New York World's Fair 1939

New York World’s Fair 1939 var en världsutställning som ägde rum 30 april 1939–31 oktober 1940 i Flushing Meadows–Corona Park, stadsdelen Queens, New York. Utställningens motto var The World of Tomorrow.

Utställningens byggnader
I april 1939, ett halvt år innan utbrottet av andra världskriget, visade USA upp sin egen designmedvetenhet i 1939 New York World’s Fair. Utställningen var uppdelat i sju zoner; transport, kommunikation, livsmedel, samhällsstyre, produktion, hälsa och vetenskap. Zonerna eller temaområdena var ordnade utefter avenyer och med utsikter utgående från två centrala byggnader, som blev symbol för utställningen. Den ena var den klotrunda “Perisphere”, den andra en spetsformad, drygt 60 meter hög byggnad, kallad ”Trylon”; deras arkitekter var Wallace Harrison och J. André Fouilhoux. 

Trylon och Perisphere var vitmålade och utgjorde grunden för en färgskala från ljusa till mörka nyanser från utställningens centrala delar mot utkanten. På kvällen belystes utställningens byggnader på ett effektfullt sätt. Iögonfallande var den kupolformade paviljongen med sina ljusränder för United States Steel och General Electrics byggnad som kröntes av en stor ”stålblixt”.

Staden New Yorks paviljong är en unik kvarvarande byggnad, som 1945–50 var platsen för Förenta Nationernas generalförsamling, 1964–65 hyste ännu en världsutställning och sedan 1972 hyser Queens Museum of Art (se artikeln om museet för mer information om byggnaden).

Utställningens budskap
Utställningens tema var ”Att bygga morgondagens värld” (Building The World of Tomorrow). I denna framtidsvärld spelade den industriella formgivningen en central roll. Ett nytt begrepp föddes; ”industridesign”. Bland utställarna märktes Ford som hade en provbana för bilar och General Motors som bjöd besökaren på en framtidsresa till år 1960. I avdelningen för telekommunikationsföretaget AT&T kunde utvalda besökare ringa gratis över hela USA. 

Det vilade mycket science fiction över New York World’s Fair, exempelvis Raymond Loewys futuristiska rymdskepp, som kunde transportera passagerare från New York till London. Loewy presenterade även ett strömlinjeformat lok för Pennsylvania Rail Road Company. Strömlinjeform blev den amerikanska varianten av funktionalismen. Nästan allt skulle vara strömlinjeformat; från ångloket över bilen till pennvässaren. Vid sidan om utställningsbyggnader för de stora amerikanska företagen fanns även paviljonger för bland annat Sovjetunionen, Storbritannien och Turkiet.

Sveriges paviljong

Organisation
Sveriges paviljong planerades och genomfördes av projektorganisationen Bestyrelsen för Sveriges deltagande i New York-utställningen 1939 som leddes av ”expodirektör” Karl Wessblad och där även Josef Sachs hade en tongivande roll. Gestaltning av området ansvarade arkitekt och byggnadsråd Sven Markelius för. Utställningspaviljongen blev en stor personlig framgång för Markelius och gav honom viktiga kontakter för framtiden i USA.

Området
Markelius grupperade paviljongbyggnaderna kring en trädgårdsanläggning, the Swedish Square, som rönte stor uppmärksamhet. Bland annat fanns här bronsstatyn Folke Filbyter utförd av Carl Milles och en anspråksfull kristallfontän formgiven av Vicke Lindstrand från Orrefors glasbruk. Det fanns en biograf och två restauranger på området varav huvudrestaurangen med namnet Three Crowns drevs med rederiet Svenska Amerikalinjen som sponsor.

Ett stort porträtt av Per Albin Hansson mötte besökaren vid informationsdisken i mottagningshallen. Paviljongens tema var den svenska modellen med demokratins och välfärdens framsteg som precis inletts i Sverige då Saltsjöbadsavtalet var relativt nytt.

Inredning och konsthantverk
Här fanns heminredning, hantverksföremål och mönster vars utställningsytor arrangerades av Svenska slöjdföreningen under ledning av fil dr Åke Stavenow och i samarbete med flera av tidens ledande svenska inredningsarkitekter, möbel- och armaturproducenter samt formgivare. Här visades bland annat ett sportstugerum formgivet och inrett av Elias Svedberg och Astrid Sampe från Nordiska kompaniet. Inredningsfirman Svenskt tenn var också representerade. Bruno Mathsson var representerad med sina kända böjträstolar. Åtvidabergs industrier med disponent Elof Ericsson i spetsen ställde ut specialtillverkade möbler. Inredningens mjuka former skilde sig markant från USA:s utopiska estetik. Det var här begreppet Swedish modern fick fotfäste. Intresset för Sverige och ”Sverige: medelvägen” (Sweden: the Middle Way), där kapitalism och socialism tycktes kunna förenas var betydande.

Roterande smörgåsbord
En populär och livligt omskriven tilldragelse på den svenska paviljongen var det runda, roterande smörgåsbordet på restaurang Three Crowns. Det var eldrivet, elvärmt och elkylt. Ungefär tre fjärdedelar av bordsytan var tillgängliga för gästerna. Återstående sektor befann sig innanför ett utskjutande hörn av serveringsrummet där personalen fyllde på faten i takt med att de tömdes. Bordet projekterades av civilingenjör Alvar Lenning och byggdes av ett par svenska företag. Bordet hade ett inbyggt Servel-Electroluxaggregat () för kylning och åtta vitemaljerade 150 W värmeplattor av fabrikatet Helios. Både kyl- och värmeaggregaten fick sin strömförsörjning via släpringar. Bordets rotation åstadkoms av en liten skruvmotor på en sjättedels hästkraft. De roterande delarna var lagrade på ett kullager av specialutförande. Smörgåsbordet roterade motsols vilket var bekvämast för högerhänta personer. Periferihastigheten var cirka 4 cm per sekund vilket ansågs tillräckligt sakta för att gästerna skulle hinna ta för sig av läckerheterna.

Belysning

Malmöföretaget Bröderna Malmströms metallvarufabrik fick förtroendet att planera, tillverka och leverera belysningsarmaturerna till det svenska utställningsområdet. Leveransen finns noggrant dokumenterad.

För allmänbelysning i entré, mottagningshallar och loggior användes spegelreflektorer. De monterades på längs väggarna gående ställningar av 3/4” järnrör och belyste väggar och tak. De flesta speglarna var omgivna av plåtreflektorer som liksom rörställningarna vitlackerades. Över Sverigekartan samt över vissa bord hängde olika formade plåtreflektorer i storlek 200–800 mm, samtliga vitlackerade. Över informationsdisken placerades pendlar med klockformade nedtill öppna halvklotformade armaturer av opalöverfångsglas, 250–400 mm i diameter. Dessutom hängde i ena änden av lokalen en pendel med rund sidenklädd glob, 1 m i diameter. Den ena restauranglokalen upplystes av 600 mm globpendlar av opalöverfångsglas, den andra av pendlar med halvklotformade nedtill öppna glas av champagneöverfång, utvändigt försedda med korgflätning. Det roterande smörgåsbordet belystes av 5 st spegelreflektorer, inbyggda i vitlackerade plåtreflektorer och monterades på en cirkelformad rörställning över bordet. Veranda och terrass upplystes av 600 mm globpendlar av opalöverfång. Över en bokdisk placerades 4 st speciellt konstruerade bordlampor. Ute i planteringarna stacks järnställningar ned i jorden för att kunna hänga ett större antal armaturer med glas i form av en japansk lykta utförda dels i champagneöverfång och dels i ljusgrön överfång. Flaggmasten belystes med 3 st strålkastare och ”Sweden”-skylten med 6 st spegelrännor. I butik och kontor monterades KG-armaturer, modell 3611.

Slutligen tillverkades tre specialarmaturer till generalkommissariatet där greve Folke Bernadotte hade sina rum med personal. Dessa ritades av arkitekt Carl-Axel Acking och utfördes i blankpolerad mässing samt lackerad mässing. Serien hade en golvarmatur med tre ljuspunkter och pelare av almträ som hade tagits fram i samarbete med Åtvidabergs industrier.

Dalahästen
Vid entrén till Sveriges paviljong fanns en 2,8 meter hög dalahäst som skapades av Jerk Werkmäster för Nordiska kompaniets verkstäder i Nyköping. Dalahästar hade tillverkats sedan 1600-talet men de var vid den här tiden i stort sett okända utanför Dalarna. Utställningen blev ett genombrott för dalahästen som svensk nationalsymbol.

Utvärdering och resultat
Drygt 4 000 000 personer besökte Sveriges paviljong vilket ansågs vara rekord för de så kallade smånationerna bland utställarna. Totalt såldes svenska produkter för 60 000 USD. Bäst sålde glasföremål. Hemslöjdsföremål sålde för cirka 6 000 USD vilket bedömdes vara vara ett gott resultat. Emellertid uppfylldes inte förväntningarna på försäljningen totalt sett när utställningsperioden var över och utvärderades. Försäljningen av tenn och framför allt silver var relativt obetydlig. Orsaken sägs ha varit höga tullar som gjorde dessa metallföremål alltför dyrbara. Den svenska satsningen i New York kostade slutligen mer än de 1 200 000 kronorna som budgeten föreskrev. Men när allt summerades så var arrangörerna överens om att svenska staten hade gått med vinst när goodwill-värdet i USA för de svenska näringarna räknades in.

Av hela medarbetarstyrkan på Sveriges paviljong var det två som stannade kvar eftersom de hade träffat en partner och gift sig.

Galleri

Se även
New York World's Fair 1964-65, en världsutställning 1964–65 på samma plats

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar
 
 Welcome to Tomorrow. The University of Virginia

Världsutställningar
New York under 1900-talet
1939 i USA
1940 i USA
Kultur i New York
Vetenskap i USA
Vetenskapsåret 1939
Vetenskapsåret 1940
Konståret 1939
Konståret 1940