernas sjöfartsmuseum i Amsterdam.

Källor 

Akvareller av Johannes Vingboons online - på Atlas of Mutual Heritage
Johannes Vingboons på Nationaal Archief 
Jacobine E. Huisken, Friso Lammertse, Het kunstbedrijf van de familie Vingboons. Schilders, architecten en kaartmakers in de gouden eeuw, Maarssen, 1989,

Externa länkar 
 
 

Nederländska kartografer
Nederländska målare under 1600-talet
Födda 1610-talet
Avlidna 1670
Män
Konstnärer från Amsterdam
Charles W. Lippitt

Charles Warren Lippitt, född 8 oktober 1846 i Providence i Rhode Island, död 4 april 1924, var en amerikansk politiker och guvernör i Rhode Island.

Tidigt liv och familj
Lippitt tog examen vid Brown University. Senare arbetade han i sin fars bomulls- och ulltillverkningsbolag. Hans far Henry Lippitt var guvernör i Rhode Island 1875-1877 och hans bror Henry F. Lippitt var amerikansk senator för Rhode Island. Han gifte sig med Margaret B. Farnum den 23 februari 1886.

Politisk karriär
Lippit var guvernör från den 29 maj 1895 till den 25 maj 1897. Han var republikan, efterträdde republikanen D. Russell Brown och efterträddes i sin tur av ytterligare en republikan: Elisha Dyer Jr.

Han kandiderade till att bli Republikanernas vicepresidentkandidat i presidentvalet 1896. 

Lippitt Hall vid University of Rhode Island i Kingston har fått sitt namn efter guvernör Charles W. Lippitt.

Han avled 1924 och gravsattes på Swan Point Cemetery.

Se även
Lista över guvernörer i Rhode Island

Referenser
 Sobel, Robert och John Raimo. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789-1978. Greenwood Press, 1988. 

Guvernörer i Rhode Island
Alumner från Brown University
Gravsatta på Swan Point Cemetery
Personer från Providence
Födda 1846
Avlidna 1924
Män
Léon Brunschvicg

Léon Brunschvicg, född 10 november 1869 i Paris, död 18 januari 1944 i Aix-les-Bains, Savoie, var en fransk filosof.

Brunschvicg var professor vid Sorbonne i Paris. Under bekämpande av såväl erfarenhetsfilosofin som den metafysiska rationalismen företrädde Brunschvicg en till Kant ansluten kritisk eller matematisk intellektualism, och ansåg filosofin som andens tänkande över sig själv, dess strävan att fatta sig själv i sin fortgång och verksamhet. Som filosofihistoriker var Brunschvicg en insatt kännare av särskilt Baruch Spinozas och Blaise Pascals tankevärld och utgav tillsammans med P. Boutroux och F. Gazier Pascals Oevres (11 band 1908–1914). Hans förnämsta arbeten är annars La modalité du jugement (1897), Introduction à la vie de l'esprit (1900), Les étapes de la philosophie mathématique (1912, 2:a upplagan 1922) där han uppvisar släktskapet mellan vetenskap och filosofi, L'expéricence humaine et la causalité physique (1922), med ingående granskning av vetenskapsfilosofin, samt hans viktigaste arbete, Le progrès de la conscience dans la philosophie occidentale (2 band, 1927).

Källor
Svensk uppslagsbok, Lund 1930

Noter

Franska filosofer under 1900-talet
Födda 1869
Avlidna 1944
Män
Forskare från Paris
Spinozaforskare
Metafysiker
Ontologer
Kunskapsteoretiker
Alumner från École normale supérieure
Ludvig II av Anjou

Louis II av Anjou, född 1377 i Toulouse död den 29 april 1417 i Angers, var äldste son till Ludvig I och Marie av Blois. Han var arvinge till huset Valois-Anjou, vilket gjorde honom till greve av Provence 1384 till sin död och rival till Vladislav om titeln kung av Neapel, som han erövrade 1389 och höll till 1399 då kungadömet åter föll i Vladislavs händer.

Biografi
Ludvig II föddes i Toulouse som son till Ludvig I och ärvde honom 1384. Ludvig I:s rival, Karl III av Neapel innehade då titeln kung av Neapel. Vid Karl III:s död (1386) utvisades hans son Vladislav från kungadömet Neapel men först den 1 november 1389 kunde Ludvig II krönas till kung av Neapel. Kröningen genomfördes av motpåven Clemens VII i Avignon och Ludvig II intog kungadömet Neapel följande år. Han blev i sin tur fördriven av Vladislav år 1399.

År 1409 befriade Ludvig II Rom från Vladislavs ockupation och år 1410 anföll han, och hans allierade motpåven Johannes XXIII, Vladislav och besegrade honom vid Roccasecca 1411. Ludvig II förlorade så småningom stödet i kampen om kungadömet Neapel och han drog sig tillbaka. Ludvig II:s son Ludvig III ärvde faderns anspråk på kungakronan.

Ludvig II gifte sig med sin kusin Yolande av Aragonien år 1400 för att få möjlighet att ärva den aragonska tronen. Yolandes far Johan I av Aragonien hade dött 1396, och hennes farbror kung Martin I av Aragonien dog 1410. Ludvig II dog på sitt slott i Angers i hjärtat av Anjou och han är begraven där.

Familj
Ludvig II och Yolande fick fem barn:

Ludvig III av Anjou, ärver sin fars titlar och anspråk i huset Valois-Anjou
René I av Neapel, ärver sin brors titlar och anspråk i huset Valois-Anjou
Karl av Maine (1414–1472), greve av Maine
Marie av Anjou (1404–1463), gift 1422 med Karl VII av Frankrike
Yolande (1412–1440), gift 1431 med Frans I av Bretagne

Referenser

Neapels regenter
Personer från Toulouse
Personer i Frankrike under 1300-talet
Födda 1377
Avlidna 1417
Män
Australisk pelikan

Australisk pelikan (Pelecanus conspicillatus), tidigare ofta kallad glasögonpelikan, är en fågel i familjen pelikaner inom ordningen pelikanfåglar.

Utbredning och systematik 
Den lever i Australien, Nya Guinea, Salomonöarna och Östtimor. Som partiell flyttfågel kan den även ses på Fiji, Nauru, Nya Kaledonien, Nya Zeeland, Palau och Vanuatu. 

Arten tillhör en grupp pelikaner som också inkluderar fläcknäbbad pelikan, krushuvad pelikan och rosaryggig pelikan. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Utseende 
Australisk pelikan är i jämförelse med andra pelikaner en medelstor art, med en vingbredd på 2,3-2,6 meter och en vikt mellan fyra och 13 kilogram. Fjäderdräkten är övervägande vit med svart på större delen av vingarna. Den har blågrå näbb och en blekt rosa mycket stor näbb, faktiskt störst i hela fågelvärlden, upp till en halv meter lång.

Ekologi 
Den föredrar områden med stora öppna vattenytor där det finns god tillgång på fisk, som är dess huvudsakliga föda. Pelikanerna fiskar vanligen tillsammans i grupper.

Häckningen sker i kolonier och hanen och honan turas om med ruvningen av äggen och uppfödningen av ungarna. Boet byggs på marken och bomaterialet är pinnar och växtdelar. De två till fyra stora vita äggen ruvas i 32 till 35 dagar och ungarna blir flygfärdiga efter omkring 14 veckor.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC).

Namn 
Arten har på svenska även kallats glasögonpelikan.

Referenser

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Pelikaner
Fåglar i australiska regionen
Gustaf Brusewitz

Gustaf Henrik Brusewitz, född 3 oktober 1812 i Göteborg, död där 16 juni 1899, var en svensk målare, fornforskare och museiintendent i Göteborg. Han var son till grosshandlaren i Göteborg Gustaf Brusewitz och hans hustru Maria Charlotta Busch samt bror till Fredrik Brusewitz.

Biografi
Brusewitz studerade vid Konstakademien i Stockholm 1829–1836 och för gravören Christian Didrik Forssell. Han var elev vid Franska akademin i Rom i Villa Medici 1839–1840, studerade i Paris 1842–1845 på Léon Cogniets ateljé och vid teckningsakademin i Schweiz.  

Han ägnade sig åt historiskt och religiöst måleri, men var främst verksam inom fornforskning och var intendent för den historiska avdelningen på Göteborgs museum 1865–1891. Han tecknade av en stor mängd av Bohusläns fornminnen och utgav flera arbeten om landskapets äldre historia och arkeologi. 

Brusewitz är representerad vid bland annat Göteborgs Historiska museum, Göteborgs konstmuseum, Norrköpings konstmuseum och Nationalmuseum i Stockholm.

Bilder

Bibliografi

Postum utgivning

Redaktörskap

 - Omtryck af andra upplagan [Örebro 1867; "efter författarens död genomsedd och rättad af G. Brusewitz"]

Källor 
Svensk uppslagsbok, Lund 1930
Svensk släktbok 1912, Stockholm 1911

Noter

Vidare läsning

Externa länkar 
 

Svenska arkeologer under 1800-talet
Svenska målare under 1800-talet
Svenska tecknare under 1800-talet
Representerade vid Nationalmuseum
Representerade vid Göteborgs konstmuseum
Representerade vid Norrköpings konstmuseum
Konstnärer från Göteborg
Födda 1812
Avlidna 1899
Män
Contra (musikalbum)

Contra är det andra albumet av amerikanska indierockbandet Vampire Weekend. Albumet släpptes den 1 december 2009.

Låtlista
 "Horchata" - 3:27
 "White Sky" - 2:59
 "Holiday" - 2:18
 "California English" - 2:30
 "Taxi Cab" - 3:56
 "Run" - 3:53
 "Cousins" - 2:25
 "Giving Up The Gun" - 4:46
 "Diplomat's Son" - 6:01
 "I Think Ur A Contra" - 4:27

Musikalbum 2010
Tak (provins)

Tak, (thai: ตาก) är en provins (changwat) i västra Thailand. Provinsen hade år 2000 486 146 invånare på en areal av 16 406,6 km². Provinshuvudstaden heter Tak.

Administrativ indelning 
Provinsen är indelad 9 distrikt (amphoe). Distrikten är i sin tur indelade i 63 subdistrikt (tambon) och 493 byar (muban).

Referenser

Externa länkar 

Thailands provinser
Flyttblomfluga

Flyttblomfluga (Episyrphus balteatus) är en blomfluga som tillhör släktet flyttblomflugor. Den beskrevs första gången av den svenske entomologen Charles De Geer 1776. Lokalt i Västergötland kallas den för Helikopter.

Kännetecken
Flyttblomflugan är övervägande gul och med tre svarta, ibland dubbla, band på bakkroppen. Hur breda banden är kan variera betydligt, de mörkaste varianterna har tre hela dubbelband medan de ljusare bara har antydan till dubbelband. Antennerna är gula till större delen. Ryggskölden är bronsfärgad med gul behåring. Vingarna är klara. Den är medelstor, 8 till 12 millimeter lång. Larverna är gröna.

Levnadssätt
Flyttblomflugan övervintrar oftast inte i Norden utan migrerar varje år norrut i början på juni.  Man hittar flyttblomflugan i alla miljöer och på alla typer av blommor. Den lägger gärna sina ägg på vass och larverna lever på bladlöss, gärna av arten Hyalopterus pruni. Man kan även hitta den på många andra växter med bladlöss och den kan göra stor nytta i ett giftfritt jordbruk. En enda flughona kan lägga mellan 2000 och 4500 ägg. Om det finns mycket bladlöss och få parasiter kan den bli mycket talrik på eftersommaren. Den grönglänsande glansstekeln parasiterar ofta på flyttblomflugans larv. Det slutar med att larven dör och ett tjugotal steklar kläcks.

Utbredning
Flyttblomflugan förekommer i hela Europa, i Nordafrika och vidare österut i en stor del av Asien och Australien. Den är ej påträffad i Amerika. Den finns i hela Norden men den är vanligast i söder.

Galleri

Källor

Externa länkar 

Blomflugor
Mohieddin Fikini

Mohieddin Fikini, född 10 mars 1925, död 9 juli 1994, var Libyens premiärminister mellan 19 mars 1963 och 22 januari 1964, det vill säga under tiden då landet var en monarki. Han var även utrikesminister samtidigt som han var premiärminister. Under hans tid som regeringschef fick kvinnorna rösträtt 1963 och landets federala struktur avvecklades, varvid Libyen blev en enhetsstat.

Referenser

Noter 

Födda 1925
Avlidna 1994
Män
Libyens premiärministrar
Libyens utrikesministrar
Oyster Bay

Oyster Bay är ett område i Dar es-Salaam i Tanzania där många förmögna människor bor. Oyster Bay tillhör Msasani, en shehia i distriktet Kinondoni, och hade 4 621 invånare vid folkräkningen 2002. Området är känt för dess strand. Européer har bott i området sedan kolonialtiden. Sedan självständigheten vistas bland annat européer arbetande för biståndorganisationer med inriktning på utveckling och högre statstjänstemän, däribland ministrar, ständiga sekreterare, styrelseledamöter och kommissionärer i området.

Namnet sammanskrivs ofta till ett ord, "Oysterbay". Området angränsar till Indiska oceanen i öst, "Mawenzi Road" i norr, "Ali Hassan Mwinyi" i söder och "Ali bin Said Road" i väst. Några lokala institutioner kallas Oysterbay, bland annat en polisstation, ett sjukhus och en skola. Områdets centrum är "Oysterbay Shopping Centre" där det finns affärer och konstgallerior, bland annat en galleria med tingatingakonst.

Bilder

Referenser

Dar es Salaam
Mahmud al-Muntasir

Mahmud al-Muntasir, född 8 augusti 1903 död 28 september 1970 var Libyens premiärminister från 29 mars 1951 till 19 februari 1954 (landet blev självständigt från Italien i december år 1951) och från den 20 januari 1964 till 20 mars 1965. Han var även Libyens utrikesminister från den 24 december 1951 till 19 februari 1954.

Efter Muammar al-Gaddafis militärkupp 1969 som störtade monarkin arresterades Mahmud al-Muntasir och fängslades. Han avled i fängelse året efter - enligt obekräftade rykten genom självmord på grund av dålig behandling i fängelset.

Referenser

Födda 1903
Avlidna 1970
Män
Libyens premiärministrar
Libyens utrikesministrar
Wanis al-Qaddafi

Wanis (Wasti) al- Qaddafi, född 1924, död 1986, var Libyens premiärminister 4 september 1968 till 31 augusti 1969, det vill säga den sista regeringschefen under monarkin som avskaffades den 1 september 1969 efter en militärkupp ledd av överste Muammar al-Qadhdhafi. Wanis al-Qaddafi var även Libyens utrikesminister 1962–63 i ministären Said.

Referenser

Födda 1924
Män
Libyens premiärministrar
Libyens utrikesministrar
Avlidna 1986
Personer från Benghazi
Abdul Hamid al-Bakkoush

Abdul Hamid al-Bakkoush, född 1933, död 2007, var Libyens premiärminister från 25 oktober 1967 till 4 september 1968, det vill säga under monarkin och kung Idris I:s regeringstid. Efter Muammar al-Gaddafis militärkupp 1969 gick han i exil och utsattes för ett misslyckat mordförsök i Egypten på 1980-talet.

Källor 

Libyens premiärministrar
Födda 1933
Avlidna 2007
Män
Tamás Kádár

Tamás Kádár, född 14 mars 1990 i Veszprém, är en ungersk fotbollsspelare som spelar för Shandong Luneng Taishan sedan februari 2020. Kádár är mittback alternativt vänsterback.

Kádár blev uttagen till Ungerns landslag 12 maj 2008, men satt på bänken hela matchen. Debuten skedde istället 17 november 2011 mot Litauen.

Källor

Tamás Kádár på transfermarkt.co.uk

Ungerska fotbollsspelare
Ungerska landslagsspelare i fotboll
Spelare i Zalaegerszegi TE
Spelare i Newcastle United FC
Spelare i Huddersfield Town AFC
Spelare i Roda JC
Spelare i Lech Poznań
Spelare i FK Dynamo Kiev
Spelare i Shandong Luneng Taishan FC
Spelare i English Football League
Spelare i Eredivisie
Spelare i Chinese Super League
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 2016
Födda 1990
Levande personer
Män
Personer från Veszprém
Kvarteret Penelope

Kvarteret Penelope är ett kvarter på sydvästra Gamla stan i Stockholm. Kvarteret begränsas av Yxsmedsgränd i nordväst, Lilla Nygatan i nordost, Kåkbrinken i sydost och Munkbrogatan i sydväst. Kvarteret består av två fastigheter, Penelope 1 och 2 som båda upptas av Kungliga posthuset med Sveriges Postmuseum.

Namnet

Gamla stans kvarter är övervägande döpta efter begrepp (främst gudar) ur den grekiska och romerska mytologin, så även kvarteret Penelope. Penelope var en prinsessa i den grekiska mytologin. Hon var hustru till Odysseus och dotter till Ikarios och skildras i Odysséen som ett mönster av lojalitet till sin make.

Kvarteret
Kvarteret Penelope hör till de strikta, rektangulära kvarteren mellan Stora Nygatan och Munkbrogatan som bildades efter den Stora branden 1625 vilken utplånade Stadsholmens sydvästra delar. Kvarteret består av två fastigheter där den sydöstra (Penelope 2) bebyggdes på 1650-talet. På Petrus Tillaeus Stockholmskarta från 1733 redovisas ”Penelope” under nr 22. Hit flyttade Kongl. Post Contoiret 1719 och 1720 förvärvade Kungliga Posten huset. På Jonas Brolins karta från 1771 syns byggnaden (nr 97) Kongl: General Post Contoiret medan den nordvästra delen av kvarteret (Penelope 1) är fortfarande obebyggd. Sedan 1906 inrymmer byggnaden Sveriges Postmuseum. Byggnaden lagskyddades den 25 januari 1935 som ett statligt byggnadsminne.

Noter

Källor

Externa länkar

Byggnader och anläggningar i Gamla stan
Kvarter i Gamla stan
Per Emil Brusewitz

Per Emil Brusewitz, född 12 oktober 1887 i Stockholm, död 13 januari 1974 i Stockholm, var en svensk reseskildrare.

Brusewitz blev jur.kand. vid Uppsala universitet 1911, och var aktuarie i Pensionsstyrelsen från 1914. Han är främst känd som skildrare av Sovjetunionen i tidningsartiklar och böcker utifrån de resor han gjorde i landet. Bland hans mer kända böcker finns Bakom Rysslands järnridå (1923), Sovjetrysslands näringsliv och Världsrevolutionens smedja (båda 1925) samt Ur världskrisen stiger socialismen (1931).

Brusewitz var (1923) en av de första som använde begreppet "järnridån" i skrift, och den förste i Sverige.

Han var son till Emil Brusewitz, far till konstnären Gunnar Brusewitz samt morfar till konstnären Leo Brusewitz, som presenterade en TV-dokumentär i Sveriges Television om sin morfar 2015. Per Emil Brusewitz är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Källor 
Brusewitz, Per Emil i Vem är vem?, Stor-Stockholm, 1962
Svensk uppslagsbok, Lund 1930
 Brusewitz, Per-Emil på SvenskaGravar.se

Noter

Externa länkar
 

Svenska reseskildrare
Svenskspråkiga författare
Svenska författare under 1900-talet
Författare från Stockholm
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1887
Avlidna 1974
Män
Lake Manyara nationalpark

Manyarasjöns nationalpark ligger i norra Tanzania i närheten av småstaden Mto wa Mbu cirka 120 km väster om staden Arusha. Parken har en area på 330 km2 varav upp till 200 km2 täcks av Manyarasjön vid högvatten.
Parkens huvudattraktioner är naturen, fågellivet, elefanter och kattdjur.

Historia
Manyarasjön och därmed även nationalparken har fått sitt namn av massajernas ord ”manyara”, som betyder gummieuforbia (en art inom törelsläktet ) på det  nilo-sahariska språket maa. Massajerna använde växten för att inhägna boskap.

Geografi
Nationalparken ligger i västra kanten av Östafrikanska riftsystemet knappt 100 meter över havet. Parken har Manyarasjön på sin östra sida och förkastningsbranten med höga berstoppar på den västra. Från branten rinner flera floder ner i sjön. I den norra delen av parken ligger grundvattnet ytligt vilket ger goda förhållanden för den djungelliknande grundvattenskogen som växer där.
Manyarasjön är en sodasjö som många andra i området.
I södra delen finns heta källor som kallas Maji Moto.

Djurliv
I skogen i norr finns det gott om babianer och diademmarkattor som äter den frukt som finns året runt i skogen. Dessutom finns buskbock, impala och elefant. Intill grässlätten finns en smal remsa av akaciaskog där man kan få se Manyaras berömda trädklättrande lejon och dessutom elefanter, manguster, dik-dik och klippspringare. På grässlätterna kan man se afrikansk buffel, gnu, zebra och giraff.

Bilder

Parken har ett rikt fågelliv med mer än 400 identifierade arter som många återfinns i våtmarksorådet längst Mto wa Mbu-floden som är Manyarasjöns tillflöde. Här trivs inte bara fåglarna utan också flodhästar. Några av fåglarna i parken är flamingo, vit pelikan, svarthäger och skrikhavsörn.

Säsong
Torrperioden från juli till oktober är den bästa om man vill se stora däggdjur. För den som vill se fåglar och vattenfall är regnperioden från november till juni bäst.

Kommunikationer
Med bil tar det cirka 1,5 timmar från Arusha och dessutom går flyg till Manyara från Arusha.

Referenser 

Nationalparker i Tanzania
Naturskyddsområden bildade 1960
Let's Just Do It

Let's Just Do It är en postumt utgiven låt med den bortgångna amerikanska rapparen/sångerskan Lisa Lopes. Släppt som hennes första singel från det postumt utgivna andra studioalbumet "Eye Legacy" den 13 januari 2009. Producerad av Marcus DL och Surefire Music Group.

Singeln fick positivt bemötande från kritiker men sålde mindre än 1000 nedladdningar under första veckan vilket resulterade i att låten ej gavs ut internationellt.

Bakgrund 
Originalversionen spelades in 1998 och var en möjlig låt till TLC:s album FanMail (1999) men valdes senare bort eftersom den inte passade albumets "sound" då de fokuserade på en mer futuristisk produktion.
När idén om Lisas "Eye Legacy" började framträda inkluderades "Let's Just Do It" som sedan även valdes som albumets ledande singel (första singel).
2008 spelade Missy Elliott in en ny del på låten som också fick ett nytt bas-arrangemang.

Singeln spelades först den 5 november 2008 på amerikansk radio.

Medias mottagande 
Trots de låga nedladdningssiffrorna fick "Let's Just Do It" bra kritik från bland annat Billboard som kommenterade låten; "Energin som var TLCs signatur finns där och påminner om varför de var den största R&B-gruppen i historien. Marcus DLs ny-producerade arrangemang är väldigt medryckande".

Listprestation 
Låten sålde mindre än 1.000 nedladdningar enligt Nielsen SoundScan, tack vare detta misslyckades låten att ta sig in på några musiklistor vilket resulterade i att låten aldrig släpptes utomlands.

Releasehistorik

Referenser 

Musiksinglar 2009
Musiksinglar utgivna postumt

en:The Block Party (Lisa Lopes song)