kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Otto Warburg (botaniker)

Otto Warburg, född den 20 juli 1859 i Hamburg, död den 10 januari 1938 i Berlin, var en tysk botanist. Han var avlägsen släkting till sin namne Nobelpristagaren.

Warburg blev docent vid universitetet i Berlin 1891, lärare i tropisk växtkännedom vid dess orientaliska seminarium och sedan professor i botanik vid samma universitet, företrädesvis som representant för kolonisation och nyttoväxtkännedom. Warburg företog 1885–1889 resor i södra och östra Asien, och hans författarskap berör huvudsakligen tropikernas nyttoväxtproduktion, såsom Die Muskatnuss, ihre Geschichte, Botanik, Kultur, Handel, Verwertung (1897), Monographie der Myristicaceen (samma år), Die Kautschukpflanzen und ihre Kultur (1900), samt många artiklar i Der Tropenpflanzer. Av utpräglat deskriptivt innehåll är Monsunia. Beiträge zur Kenntniss der Vegetation des süd- und ostasiatischen Monsungebietes (1900) och Pandanaceæ (i Englers Pflanzenreich, samma år). Warburg författade även det rikt illustrerade verket Die Pflanzenwelt (2 delar, 1913, 1916) och uppsatte 1897 samt utgav till och med 1921 jämte Ferdinand Wohltmann tidskriften Der Tropenpflanzer.

Källor

Externa länkar 

 Biografi dari Universitas Berlin
 Biografi dari Pusat Otto Warburg Center
 Otto Warburg Minerva Center for Agricultural Biotechnology
 Naskah pribadi Otto Warburg yang disimpan di Arsip Zionis Pusat di Yerusalem, yang diberi kode The notation of A12.

Tyska professorer i botanik
Alumner från Bonns universitet
Alumner från Strasbourgs universitet
Personer verksamma vid Humboldt-Universität zu Berlin
Botaniker under 1800-talet
Botaniker under 1900-talet
Tyska forskare under 1800-talet
Tyska forskare under 1900-talet
Personer från Hamburg
Födda 1859
Avlidna 1938
Män
Ugglan
Otto
Vathy

Vathy, alternativt Vathí ofta kallad Samos, på grekiska Βαθύ, är den grekiska ön Samos huvudstad sedan 1830-talet, då den övertog titeln från stadens chora. Staden är den största på ön, med ungefär 6 000 invånare. Staden har även öns största hamn. Den är indelad i två delar; Kato-Vathy och Ano-Vathy, "låga staden" och "höga staden".

Referenser

Noter 

Orter i Nordegeiska öarna
Samos
Steuch

Steuch (uttalat [stök]) är en svensk adlig ätt som förut hette Stök och Steuchius. Ätten har delvis varit bosatt i Danmark.

Stamfader för ätten är Erik Pedersson Stök som var fogde i Oppunda härad under mitten av 1600-talet. Dennes son var hovpredikanten hos drottning Kristina och sedermera superintendenten Petrus Erici Steuchius, som första gången var gift med Birgitta Ilsbodina som var dotter till domprost Mattias Ilsbodinus och Bureättling.

Deras son Mattias Steuchius blev ärkebiskop 1714. Han var gift med Anna Tersera, som var dotter till biskop Johannes Elai Terserus och Elisabeth Troilia, dotter till Stormor i Dalom. Deras barn adlades 1719 på namnet Steuch, och sönerna introducerades samma år på nummer 1582.

Döttrarna till Mattias Steuchius blev stammödrar till de adliga ätterna von Asp, Ihre och von Hermansson. Den äldste sonen, Johannes Steuchius, blev ärkebiskop efter sin fader 1730, och sonen Elof Steuch blev professor. Sonen Mattias Steuch den yngre adlades redan 1714 av Karl XII i Turkiet och med ett annat vapen, men han slöt själv sin ätt på svärdssidan; en dotter blev stammoder till äldre ätten Bruncrona.

Källor 
 Gabriel Anrep, Svenska adelns Ättar-taflor, Volym 4, s. 152 ff, 415
 Riddarhusets ätt- och vapendatabas
 Svenskt biografiskt lexikon, Stockholm 1973, s. 760f, 763
 http://wc.rootsweb.ancestry.com/cgi-bin/igm.cgi?op=PED&db=janeur&id=I2196

Adlade 1719
Svenska adelsätter
Bureätten
.44 Magnum

.44 Magnum (10,9 × 33 mm) är en patron designad av Elmer Keith för grovkalibriga revolvrar. Patronen introducerades på marknaden 1956 då både Smith & Wesson och Sturm, Ruger & Co. lanserade revolvrar i kaliber .44 Magnum. Kalibern har också använts i karbiner och automatpistoler trots att flänsen i patronens botten gör den mindre lämplig för andra vapen än revolvrar.

.44 Magnum har en grov och tung kula (normalt runt 16 gram) som ofta uppnår utgångshastigheter över 400 meter per sekund vilket ger kulan betydligt mer energi än till exempel .45 ACP. Nackdelen är den hårda rekylen som är påfrestande för skytten och gör att det tar längre tid att sikta om mellan skotten. En annan nackdel är att det höga gastrycket gör att trumma eller patronläge måste göras starkt vilket ger ett tyngre vapen.

.44 Magnum i populärkultur

Trots att kalibern snabbt blev populär bland vapenentusiaster var den länge relativt okänd bland allmänheten. Detta ändrades 1971 när actionfilmen Dirty Harry med Clint Eastwood i huvudrollen hade premiär. Rollfiguren Harry Callahan använde en Smith & Wesson Model 29 och beskrev den som ”the most powerful handgun in the world”. Vapen i den kalibern har sedan dess dykt upp i otaliga filmer vilket har gett patronen en smått legendarisk status.

Vapen i kaliber .44 Magnum

Revolvrar
Smith & Wesson Model 629
Ruger Super Blackhawk
Ruger Super Redhawk

Pistoler
Desert Eagle

Karbiner
Marlin Model 1894

Källor 

Finkalibrig ammunition
Cortes (Portugal)

Cortes var ett politiskt riksmöte i Portugal där deltagarna representerade adeln, prästerskapet och folket i syfte att ta ställning till frågor som gällde rikets angelägenheter. I varierande utsträckning hade Cortes makt att vara med och stifta lagar och fatta viktiga beslut, men kungen hade det sista ordet.
 
Cortes hölls från 1211 till 1828. Enligt traditionen samlades Cortes för första gången i Lamego år 1139.

I slutet av 1800-talet fick Portugal en konstitutionell monarki – regeringen utsågs inte längre av kungen utan av ett folkvalt parlament – och benämningen Cortes ersattes successivt av andra benämningar.
Numera kallas parlamentet i Portugal för Assembleia da República.

Referenser

Noter 

Portugals historia
Ej längre existerande parlament
Sankt Johanneskyrkan, Stockholm

S:t Johanneskyrkan var en klosterkyrka belägen i Stockholm, invigd 1514 av biskop Otto Svinhufvud och riven troligen på 1530-talet efter reformationen. Klosterkyrkan tillhörde Johanniterklostret i Eskilstuna och var belägen i Kvarteret Glaucus vid nuvarande Johannesgränd på Stadsholmen i Stockholm.

Bakgrund inom Johanniterorden 
Kyrkan tillhörde Johanniterorden, som var verksam i Stockholm sedan 1330-talet och egentligen var en gren eller "filial" till moderklostret i Eskilstuna. Tomten i nuvarande kvarteret Glaucus ägdes 1495 av Sten Sture den äldre. Han började uppföra en magasinsbyggnad, och träpålar från detta bygge återfanns vid en arkeologisk undersökning 1997–1998. Sten Sture bytte något år efter 1495 sin tomt med Johanniterorden eller Eskilstunabröderna som de också kallades i Sverige. Bytet var en kompensation för en tomt på Helgeandsholmen som ägdes av Johanniterorden sedan 1334 och som de hade fått i gåva av Magnus Eriksson. Av "försvarsskäl" skulle Johanniterorden lämna Helgeandsholmen. 

År 1499 anger tänkeboken Johanniterorden som ägare av den nya tomten som låg i sydvästra hörnet av dagens kvarter Glaucus. Historikern Henrik Ahnlund bedömer att tomtens läge måste ha förefallit Johanniterorden mycket gynnsamt, då den fanns i direkt anslutning till Kogghamn som var medeltidens motsvarighet till Skeppsbron. Här hade orden alla möjligheter att utöva sin barmhärtighetsgärning.

Kyrkobyggnad 
Kyrkan invigdes den 14 augusti 1514 av biskop Otto Svinhufvud från Västerås. Närvarande var bland andra Sten Sture den yngre. Kyrkan har då uppskattningsvis varit 11–12 meter bred och 32–33 meter lång.

Reformationen 

År 1527 övertogs kyrkan och tomten av staten i samband med Gustav Vasas reduktion. När exakt kyrkan revs går inte att klarlägga. Byggnaden omnämns i olika dokument 1532 och 1533. På Vädersolstavlan från 1535 finns ingen byggnad redovisad som skulle kunna tolkas som S:t Johanneskyrkan; då var den antagligen riven. Kyrkans tegel användes senare till befästningsbyggen.

Utgrävningar i modern tid 
Vid schaktningsarbeten i Johannesgränd under 1960-talet påträffades rester av kyrkans södra grundmurar. Den södra grundmuren ligger med sin överkant mellan 1,0 och 1,3 meter under dagens gatunivå och ungefär lika långt ut från nuvarande byggnadens sockel. En kolonn av kalksten som antas komma från kyrkan tillvaratogs. Till Johanniterordens kyrka fanns också en mindre kyrkogård där man fann rester av kistor och människoben.

Se även
 Johanniterorden i Stockholm

Referenser

Noter

Källor

 Johanniterordens webbplats : historik

Stockholm under 1500-talet
Ej längre existerande byggnader i Gamla stan
Ej längre existerande kyrkobyggnader i Stockholm
Ej längre existerande romersk-katolska kyrkobyggnader i Sverige
Johanniterorden i Sverige
Stockholm (1500-talet)
Våldtäkterna i Bjästa

Våldtäkterna i Bjästa var startpunkten för en svensk samhällsdebatt under vintern och våren 2010, om respekten för brottsoffer. Bakgrunden var en händelse i mars 2009 då en 14-årig flicka i Bjästa söder om Örnsköldsvik i Ångermanland blev våldtagen av en 15-årig pojke, vilket han dömdes för i både tingsrätt och hovrätt. Senare i juni 2009 våldtog pojken ytterligare en flicka och dömdes även för detta brott.

Uppdrag gransknings reportage "Den andra våldtäkten" 
TV-programmet Uppdrag granskning i Sveriges Television sände den 24 mars 2010 ett reportage, "Den andra våldtäkten", om hur ett våldtäktsoffer utsattes för lokalsamhällets misstroende. Reportaget i Uppdrag granskning, som fick stor uppmärksamhet även i övriga medier, beskrev hur brottsoffren belades med skuld och förlorade samhällets stöd, medan förövaren möttes med förståelse och respekt både i skolan, kyrkan och i en Facebookgrupp. Den debatt som följde på händelserna handlade bland annat om skolans och det övriga samhällets oförmåga att stödja brottsoffer.

Efterspel 
Den våldtagna flickan och hennes familj flyttade från Bjästa.

Biskopen Tuulikki Koivunen Bylund kritiserade Bjästaprästen Lennart Kempes uttalanden som "utan tvekan naiva och oreflekterade" och förklarade att "som kyrka ska vi stå på de utsattas sida". Kempe bad om ursäkt. Härnösands domkapitel fann att Kempe brustit i sin yrkesroll och gav honom en skriftlig erinran. 

Efter att TV-programmet gjorde fallet känt och det uppmärksammades i sociala medier, utsattes gärningsmannen och hans familj för ett stort antal hot vilket föranledde polisen att ge dem personskydd. Även en pojke på samma skola, som hade samma förnamn som gärningsmannens fingerade namn, hotades.

Verbet att bjästa togs upp i Språkrådets nyordslista 2010 för att ta parti för en förövare av ett brott och mobba offret.

Utmärkelser och nomineringar 
"Den andra våldtäkten" belönades med TV-priset Kristallen 2010 för årets granskning. Nicke Nordmark och Hasse Johansson vid Uppdrag granskning belönades med Stora journalistpriset 2010 för årets avslöjande.

Journalisterna Yasmine El Rafie och Carl Fridh Kleberg föreslog 2011 fyra användare i en Flashback-tråd som vinnare av journalistpriset Guldspaden, då tråden var det medium där scoopet först publicerades. Föreningen Grävande Journalister delade dock inte ut något pris i kategorin "Webb" det året. Guldspadejuryns ordförande Hanna Stjärne sade att juryn valde att inte nominera något av de tiotal bidrag som hade skickats in till webbkategorin eftersom de inte höll. Detta trots att konkurrensen enligt Stjärne var extremt hård.

El Rafie och Kleberg kritiserade etablerade medier för att inte ha följt upp och spridit nyheten förrän efter Uppdrag gransknings program flera månader senare.

Referenser

Externa länkar
Uppdrag gransknings program om våldtäkten, SVT Play

2010 i Sverige
Våldtäkter i Sverige
Skandaler i Sverige
Silverlöpare

Silverlöpare (Bembidion argenteolum) är en art i insketsordingen skalbaggar som tillhör familjen jordlöpare. 

Den är en liten (6-7,5 millimeter), svart och slankt byggd jordlöpare med långa antenner och ben. Ett av artens kännetecken är att den har silverfärgade fläckar på täckvingarna. 

Artens utbredningsområde sträcker sig från västra Europa österut till Sibirien. I Sverige är den rödlistad som sårbar och den är rödlistad också i Norge och Tyskland.

Skalbaggarna är aktiva på dagen och lever på rov. Dess habitat är öppna och sandiga platser (exempelvis sandstränder) nära vattendrag och sjöar.

Referenser
Artdatabankens faktablad om silverlöpare, läst 28 mars 2010.

Externa länkar 

Jordlöpare
Kvarteret Argus

Kvarteret Argus är ett kvarter i Gamla stan i Stockholm. Kvarteret omges av Österlånggatan i väster, Tullgränd i söderd, Skeppsbron i öster och Packhusgränd i norr. Största byggnaden i kvarteret är Tullhuset.

Namnet
Den övervägande delen av kvarteren i Gamla stan har döpts efter begrepp (främst gudar) ur den grekiska och romerska mytologin. Argos  (latin: Argus) var i den grekiska mytologin en jätte eller ett monster med hundra ögon av vilka alltid ett ögonpar vakade.

Kvarteret

Kvarteret bildades år 1729 och hade då 7 fastigheter (Östra 131, Östra 132, Östra 133, Östra 134, Östra 135, Östra 136 och Östra 137). År 1885 fanns 7 fastigheter (Argus I-VII). Idag har kvarteret tre fastigheter, Argus 4, 6 och 8.

På platsen för kvarteret Argus fanns den medeltida Kogghamnen och förmodligen nyttjades området redan på 1200-talet som handelsplats. På 1400-1500-talen sträckte sig den östra stadsmuren genom kvarteret, där två av murens försvarstorn varit belägna. Grundmurar till det torn som funnits vid Tullgränd har påträffats vid arkeologiska undersökningar i Argus 4. Delar av 1500-talets Koggabro har hittats vid grundförstärkningsarbeten i fastigheten Argus 4 och vid schaktningar längs Skeppsbron.

Största fastigheten är Argus 8, som upptar hela norra delen av kvarteret. Här uppfördes Tullhuset (adress Skeppsbron 38) som är ritat av arkitekt Erik Palmstedt och byggt mellan 1783 och 1790 med Gustav III som uppdragsgivare. Huset inrymmer idag kontor sedan Tullverket lämnade lokalerna år 2000. 

I Argus 4 (Skeppsbron 40) ligger Küselska huset. Huset uppfördes 1701 efter ritningar av arkitekt Nicodemus Tessin d.y. Byggherre och beställare var grosshandlaren Roland Eliaeson, som räknades till en av Stockholms rikaste män vid 1600-talets slut. Vid 1700-talets mitt köptes fastigheten av Carl Gottfried Küsel.

I Argus 6 (Österlånggatan 51) finns sedan 1721 krogen Den gyldene freden. Restaurangen anses vara en av Stockholms äldsta krogar. Enligt forskare i stockholmiana, Björn Hasselblad ("Stockholmskvarter") är det till och med Sveriges äldsta bevarade stadskrog.

Bilder

Se även
 Lista över kvarter i Gamla stan

Källor

Referenser

Tryckta källor

Externa länkar

 Stockholmskällan har media angående kvarteret Argus.

Byggnader och anläggningar i Gamla stan
Kvarter i Gamla stan
Stockholms historia
Dubbel vid Collector Swedish Open Women 2009

Gisela Dulko och Flavia Pennetta vann finalen med 6–2, 0–6, 10-5 mot Nuria Llagostera Vives och María José Martínez Sánchez.

Dubbelfinalisten María José Martínez Sánchez tog hem titeln i singelturneringen.

Seedning

Lottning

Externa länkar 
Draw

Collector Swedish Open Women 2009
Nyängsgruvan

Nyängsgruvan (även Nyängs gruvor, Nyängsfältet, eller bara Nyäng) med Långnäs anrikningsverk är ett malmfält med fyra före detta järngruvor i Långnäs i Hofors kommun, Gävleborgs län. Området ligger cirka 5 km sydost om Hofors, i ett område rikt på nedlagda gruvor, inklusive Vingesbacke och Storbergets gruvor (däribland Stollgruvan/Stillagruvan, Storgruvan, Fräkengruvorna och Johannesgruvan).

Historia 

Första gången gruvdrift i Nyäng finns noterat är 1646, men gruvdriften kom igång ordentligt först 1785. Gruvorna försåg Hofors bruk med högkvalitativ och fosforfattig järnmalm. Området är dock i viss mån svår att bearbeta, då berggrunden är rik på sprickor.

Den huvudsakliga gruvan kallas kort och gott för Nyängsgruvan och ägdes av Hofors AB, senare SKF. I denna bröts magnetit i två malmstreck, ett med skarn och ett med kalksten. Detta gav två olika malmkvalitéer, vilket löstes på så vis att kalkstensmalmen bröts och anrikades på sommaren och skarnmalmen på vintern. Det bröts även i någon mån hematit, i en djupt liggande krosszon och man tog också upp bergbeck. Mellan 1937 och 1939 sänktes Joels schakt till 602 meter, vilket gjorde gruvan till Sveriges då djupaste gruva och världens då djupaste järngruva. Joels schakt blev slutligen 663 meter djupt. Gruvan lades ner 1966. Huvudshaktet hette Unos schakt och dess lave är idag riven. De byggnader som finns kvar är maskinhuset, gruvstugan, verkstad och transformatorstation, samt ett garage som tidigare var serviceverkstad och lokstall, för den smalspåriga järnväg som gick från Vingesbacke via Nyängsgruvan till anrikningsverket i Långnäs.

Långnäs anrikningsverk togs i bruk 1910, men brann ner 1935. En snabb återuppbyggnad gjorde att det kunde börja användas igen samma år. Verket byggdes ut 1954 med krosshus, stångkvarn och finsligavdelning. Verket använde marklutningen för att med gravitationens hjälp transportera den bearbetade malmen inne i verket. Verket lades ner i samband med Vingesbackes nedläggning 1980. Idag är anrikningsverket tömt invändigt på maskiner och dylikt.

Anrikningssanden från Nyäng och Vingesbacke deponerades i och intill sjön Stor-Gösken, främst vid Långnäs bergmullsdeponi. Efter att Vingesbacke lagts ner överlät SKF år 1981 deponin till Hofors kommun.

Källor

Tryckta källor

Noter

Externa länkar
Teknisk Tidskrift 8 oktober 1932 sid. 65–69: Något om Hofors bruks gruvdrift och dennas rationalisering.
Teknisk Tidskrift 8 oktober 1932 sid. 74–78: Något om Hofors bruks gruvdrift och dennas rationalisering, forts.

Gruvor i Hofors kommun
Gruvor i Gästrikland
Järnmalmsgruvor
Palmett

Palmett (franska palmette, diminutiv av palme, "palm") är ett ofta förekommande ornament, sammansatt av smala, solfjäderformigt ordnade blad, vanligen sammanhållna vid basen av ett slags fäste, som ibland åt båda sidorna fortsätter i spirallagda band. Motivet, som tidigast förekommer i den assyriska konsten, tycks där vara hämtat direkt från naturen och utgöra en stiliserad ombildning av en palmkrona. Det förekommer senare under många former, både som fristående avslutning, i relief och som målning, inom den grekisk-romerska konsten ofta omväxlande med andra växtmotiv, särskilt liljeartade blommor eller knoppar, och med dessa bildande så kallade antemier. Från den antika konsten har palmetten upptagits av medeltidskonsten samt, framförallt, av renässansen och därpå följande stilarter. Från den assyriska konsten har palmetten å andra sidan övergått till de senare västasiatiska konstformerna samt återfinns i arabernas, iraniernas och indiernas ornamentik, även om den där på många sätt är upplöst och ombildad.

Även den svenska bildhuggaren Harald använda palmetter i gravvårdar i Västergötland under 1100-talet.

Se även 
Akroterion

Källor

Externa länkar

Ornament
Emotional

Emotional är ett album av Fibes, Oh Fibes!. Albumet släpptes 2006 och innehåller bland annat en av deras stora hitar "Get Up".

Låtlista
 "Goodbye Beloved Ones" - 2:57
 "Get Up" - 3:47
 "Secret Diamond Deal (Don't Give It Up)" - 3:44
 "Can't Be So" - 3:43
 "Last Party" - 4:01
 "Silhouette" - 5:23
 "Emotional" - 1:41
 "Miss Mystikal" - 3:07
 "Nothing's Gonna Beat Us This Time" - 5:15
 "Mama's Soldier" - 4:58
 "LA Girls" - 5:47
 "The Sheets, the Moans, Your Sweet Braids" - 4:26
 "Little Oldie" - 5:25

Musikalbum 2006
Brännoffer

Brännoffer (grekiska holókauston (Septuaginta), neutrum av holókaustos "bränd hel", en grekisk översättning av hebreiska ōlâ "det som går upp", det vill säga i rök), ett slags hos judarna brukligt offer, varvid offerdjuret - utom huden, som förut avdragits - helt och hållet uppbrändes på altaret. Ursprungligen var 'ōlâ beteckning för offer i allmänhet, det vill säga det som kommer upp på altaret; senare blev det ett bestämt slag av offer, nämligen sådana, som helt och hållet förbrändes (hebreiska kâlil, latin holocaustum). Före exilen tycks ett brännoffer ha förekommit endast varje morgon (Andra Konungaboken 16:15). Men efter hemkomsten från fångenskapen i Babylon tycks man såväl morgon som kväll ha framburit ett brännoffer i Jerusalems tempel; därför talas det i det senare lagspråket om 'ōlât hât-tâmid, det dagliga brännoffret.

Ordet Holocaust i betydelsen förintelsen påträffas första gången 1957, tidigare känt på hebreiska som Shoah "katastrof".

Källor

Dictionary.com: Holocaust

Judendom
Offer

de:Holocaust (Begriff)
Anton Anjou

Anton Frans Karl Anjou, född 1854 i Vada socken, Stockholms län, död 20 november 1906 i Oscars församling, Stockholm, var en svensk ämbetsman och personhistorisk författare.

Medan Anjou, som var vice häradshövding, var verksam vid Svea hovrätt som notarie kom han i kontakt med manuskriptet Samlingar till Svea Hofrätts Historia, som hade dragits upp av Herman Odelberg, och blev intresserad av detta. Anjou kompletterade manuskriptet och gav 1899 ut det som Kongl. Svea hofrätts presidenter samt embets- och tjänstemän 1614-1898. Han fortsatte därefter att ge ut ytterligare personhistoriska verk fram till sin död 1906, bland annat Den vallonska slägten Anjou jämte förgreningar: Genealogiska och biografiska anteckningar 1630-1902 om sin egen släkt Anjou.

Externa länkar 
Verk av Anton Anjou tillgängliga i digitalt format via Internet:
 
 Riddare af Konung Carl XIII:s orden: 1811-1900: biografiska anteckningar hos Archive.org

Noter 

Personhistoriker
Svenska genealoger
Svenska ämbetsmän under 1800-talet
Svenska historiker under 1800-talet
Födda 1854
Avlidna 1906
Män
Personer från Vada socken
Anton
Fistboll

Fistboll är i huvudsak en utomhussport där syftet är att slå bollen till marken på motståndarens del av planen.
Spelet har rötter i Niedersachsen och bär vissa likheter med volleyboll.

Fistboll i Sverige 
I Sverige finns Svenska Fistbollsförbundet med ordförande Pelle Hallberg, förbundet är medlem i International Fistball Association men inte i Riksidrottsförbundet

Internationella mästerskap

Medlemmar i IFA

Afrika

Amerika

Asien

Europa

Oceanien

Spelregler 
 IFA-Spelregler (PDF, )
 IFA-Spelregler (PDF, )

Externa länkar 
International Fistball Association  

Bollsport
Lagsport
Stillness of Heart

"Stillness of Heart", släppt som singel 29 januari 2002, är en låt skriven av Lenny Kravitz och Craig Ross. Den finns med på Kravitz's album Lenny från 2001. Låten karaktäriseras bland annat av violinslingor mot slutet.

Musiksinglar 2002
Gemista

Gemista eller Yemista (grekiska: γεμιστά) är en grekisk maträtt, speciellt vanligt förekommande på Samos, som består av tomater och paprikor som fylls med ris och kryddor, såsom oregano, basilika och körvel, och gräddas i ugn. Äggplanta och squash kan också användas som grönsaker. Rätten serveras vanligtvis med pommes frites eller annan friterad potatis. Den brukar tillredas under sommaren när färska grönsaker finns att använda, och kan ätas varm eller kall som meze eller förrätt. Det finns även varianter med köttfärs, ost och bacon eller pinjenötter och russin.

På Kreta brukade man fylla grönsakerna med bulgur (grekiska: πλιγούρι, pliguri), en vetesort som liknar couscous. Sådana fyllningar är vanliga i länder som Turkiet och Libanon och kallas då dolmar.

Referenser

Grekiska maträtter