kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Maja-Brita Mossberg

Maja-Brita Mossberg, tidigare gift Wollter och Larson, född 3 maj 1936 i Vasa församling i Göteborg, död 17 maj 2023 i Annedals distrikt i Göteborg, var en svensk författare och skribent.

Biografi
Mossberg var dotter till tandläkaren Gustaf Mossberg (1898–1946) och hans hustru Brita Nyberg (1914–1981), omgift Nilsson. Efter studentexamen 1955 vid "Flickläroverket" i Göteborg arbetade hon som elev på ateljén, reklamassistent och copywriter på Gumælius annonsbyrå i Göteborg. Hon började frilansa som copywriter i början av 1960-talet och hade under 1980-talet helt övergått till arbeta som informatör med uppdrag inom olika samhällsorgan: kommuner, landsting, statliga myndigheter och bolag. Mossberg hade också skrivit ungdomsböcker, en ungdomsroman, en roman, facklitteratur samt den skönlitterära biografien "Bakljus" (1994), som författats efter ett tjugotal samtal med tidigare maken Sven Wollter.

Familj
Maja-Brita Mossberg var gift första gången 1956–1958 med skådespelaren Sven Wollter (1934–2020) och andra gången 1961–1978 med redaktören Sven-Gunnar Larson (född 1928), med vilken hon fick tre barn. Mossberg är begravd på Östra kyrkogården i Göteborg.

Bibliografi i urval

Under namnet Maja-Brita Larson
1964 – Hålla ihop (ungdom, Bonniers)
1965 – Halvvägs (ungdom, Bonniers)
1968 – Ha sällskap (ungdomsroman, Rabén & Sjögren)
1969 – Jesper och gubbligan (ungdom, Rabén & Sjögren)
1973 – Malin och julklappsligan (ungdom, Rabén & Sjögren)
1976 – Lätt som en dans – tre dagar med Jenni och Annika (roman, Bonniers)
1978 – Jesper och gubbligan (pocket, Rabén & Sjögren)

Under namnet Maja-Brita Mossberg
1985 – Utbildning av kontaktpersoner/familjer (Göteborgs stad)
1986 – Röster – om arbete bland ungdomar (Socialstyrelsen)
1990 – Göteborg mot AIDS 1989, 1990, 1991 (Göteborgs stad)
1992 – Det sociala arbetets praktik, tillsammans med socialchef Barbro Mellgren (Liber)
1992 – Närbilder – ett praktikfall från Varberg (Teldok)
1993 – Kemikaliesvepet – en rapport om Miljö- och hälsoskydds projekt för att minska användningen av farliga kemikalier i Göteborg
1994 – Bakljus, tillsammans med Sven Wollter (Norstedts)
1996 – Det mest privata i det svenska folkhälsoarbetet – sex, samlevnad och HIV/AIDS i ett mångkulturellt samhälle (Folkhälsoinstitutet)
1998 – En bok i sänder – print on demand (Teldok)
2000 – De nya frihetsrummen – svenska röster om informationsteknik i samtidskonsten (Teldok)

Källor

Externa länkar
 
 

Svenska författare
Svenskspråkiga författare
Svenska författare av barn- och ungdomslitteratur
Författare från Göteborg
Gravsatta på Östra kyrkogården i Göteborg
Födda 1936
Avlidna 2023
Kvinnor
Édouard van Beneden

Édouard Joseph Louis Marie van Beneden, född 5 mars 1846 i Leuven, död 28 april 1910 i Liège, var en belgisk anatom; son till Pierre-Joseph van Beneden.

Beneden blev professor i zoologi och jämförande anatomi i Liège 1870. Han utgav ett stort antal viktiga arbeten inom den jämförande anatomin och embryologin, vilka till största delen trycktes i den av honom tillsammans med Charles van Bambeke från 1880 redigerade tidskriften "Archives de biologie".

Källor 
 

Embryologer
Belgiska anatomer
Belgiska zoologer
Belgiska professorer
Professorer i zoologi
Personer verksamma vid universitetet i Liège
Zoologer under 1800-talet
Belgiska forskare under 1800-talet
Personer från Leuven
Födda 1846
Avlidna 1910
Män
Ugglan
Giovanni Francesco Anerio

Giovanni Francesco Anerio, född omkring 1567 och död 1620, var en italiensk kompositör, bror till Felice Anerio.

Biografi
Anerio var kapellsångare under Palestrina, kapellmästare hos kung Sigismund av Polen, kapellmästare 1610 vid domkyrkan i Verona, 1611 åter i Rom. Anerio var en produktiv kompositör av mässor, motetter, madrigaler med mera, och äger stor betydelse för oratoriets tidigare historia som kompositör till Dialog-Lauder med ämnen som David och Goliat, Paulus' omvändelse och andra liknande.

Referenser
 Svensk uppslagsbok, Lund 1929

Noter

Italienska kompositörer
Italienska musiker under 1600-talet
Födda okänt år
Avlidna 1620
Män
Copiapoa ahremephiana

Copiapoa ahremephiana är en art inom randkaktussläktet och familjen kaktusväxter, som har sin naturliga utbredning i Chile.

Beskrivning
Copiapoa ahremephiana är en tuvbildande kaktus som blir 4 till 8 centimeter i diameter, och har en vit vaxlik hud. Själva tuvan kan bli upp till 50 centimeter i diameter. Roten är träaktig och har en brunaktig bark. Varje huvud är uppdelad i 15 till 18 åsar som blir upp till 4 millimeter höga. På åsarna sitter 4 till 7 raka taggar som blir upp till 23 millimeter långa. Till en början är taggarna orangegula men blir brunsvarta med åldern. Blommorna är gula och blir 2 centimeter i diameter.

Källor

Co Växtindex
ahremephiana
Krukväxter 
Kaktusväxter
Växter i Chile
Utrikesförvaltningen

Utrikesförvaltningen utgörs av det svenska Utrikesdepartementet och Utrikesrepresentationen. Sveriges utrikesminister är chef för utrikesförvaltningen genom att hon eller han är departementschef för utrikesdepartementet och myndighetchef för utrikesrepresentationen. Som myndighetschef omfattas inte denna av det generella förbudet mot ministerstyre.

Se även
Sveriges myndigheter

Referenser

Fotnoter 

Sveriges diplomatiska beskickningar
Myndigheter under Utrikesdepartementet
Utrikesrepresentationen

Utrikesrepresentationen är en benämning för de svenska utlandsmyndigheterna, vilka är en del av utrikesförvaltningen.

Utrikesrepresentationen består av ambassader, konsulat, delegationer samt representationer, däribland FN-representationen och EU-representationen.

Historik
Utlandsrepresentationen var länge helt koncentrerad till Europa. Beskickningen i Washington tillkom vid 1800-talets början, den i Tokyo vid 1900-talets början. Utbyggnaden av representationsnätet i länder i andra världsdelar började först efter andra världskriget.

Se även
Sveriges ambassadörer
Nordens diplomatiska beskickningar

Sveriges diplomatiska beskickningar
Myndigheter under Utrikesdepartementet
Norges utrikesminister

Norges utrikesminister kan syfta på:

Utrikesstatsministern – medlem av det svenska statsrådet och svensk-norsk utrikesminister (1814-1905)
Lista över Norges utrikesministrar – norska utrikesministrar från den 7 juni 1905

Se även
Statsråd (Norge)
Alexis Gripenberg

Claes Alexis Constantin Gripenberg, född 17 januari 1852 i Fredrikshamn, död 10 mars 1927 i Helsingfors, var en finländsk ämbetsman och politiker. 

Alexis Gripenberg var son till postdirektören i Finland Achates Ferdinand Gripenberg och Catharina Orräus.

Gripenberg tillhörde 1885–1891 Finska statssekretariatet i Sankt Petersburg och var från 1891 till 1911 med avbrott 1901–1906 överdirektör i fångvårdsstyrelsen. Han tog aktivt del i den sista ståndslantdagen 1905–1906, bland annat som vice lantmarskalk. 

Gripenberg verkade under första världskriget för Finlands frigörelse från Ryssland och var chargé d'affaires, sedermera minister i Stockholm, från januari 1918 till september 1919, alltså Finlands förste diplomatiske representant i Stockholm.

Han var far till Frans Michael Gripenberg, som var Gustaf Mannerheims rådgivare, och till Georg Achates Gripenberg.

Noter 

Födda 1852
Finlands ambassadörer
Finländska ämbetsmän
Finländska politiker
Personer i finska inbördeskriget
Avlidna 1927
Män
Personer från Fredrikshamn
Haroldson L. Hunt

Haroldson Lafayette Hunt, Jr. eller mer känd som H.L. Hunt, född 17 februari 1889 i Ramsey, Illinois, död 29 november 1974 i Dallas, var en amerikansk oljemiljonär. 

Hunt var den yngste av en barnaskara på åtta, och kunde läsa redan vid tre års ålder; han utmärkte sig tidigt genom ett fenomenalt minne. Hunt lämnade folkskolan efter fem klasser och begav sig ut på vandring. Han korsade västra USA som frisör, cowboy, timmerhuggare och spelare. Därefter slog han sig ned i Arkansas som bomullsodlare, men verksamheten måste ställas in när bomullspriset drastiskt sjönk 1921. Därefter började han med oljeletning och genomförde framgångsrika borrningar i Arkansas. Han förlade sin verksamhet till östra Texas, var den åldrande C.M. "Dad" Joiner upptäckt världens största oljefält. Hunt förvärvade Joiners ägor, som i sin tur dog utfattig.

På 1950-talet gav sig H.L. Hunt in i politiken, och propagerade för högerextremistiska åsikter genom 331 lokala radiostationer runtom i Texas. En del tror att propagandan bidrog till att skapa den hätska atmosfär som rådde i delstaten vid tidpunkten för John F. Kennedys mord 1963. Radioprogrammen finansierades av Facts Forum, Inc., Life Line Foundation och Bright Star Foundation, samtliga Hunts egna stiftelser.

H.L. Hunt var mångårig vän till Lyndon B. Johnson och närde även vänskap med Joseph McCarthy. Hunts PR-man författade 1956 The Lyndon Johnson Story.

Hunt hade tre familjer och 14 barn.

Referenser 
 Ferdinand Lundberg, De rika och de superrika. En studie i pengars makt. Alpha: Göteborg 1972

Externa länkar 
 Hunt Oil Company
 H.L. Hunts grav
 H.L. Hunt's Boys and the Circle K Cowboys
 Hunts arvingar slåss
 Biography of H. L. Hunt av Jerrell Dean Palmer i Handbook of Texas Online

Personer inom USA:s näringsliv
Personer i USA under 1900-talet
Personer från Fayette County, Illinois
Födda 1889
Avlidna 1974
Män
Kvävetriklorid

Kvävetriklorid eller trikloramin är en kemisk förening av kväve och klor med kemisk formel NCl3.

Förekomst
Kvävetriklorid bildas när förorenat vatten desinficeras med klor. Kloret bryter ner kvävehaltiga ämnen som till exempel urea varvid kvävetriklorid bildas. Det är också en naturlig sönderfallsprodukt av monokloramin som används för att desinficera vatten.

Egenskaper
Kvävetriklorid har en pyramidal struktur som liknar ammoniak. Kvävetriklorid är olösligt i kallt vatten, men hydrolyseras i varmt vatten till ammoniak och hypokloritsyra (HOCl).

Kvävetriklorid är explosivt och känsligt för ljus, stark värme och organiska material. År 1812 blev den brittiske kemisten Humphry Davy temporärt blind av en explosion orsakad av kvävetriklorid. Det var den incidenten som fick honom att anställa Michael Faraday som assistent.

Framställning
Kvävetriklorid framställs genom att behandla ammoniak eller ammoniumsalter med klorgas. ammoniumklorid (NH4Cl) bildas som biprodukt.

Kan även framställas genom att elektrolysera en vattenlösning av ammoniumklorid, varvid kvävetriklorid bildas vid anoden.

Användning
Kvävetriklorid har tidigare använts för att bleka mjöl och gick då under handelsnamnet Agene.

Det är en effektiv tårgas, men har aldrig använts som det i någon större skala på grund av sin reaktivitet.

Se även
Kloramin
Kvävetrifluorid
Fosfortriklorid
Kloroform

Källor

Oorganiska aminer
Klorider
Notarienämnden

Notarienämnden är en svensk statlig förvaltningsmyndighet, som sorterar under Justitiedepartementet och handlägger vissa frågor som rör notarietjänstgöring vid domstol. Myndigheten får också meddela föreskrifter om notarietjänstgöring och notariemeritering.

Myndigheten leds av en nämnd, som består av högst sex personer. Domstolsverket utför administrativa uppgifter åt myndigheten.

Externa länkar 
Sveriges Domstolar Notarienämnden

Myndigheter under svenska Justitiedepartementet
John Newport Langley

John Newport Langley, född 2 november 1852 i Newbury, Berkshire, död 5 november 1925 i Cambridge, var en engelsk fysiolog.

Langley blev 1903 professor i fysiologi i Cambridge och utgav från 1894 "Journal of Physiology". Han var en av sin tids främsta fysiologer och framför allt känd för sina, under en lång följd av år i nämnda tidskrift publicerade, undersökningar över det sympatiska nervsystemets fysiologi. Han tilldelades Royal Medal 1892, blev 1908 ledamot av Vetenskapssocieteten i Uppsala, samma år hedersledamot av Svenska Läkaresällskapet och 1911 utländsk ledamot av Vetenskapsakademien i Stockholm.

Källor

Tryckta källor

Noter

Brittiska fysiologer
Brittiska professorer i medicin
Alumner från Universitetet i Cambridge
Alumner från St. John's College, Cambridge
Personer verksamma vid universitetet i Cambridge
Mottagare av Royal Medal
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Ledamöter av Kungliga Vetenskaps-Societeten i Uppsala
Personer i Storbritannien under 1900-talet
Personer från Newbury
Födda 1852
Avlidna 1925
Män
Ugglan
Ledamöter av Royal Society
Sot

Denna artikel handlar om det sot som bildas vid förbränning. Sot är även en gammaldags benämning på en sjukdom, vilken som helst.

Sot är de förbränningsrester som bildas när det finns ett överskott av kol (bränsle) i förhållande till syre. Sot består till 80-90 procent av i huvudsak amorft kol, medan resterande delen utgörs av väte.

Sot orsakar cancer och lungsjukdomar och antas vara mänsklighetens andra största bidrag till den globala uppvärmningen.

Bildningsprocess
Sot bildas genom en process i flera steg. Först sker en nedbrytning av bränslet till alkyner. Dessa polymeriseras sedan till polyaromatiska kolväten (PAH). Därefter kondenseras partiklarna och förlorar ytterligare väte, för att slutligen agglomereras till sotpartiklar.

Blanksot
Blanksot kallas sotbeläggning på insidan av en förbränningskammare (till exempel panna, kamin och ugn) eller skorsten.

Blanksotet består mestadels av tjära från förbränningsämnet som har satt sig på sidorna, och är relativt svårt att få bort för hand. Det bästa sättet att få bort det är att kontrollera förbrännings- och rökgastemperaturen så att den blir så hög att tjäran torkar ut. Med tiden flagnar tjäran och faller ner av sig självt.

Gränsvärden
Det finns ett antal gränsvärden för den tillåtna mängden sot, både när det gäller avgasutsläpp och koncentration i luften. I luften är gränsvärdet enligt EU-direktiv 50 µg/m3.

Mätmetoder
Beroende på var och vad man mäter används olika metoder. I motorer används bland annat laser-inducerad inkandescens.

Användning som pigment 
Sot har mycket länge använts som svart pigment. Långt in på 1900-talet var sotpigmentet kimrök det vanligaste svarta pigmentet i svenskt byggnadsmåleri. Andra sotpigment är bister, lampsvart och carbon black.

Se även
 Sotning
 Glanssot

Referenser

Förbränning
Kol
Miljövetenskap
Norges vicekung

Norges vicekung, norska Norges visekonge, var enligt Norges grundlag av den 4 november 1814 och fram till den 30 juni 1891 titeln på ett ämbete som kunde tilldelas kronprinsen och dennes äldste son inom den svensk-norska unionen. Som vicekung var kronprinsen kungens personliga representant som ordförande för det norska statsrådet i Kristiania. När vicekungsämbetet inte var tillsatt leddes regeringsarbetet i Kristiania av riksståthållaren, vilken biträddes av ett norskt førstestatsråd.

Ordförande i det norska statsrådet
Att Norge även skulle vara ett vicekungadöme inom den svensk-norska unionen föreslogs från norsk sida i juli 1814. Namnet togs upp i de svenska förslagen till norsk grundlag, men i en annan mening. Vicekongen blev nämligen inte någon permanent institution, utan tillsattes efter kungens behag och vicekungen lade alltid ned sitt uppdrag, då kungen själv kom till Norge. 

Hans makt inskränktes till ordförande i det norska statsrådet, med två röster vid lika röstetal. Självständig rätt ägde han endast till att vid speciella tillfällen utse extra statsrådsledamöter. Ämbetet var således likt riksståthållarens, men till vicekung kunde endast kronprinsen och dennes äldste son utses. Som kunglig prins förde han hovstat och kunde inte kallas inför stortinget och inte heller ställas inför riksrätt. Dessutom var det föreskrivet, att han måste bo i Norge och inte fick lämna landet längre än 3 månader. 

Den sista bestämmelsen gjorde att platsen endast var besatt sex gånger, två korta perioder 1814 och 1816, fyra månader 1824 och ett par månader 1833, över ett år från maj 1856 till juni 1857 och slutligen en vecka i mars 1884. 

Med tiden började den norska uppfattningen av ämbetet förändras. I början, och fortfarande av 1844 års kommitté, ansågs det vara till fördel för Norge. Senare ansågs det vara ett provinsmärke på Norge. När det även visade sig sakna praktisk betydelse och dessutom befarades vara avsett att blanda in en kommande kung i partistriden, togs det helt bort i 1867 års kommittéförslag och avskaffades den 30 juni,  1891 genom beslut i Norges statsråd.

Lista över ämbetsinnehavare
Kronprins Karl Johan (9-17 november 1814)
Kronprins Karl Johan (10 juni-16 juli 1816)
Kronprins Oscar (11 april-1 november 1824)
Kronprins Oscar (17 juni-3 december 1833)
Kronprins Karl (17 juni 1856-22 juni 1857)
Kronprins Gustaf (19-26 mars 1884)

Se även
Norges statsminister i Stockholm
Utrikesstatsminister

Referenser

Svensk-norska unionen
Ej längre existerande regeringsämbeten

no:Visekonge#Norge
Rosen (film)

Rosen är en svensk dramafilm regisserad av Staffan Hildebrand och inspelad i Mölnbo, Södertälje kommun 1984.

Filmen utspelar sig i en by i Mellansverige. Orten har sett sina bästa dagar och arbetslösheten har blivit ett stort problem. Byggmästaren Alexander presenterar ett projekt för det socialdemokratiska kommunalrådet. Han vill bygga Silversmeden, ett shoppingcenter, på platsen där den gamla Folkets Hus-byggnaden, uppförd 1922, står. Huset har stått oanvänt under en längre tid och har förfallit. Kommunalrådet är tveksam inför Alexanders planer, att riva det gamla Folkets Hus bär emot, men han har svårt att tacka nej till de arbetstillfällen som projektet innebär.

I Filminstitutets databas står det att filmen hade premiär den 28 september 1984 på Röda Kvarn i Gävle. Det finns dock de som hävdar att första visningen ägde rum den 16 september 1984 på Mölnbo Bio, då med den första 35 mm-kopian direkt från labbet till Mölnbo Bio. Detta skulle i så fall vara Mölnbos första och enda urpremiär.

Rollista 
 Göran Klintberg     -      Jonny
 Lars Amble          -      Ove
 Margreth Weivers    -      Sara
 Ulf Brunnberg       -      Alexander
 Anki Lidén         -      Monica
 Christer Söderlund  -      Sven
 Louise Raeder       -      Pia
 Gus Dahlström       -      Erik
 Johan Berg
 K.G. Berglund
 Gösta Engström
 Peter von Gegerfelt
Ola Karlsson

Mottagande 
Det fanns vissa motsättningar mellan storstadspressen och mindre tidningar från glesbygden då filmen kom. Filmen beskrevs som töntig av de förra men fick bättre kritik av de senare.

Källor 

Svenska dramafilmer
Filmer 1984
Filmer i regi av Staffan Hildebrand
Svenska 1980-talsfilmer
Lars Olson (läkare)

Lars Olson, född 1942, är en svensk läkare och medicinsk forskare.

Lars Olson tog 1964 medicine kandidatexamen vid Karolinska Institutet, disputerade där 1970 och blev docent 1971. Han är professor i neurobiologi vid Institutionen för neurovetenskap på Karolinska Institutet. Han är också medlem av Karolinska Institutets Nobelförsamling.

Källor 

Svenska professorer i neurofysiologi 
Personer verksamma vid Karolinska Institutet 
Män
Födda 1942
Levande personer
Flyktkapitalbyrån

Flyktkapitalbyrån var en svensk myndighet som skapades sommaren 1945 och verksam fram till 1956. Byrån bildades för att kartlägga tysk egendom i Sverige med anledning av de allierades resolution i Bretton Woods i New Hampshire 1944. Resolutionen syftade till att stoppa Tyskland som en krigförande nation i framtiden, efter att landet förlorat andra världskriget. Detta genom att Tyskland utomlands inte skulle kunna säkra kapital som de skulle kunna komma att använda i ett framtida krig. 

De allierade krävde att få överta de tyska tillgångarna i Sverige. Det beslutades dock att dessa tillgångar skulle beläggas med kvarstad och sedan säljas. Del av behållningen skulle sedan överföras till de tre västliga ockupationsmakterna i Tyskland för att fördelas till tyska hushåll. Många företag som hade haft tyska ägare, i många fall sedan före 1920, såldes, exempelvis Landsverk som ägdes av Gutehoffnungshütte genom sitt nederländska dotterbolag Rollo. Även tyska privatpersoners egendom konfiskerades med vissa undantag, undantagen avsåg framförallt i Sverige bosatta tyskars egendom samt svenskfödda tyskors arvegods. Tyska ägare skulle kompenseras av de allierade. 

Likvidationer startades 1946 efter ett avtal (Washingtonavtalet eller Washingtonöverenskommelsen) mellan Sverige och de tre västallierade, och ett svenskt riksdagsbeslut som godkände detta avtal. Genom avtalet hävdes också en svartlistning i USA av svenska företag. Flyktkapitalbyrån var verksam fram till 1956, då denna avvecklades efter ett avtal med Västtyskland. Efter detta senare avtal fick tyskar och tyska företag rätt att ha tillgångar i Sverige samt att återköpa sin tidigare egendom, det senare utnyttjades bland annat av Osram.

Inkomna medel kom att hanteras som ett konkursbo. Efter att svenska staten ersatts med de belopp som utbetalts till ockupationsmakterna för det tyska folkhushållets räkning (150 miljoner) samt med 64 miljoner för återlämnat guld till Belgien och Nederländerna, fick gäldenärer ut 30 % av sina fordringar.

Tyskgruvorna
Begreppet "Tyskgruvorna" tillkom för att beteckna de gruvor i Sverige som ägdes av tyska företag och privatpersoner. Den så kallade Tyskgruvekommittén som ingick i Flyktkapitalbyrån bedömde att vissa av de gruvor som tidigare ägts av tyska intressen och övertagits av flyktkapitalbyrån var lönsamma och gick att driva vidare. Man föreslog att dessa skulle samlas i ett statligt gruvbolag, AB Statsgruvor.

Exempel på tyskgruvor
 Blötbergets gruva
 Håksbergs gruvor
 Ivikens gruva 
 Ickorrbottens gruvor
 Källbottens gruva
 Lekombergs gruva
 Stollbergs gruva
 Sörviks gruva 
 Tyskgruvan

Se även
 Bretton Woodssystemet
 Lekombergsgruppen
 Stora Långviksgruppen

Referenser

Källor
 Dalarnas Tidningar: Dalarna hade 35 gruvor.

Externa länkar
 MAN Rollo History.

Svenska statliga myndigheter bildade 1945
Svenska statliga myndigheter upplösta 1956
Ej längre existerande svenska statliga myndigheter
Sverige under andra världskriget
Hönsgås

Hönsgås (Cereopsis novaehollandiae) är en stor gåsliknande fågel som förekommer i södra Australien.

Utseende 
Hönsgåsen är en kraftig gås som i det närmaste har en helgrå fjäderdräkt med enstaka små runda svarta fläckar. Stjärt-, hand- och armpennorna är svartaaktiga och benen är rosa men med svarta fötter. Den korta svarta nedåtböjda näbben med sin gulgröna vaxhud ger fågeln ett distinkt utseende.

Den mäter 75–100 centimeter på längden, har ett vingspann på 150–190 centimeter och väger 3,1-6,8 kilogram. Hanarna är något större än honorna.

Utbredning och systematik 
Hönsgåsen delas upp i två underarter med följande utbredning:
C. n. novaehollandiae – merparten av utbredningsområdet.
C. n. grisea – Western Australia (är mindre till storleken)

1968 introducerades ett mindre antal till Maria Island.

Släktskap 
Dess släktskap med gässen är oklart. Den förs traditionellt antingen till underfamiljen Anserinae eller Tadorninae som den distinkta släktgruppen Cereopsini, eller också placeras den, kanske tillsammans med de förhistoriska flygoförmögna nyzeeländska gässen i släktet Cnemiornis, i den egna underfamiljen Cereopsinae. Senare genetiska studier visar att hönsgåsen troligen är närmast släkt med den sydamerikanska coscorobasvanen som tillsammans står relativt nära de egentliga gässen och svanarna i Cygnus, Branta och Anser.

Ekologi 
Hönsgäss är betande fåglar som sällan simmar. Deras häckningsområden är gräsmarker belägna innanför den australienska kusten. De häckar direkt på marken i kolonier och utanför häckningstiden bildar de mindre flockar.

Status och hot 
En tidigare minskning av populationen på grund av habitatförlust verkar vara hävd då i varje fall populationen i öster har anpassat sig till att födosöka på odlingsmark. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar arten som livskraftig. Världspopulationen uppskattas till 16.000-18.000 individer.

Namn 
Dess vetenskapliga släktnamn Cereopsis, betyder "vaxlik", från latinets cere-, "vax", och gammalgrekiskans opsi-, "utseende". vilket refererar till gåsens vaxhudsförsedda näbb. Artepitetet novaehollandiae, är Latin för "Nya Holland", vilket är ett äldre namn för Australien.

Referenser

Noter

Källor 
 BirdLife International (2004) Cereopsis novaehollandiae
 Madge, Steve & Burn, Hilary (1987) Wildfowl : an identification guide to the ducks, geese and swans of the world. Christopher Helm, London.

Externa länkar 

 BirdLife - Faktablad över arten

Gäss
Fåglar i australiska regionen
Endemiska fågelarter i Australien