kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Carl Rune Larsson

Ej att förväxla med Rune L. Larsson
Carl Rune Larsson, född 6 februari 1923 i Malmberget, död 23 mars 1989 i Uppsala, var en svensk dirigent och pianist.

Biografi
Larsson studerade piano för Hilda Waldeland och Olof Wibergh samt dirigering för Tor Mann vid Musikhögskolan i Stockholm.

Han var repetitör vid Oscarsteatern i Stockholm 1947–1948, vid Kungliga Teatern 1948–1952, dirigent vid Stora Teatern i Göteborg 1952–1962, dirigent för Gävleborgs läns orkesterförening 1962–1967 samt director musices vid Uppsala universitet 1967–1989. 1968–1969 var han även sånganförare i Allmänna Sången.

Larsson grundade Uppsala Kammarorkester 1968, sedermera utvecklad till Upplands musikstiftelse. Carl Rune Larsson har gjort betydande insatser för svenskt musikliv och arbetade även för Rikskonserter och medverkade även en tid i Stockholms konserthusstiftelses repertoarråd.

Carl Rune Larsson invaldes som ledamot 804 av Kungliga Musikaliska Akademien den 19 februari 1976, och promoverades till hedersdoktor vid Uppsala universitet 1978.

Diskografi
Främling i paradis : ur op. "Kismet" / Ragnar Ulfung med orkester ; Dirigent: Carl Rune Larsson [Stockholm : Skandinaviska Grammophon], [1956] 
Romanser av Nystroem, Rangström och Karkoff : En julhälsning från Rikskonserter / Dorothy Irving och Carl Rune Larsson Expo Norr, [ca 1969] 
Världens vackraste vaggvisor / Gunnel Eklund,  Telestar,  1970 
Allan Pettersson / Karl Sjunnesson, Caprice,  1974, insp. 1973? 
Barfotasånger / Allan Pettersson Caprice, 1974 

Pianokvartett e-moll ; Solo- och körsånger / Erik Gustaf Geijer Stockholm : Rikskonserter,  1982 

Colours in play / Åke Erikson Stockholm : STIM : Svensk Musik,  2005

Källor

Noter

Webbkällor
Carl Rune Larsson i Svensk mediedatabas

Tryckta källor
Carl Rune Larsson i Vem är det, sid 632, 1985

Vidare läsning

Svenska dirigenter
Svenska klassiska pianister
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Director musices
Personer verksamma vid Uppsala universitet
Hedersdoktorer vid Uppsala universitet
Hedersledamöter vid Norrlands nation
Födda 1923
Avlidna 1989
Män
Gravsatta på Uppsala gamla kyrkogård
Personer från Gällivare socken
Lena Nordholm

Lena Anita Nordholm, född 1944, är en svensk professor och ämbetsman. Hon var rektor för Högskolan i Borås 2006–2011. Som rektor var Nordholm särskilt engagerad för att Högskolan i Borås skulle få status som professionsuniversitet. 

Nordholm disputerade i psykologi 1972 vid University of Maryland, USA, med avhandlingen Group pressures and individual characteristics in the prediction of conformity behavior. Hon kom att inrikta sig på att forska och undervisa i hälsovetenskap och arbetade först i över ett decennium i Australien innan hon 1988 knöts till Göteborgs universitet. 1994 utnämndes hon till docent och 2002 till professor. 2001 kom hon till Högskolan i Borås, först som prorektor och från 2006 till 2011 som rektor. Lena Nordholm blev medicine hedersdoktor vid Göteborgs universitet 2007.

Referenser

Noter

Externa länkar
 Presentation på Göteborgs Universitet
 

Svenska professorer i psykologi
Kvinnor
Födda 1944
Levande personer
Personer verksamma vid Högskolan i Borås
Nybrovikens skridskobana

Nybrovikens skridskobana var under drygt 20 år omkring sekelskiftet 1900 en samlingspunkt för skridskosporten i Stockholm. Skridskobanan skapades på initiativ av Stockholms Roddförening, där idrottsledaren Viktor Balck var ordförande och en drivande kraft. I april 1883 bildades Stockholms allmänna skridskoklubb, som hade som uppgift att anlägga en allmän skridskobana på Nybroviken. Verksamheten inleddes den 17 januari 1884 och pågick till och med vintern 1904/1905. 

Skridskosporten kunde även utövas på flera andra isar i centrala Stockholm, bland annat på Djurgårdsbrunnsviken och Riddarfjärden, men skridskobanan på Nybroviken hade en speciell roll som mötesplats för olika samhällsgrupper. I boken Nya Stockholm skildrar Claës Lundin folklivet på och intill skridskobanan: "Så snart isen på Nybroviken är någorlunda pålitlig, ser man hvarje middag hela skaror af herrar och damer under trettio år och äfven öfver med lätta steg skynda ned åt viken, och skridskorna skramla så muntert under muffen och bredvid öfverrocksfickan."

Runt omkring skridskobanan, som delvis var belyst, uppfördes åskådarplatser och mitt på viken byggdes en musikpaviljon "...hvarifrån en af lifgardenas musikkårer låter höra sig".

I boken Hela Stockholm (1912) skriver författaren Beyron Carlsson att Nybroviken var en "...idealisk plats för en skridskobana, skyddad for blåst och omramad af långsträckta kajer, där åskådartribuner restes vid de stora uppvisningarna. Det var en nordisk motsvarighet till kontinentens ispalats och det suckades mycket den gången hamnkapten schasade bort skridskoåkarna under uppgift att kajerna behöfdes för sjötrafiken".

Skridskobanan på Nybroviken var både en samlingsplats för den skridskoåkande stockholmska allmänheten och för olika tävlingsarrangemang med hastighetsåkning och figuråkning. År 1887 planerades de första internationella tävlingarna, men eftersom det saknades utländska deltagare blev det istället ett svenskt mästerskap. Den 24 februari 1889 deltog dock både norrmän och finländare i tävlingarna. Skridskobanan användes också vid Nordiska spelen 1901, bland annat för bandy.

Skridskobanan och dess dragningskraft som vintercentrum i den sena 1800-talets Stockholm besjungs av Povel Ramel i sången Titta det snöar som inleds med tidsreferensen När farmor åkte skridsko uppå Nybrovikens is.

Se även
Skridskopaviljongen

Referenser

Externa länkar
http://www.speedskatingnews.info/en/data/rink/SWNY/
https://web.archive.org/web/20040830082426/http://www.skatebase.com/rinks/swe3.html#1117
https://web.archive.org/web/20100220070448/http://www.skateresults.com/rinks/stockholm_nybroviken

Östermalm
Ej längre existerande sportanläggningar i Stockholms län
John Hertzberg

John Konrad Hertzberg, född 22 december 1871 i Norrköping, död 15 maj 1935 i Danderyd, var en svensk fotograf och hovfotograf samt fysiker. Herzberg blev särskild uppmärksammad för att vara den som lyckades framkalla negativen från Andrées polarexpedition; bilderna hade legat nedfrusna i snön i över 30 år innan Hertzberg tog sig an dessa år 1930.

Efter studier i Wien (1896-1897), Paris (1897–1898) och vid KTH i Stockholm (1899–1902) samt därefter i Berlin etablerade han en fotoverksamhet vid Hamngatan i Stockholm, och blev 1909 hovfotograf.

1919 sålde han ateljén för att kunna ägna sig helt den lärarbefattning som han innehade vid KTH i Stockholm. 1921 blev han docent i fotografi där.

Hertzberg kom 1899 i styrelsen för Svenska Fotografers Förbund och blev 1911 redaktör för förbundets egen tidskrift Svenska Fotografen, han lämnade dock denna befattning efter en schism 1916. Åren 1919 till sin död 1935 var han ordförande i Fotografiska Föreningen. 

Hertzberg var en av Sveriges främsta fotografer, men spelade också en viktig roll som lärare och som fototekniker. Han var även en av de första i landet som experimenterade med färgfotografin. Redan 1903 publicerade han i Fotografisk Tidskrift en färgbild som han hade framställt via tre separata negativ, ett för varje färg (rött, blått och grönt).  När Autochromeplåtarna kom på marknaden var Hertzberg den förste att prova metoden. 

Hans stora tekniska kunskap kom väl till pass när valet föll på honom att framkalla och kopiera Andréexpeditionens återfunna filmrullar som hade legat i 33 år i Vitöns is. Bland expeditionens rester fanns sju i kopparhylsor förvarade filmrullar, av vilka fyra var exponerade. Efter flera veckors mörkrumsarbete kunde han rädda 93 bilder och presentera resultatet. Han hade lyckats över förväntan och expeditionens bilder blev ett enastående tidsdokument över den tragiska utgången.  Bilderna släpptes fria för publicering den 25 november 1930. Dagens Nyheter hade dem redan dagen innan på sin första sida.

Sorgligt nog misshandlades senare de unika negativen under lång och vårdslös förvaring på KTH. Detta är bilder som är världsunika, både genom sin unika dokumentation men också för John Hertzbergs insatser vid räddningen. Bilderna är internationellt kända (bland annat inspirerade Hertzbergs räddning av negativen Jochen Hemmleb som 1999 sökte och fann George Mallory på Everest. Tyvärr återfanns inte Mallorys Kodak vars innehåll Hemmleb annars hade gott hopp om att kunna rädda för eventuella bevis att Mallory och Irving hade nått toppen redan 1924). Strindbergs bilder innehåller troligen information som Hertzberg 1930 inte kunde utvinna, men som moderna scanningtekninker hade kunnat ge oss idag – om Kungliga Tekniska Högskolan hade ordnat bättre förvaring. Hertzberg finns representerad vid Moderna museet i Stockholm.

Referenser

Noter

Tryckta källor

 Svenska fotografer 1899-1911, s. 63-64

Födda 1871
Avlidna 1935
Svenska fotografer
Män
Konstnärer från Norrköping
Mount Bosavi

Mount Bosavi är ett berg i provinsen Southern Highlands i Papua Nya Guinea. Berget är en numera utdöd vulkan på Great Papuan Plateau, en del av Kikoriflodens flodområde. Kratern är ungefär fyra kilometer bred och en kilometer djup, och hyser många unika arter.

Delar av berget ingår i Sulamesi Wildlife Management Area som etablerades 2006. Den utgör en del av ett av Unesco föreslaget världsarv, Kikori River Basin/Great Papuan Plateau. Människorna som bor norr om berget kallar sig själva ”Bosavi kalu” (personer från Bosavi), och delas upp i fyra kulturellt identiska men lingvistiskt olika grupper, kaluli, ologo, walulu och wisesi. De kallas ofta generellt bosavifolket.

Fauna och flora
En expedition från 2009 av ett internationellt forskar- och tv-lag från BBC Natural History Unit upptäckte mer än 40 sedan tidigare obeskrivna arter; däribland 16 grodor, minst tre fiskar, flera insekter och spindlar, en fladdermus och en jätteråtta, 82 centimeter lång och 1,5 kg tung.

Referenser

Externa länkar
 Satellitbilder från European Space Agency
 WWF-sida om Libano and Sulamesi Wildlife Management Areas, inklusive karta
 WWF-bilder från Mount Bosavi och närliggande region
 Seacology Mt. Bosavi Rainforest Conservation Project

Berg på Papua Nya Guinea
Vulkaner på Papua Nya Guinea
Deutsche Nationalbibliothek

Deutsche Nationalbibliothek (DNB) är Tysklands centrala arkivbibliotek och bibliografiska center. Dess, för Tyskland unika uppgift, är att samla och permanent arkivera alla tyska och tyskspråkiga publikationer från 1913 och senare, utländska publikationer om Tyskland, översättningar av tyska verk och verk av tyskspråkiga emigranter publicerade utomlands mellan 1933 och 1945 samt att göra dessa tillgängliga för allmänheten.

Historik
Redan 1848 fanns det planer på ett tyskt nationalbibliotek. Planerna skrinlades, men de böcker som redan fanns förvarades i Germanisches Nationalmuseum i Nürnberg. 1912 kom kungariket Sachsen och tyska bokhandlarföreningen överens om att grunda ett tyskt nationalbibliotek med säte i Leipzig. Den 1 januari 1913 började man att systematiskt samla in alla publikationer på tyska, inklusive böcker från Schweiz och Österrike.

1946 föreslogs ett återgrundande av ett tyskt arkivbibliotek baserat i Frankfurt am Main, vilket stöddes av myndigheterna. Som en följd av detta finns det två bibliotek i Tyskland med ett nationalbiblioteks uppgifter, ett för tidigare Östtyskland respektive Västtyskland. I samband med Tysklands återförening den 3 oktober 1990 slogs Deutsche Bücherei Leipzig och Deutsche Bibliothek Frankfurt am Main samman till Die Deutsche Bibliothek. En lag som fastställde bibliotekets uppgifter trädde i kraft den 29 juni 2006 och ändrade samtidigt namnet till Deutsche Nationalbibliothek.
   
Biblioteket har totalt 24,1 miljoner volymer, varav 14,3 miljoner i Leipzig, 8,3 miljoner i Frankfurt am Main och 1,5 miljoner i Berlin (där man har musik). Dess namn har kritiserats av bland annat Staatsbibliothek zu Berlin och Bayerische Staatsbibliothek, eftersom Deutsche Nationalbibliothek inte har samma roll som nationalbibliotek i andra länder. Idag får man två pliktexemplar av all i Tyskland på tyska publicerad fysisk litteratur. Man arbetar även med icke-fysiska publikationer. 

Det går inte att låna hem böcker från biblioteket. Det går däremot att få ett speciellt kort som ger rätt att läsa på plats.

Referenser

Externa länkar

Bibliotekets webbplats  

Bibliotek i Tyskland
Nationalbibliotek
Organisationer bildade 1990
Frankfurt am Main
Leipzig
Carl Joseph Anton Mittermaier

Carl Joseph Anton Mittermaier, född 5 augusti 1787 i München, död 28 augusti 1867 i Heidelberg, var en tysk jurist.

Mittermaier kallades 1819 som professor till universitetet i Bonn och fästes 1821 vid Heidelbergs universitet, vid vilket han därefter ända till sin död undervisade med kriminalprocessrätt som huvudämne. Från 1831 deltog han även i det politiska livet som en av den moderata liberalismens banérförare i badensiska lantdagens andra kammare, fungerade 1848 som president i Vorparlamentet och bevistade en tid Frankfurtparlamentets förhandlingar.

Mittermaiers verksamhet för reformer i tyska straffrätten, straffprocessen och fängelseväsendet var mycket betydelsefull, och av hans många skrifter översattes flera på främmande språk. Han var en av grundläggarna av "Kritische Zeitschrift für Gesetzgebung und Rechtswissenschaft des Auslandes" (28 band, 1829-1856) samt medutgivare av "Neues Archiv des Kriminalrechts" och "Archiv für civilistische Praxis".

Källor

Straffrättsexperter
Tyska professorer i juridik
Personer verksamma vid Bonns universitet
Personer verksamma vid Heidelbergs universitet
Badensiska politiker
Jurister under 1800-talet
Tyska forskare under 1800-talet
Tyska politiker under 1800-talet
Personer från München
Födda 1787
Avlidna 1867
Män
Ugglan
Bombus brasiliensis

Bombus brasiliensis (saknar svenskt namn) är en insekt i överfamiljen bin (Apoidea) och släktet humlor (Bombus) som lever i norra och mellersta Sydamerika.

Utseende 
Huvudet är svart, vanligen med iblandade vita hår i ansiktet. Mellankroppen är svart i mitten, omgivet av två blekgula band. Tergiterna (ovansidans bakkroppssegment) 1 till 3 är gula, tergit 2 endast på sidorna, med ett svart fält upptill. Resten av bakkroppen är svart, liksom undersidan. Vingarna är mörkbruna med violett glans.

Utbredning 
Bombus brasiliensis finns i Argentina (provinsen Misiones), Brasilien (delstaterna Bahia, Espírito Santo, Goiás, Mato Grosso, Mato Grosso do Sul, Minas Gerais, Paraná, Rio de Janeiro, Santa Catarina och São Paulo), Paraguay samt Uruguay.

Källor 

Humlor

Bombus
Aleksej Maresjev

Aleksej Petrovitj Maresjev (ryska: Алексей Петрович Маресьев; född 20 maj 1916, död 18 maj 2001) var en rysk stridsflyghjälte.

Han föddes 1916 i staden Kamysjin i Volgograd oblast. Efter att ha avslutat yrkesskolan arbetade han som metallsvarvare och deltog i uppbyggandet av Komsomolsk-na-Amure. 1937 blev han inkallad till militärtjänst. Han tjänstgjorde först vid ett gränsflygförband men sedermera skickades han till en krigsflygskola i Batajsk varifrån han utexaminerades 1940.

I början av Stora fosterländska kriget tjänstgjorde Maresjev vid ett jaktregemente och var gruppchef. Han fick sitt elddop den 23 augusti 1941 vid Krivoj Rog. I mars 1942 överfördes han till nordvästra fronten. Då hade han redan fyra nedskjutna fiendeplan på sin meritlista. 

Den 4 april 1942 blev han nedskjuten i Demjanskområdet och svårt sårad fick han krypa med förfrusna ben i 18 dagar till frontlinjen. Resultatet blev att man amputerade båda hans ben. Maresjev ville fortsätta flyga men han fick avslag från medicinska utskottet. För att bevisa att han var duglig till krigstjänst började han dansa på sina proteser inför utskottets ledamöter. I maj 1943 fick han tillstånd och skickades till fronten där han nedsköt sju fiendeplan till. 

Den 24 augusti 1943 utnämndes han till Sovjetunionens hjälte.

Från 1944 till 1946 tjänstgjorde han i Styrelsen för flyghögskolor och sistnämnda år fick han avsked som överste. Mellan 1956 och 1983 var han ansvarig sekreterare för krigsveteranernas utskott.

Maresjev blev dekorerad med två Leninordnar, Oktoberrevolutionens orden, Röda fanans orden, Fosterländska krigets orden I:a klass, två Arbetets röda band, Vänskapsorden, Röda stjärnans orden och Ärans orden.

Efter krigets slut skrev Boris Polevoj romanen "Historien om en verklig människa" ("Повесть о настоящем человеке"; 1946) som handlade om flygaren Meresjev och som baserades på Maresjevs samtal med författaren. Romanen inspirerade tonsättaren Sergej Prokofjev till operan Historien om en verklig människa.

1974 upptäcktes en småplanet i Asteroidbältet, den uppkallades senare efter honom och fick då namnet 2173 Maresjev.

Källor 
 Большая русская биографическая энциклопедия (элетронная) / Stor rysk biografisk encyklopedi (elektronisk utgåva).

Externa länkar 
 Polevojs roman "En berättelse om en riktig människa" (på ryska)
 Polevoi's roman "A story about a real man" (på engelska)
 "En berättelse om en riktig människa" i Libris

Referenser 

Födda 1916
Stridspiloter
Personer i Sovjetunionen under andra världskriget
Ryska militärer
Sovjetunionens hjältar
Män
Avlidna 2001
Personer från Volgograd oblast
Kvintackord

Ett kvintackord, även rockackord (eller powerackord efter engelskans power chord), är ett ackord som består enbart av grundton och kvint (ibland även oktav och i vissa fall även kvint en oktav upp). Det är ett icke fullständigt ackord eftersom det saknar ters (det är alltså varken dur eller moll) och tekniskt sett bara är en tvåklang (samma ton i flera oktaver räknas som samma ton). Av denna anledning kan ett kvintackord även skrivas som no3 (till exempel Ano3), vilket betyder att det tredje skalsteget (tersen) skall uteslutas. Namnet power chord kommer av att det låter starkt, med stor potens och ofta kraftig volym och ljudtäthet.

Kvintackorden används mycket inom kraftigt distad rockmusik, till exempel inom punk och metal eftersom ljudet blir mindre grötigt än om ett fullständigt ackord skulle spelas. Den uteblivna tersen ger dessutom ackordet en väldigt neutral karaktär, vilket gör att det passar bra till melodier som varken går i dur eller moll, eller om man helt enkelt vill förstärka, hellre än harmonisera med, basgången. Det spelas normalt av en elgitarr. 

Kort brukar kvintackord skrivas som grundtonen och en femma. Ett A som kvintackord kallas alltså också för A5. I tabulatur skulle ett kvintackord kunna se ut som nedan

   A5   D5
E|---------
B|---------
G|------7--
D|--7---7--
A|--7---5--
E|--5------

Förminskad kvint

Om man följer tonarten (vilket inte alltid är fallet i musik där kvintackord används) så blir kvinten i det sjunde ackordet sänkt (som i Bm7b5 i C-dur), vilket bildar intervallet tritonus. Detta ackord skrivs med ett b-förtecken framför 5:an. Ett sänkt kvintackord med grundtonen A blir alltså ett A(b5) (parentesen brukar användas för att ej förväxla ackordet med Ab som rent kvintackord), detta kan uttalas som "A minusfem". Detta ackord blir även sin egen invertering, då det innehåller samma toner i grundläge som i kvintläge. Ett A(b5) och ett Eb(b5) kan alltså ses som samma ackord.

Inom äldre grunge och Nu-metal, samt vissa extrema former av metal, används ibland förminskad (istället för ren) kvint mer som en slags effekt, då disten kan skapa s.k. svävning och förstärka ackordets dissonanta natur. Ibland byggs hela riff på enbart sänkta kvintackord.

Gruppen KoRn använde på sina tidigare skivor detta i väldigt stor utsträckning. Ett exempel är första spåret, "Blind", på deras första och självbetitlade skiva. På introt spelar den första gitarren ett G#(b5) och den andra gitarren spelar delar av huvudriffet helt och hållet med förminskade kvintackord (istället för att spela det enstämmigt eller med rena kvintackord).

Ett annat exempel är låten "Godsmack" från skivan "Dirt" av gruppen Alice In Chains, där versriffet (som också inleder låten) består till stor del av förminskade kvintackord.

KoRn sägs ha kallat denna variant för "The Bungle Chord" (Bungle-ackordet) efter musikgruppen Mr Bungle. I slutet av deras låt "My Ass Is On Fire", från skivan  Mr Bungle, används detta ackord på ett sätt som påminner väldigt mycket om hur KoRn senare använde det.

Harmonik
Räkchips

Räkchips (på indonesiska krupuk, kerupuk eller kroepoek; på malajiska keropok; i Filippinerna kropek; i Vietnam bánh phồng tôm) är ett populärt tilltugg i delar av öst- och Sydostasien. Det är spröda friterade kakor som görs på stärkelse och andra smakgivande ingredienser, ofta räkor, varifrån de har fått sitt svenska namn. På engelska kallas de prawn crackers eller shrimp chips ("räkkex/räkchips"), på italienska Nuvole di Drago ("drakmoln") och 炸庀虾片 ("friterade räkchips") på mandarin.

Sorter
Chipsen kan varieras på många sätt, många innehållande skaldjur, men då och då även med frukt, nötter eller grönsaker, vilka är vanligare i Sydostasien. Indonesien har väldigt många variationer av krupuk. Sidoarjo i Jawa Timur och Garut i Jawa Barat är stora tillverkare av krupuk, och många recept kommer därifrån. En vanlig variant görs på gnetum gnemonnötter.

I Malaysia görs krupuk ofta av malda fiskar, räkor, bläckfiskar eller grönsaker till en pasta, som mixas med sagogryn vartefter den friteras. Det finns tre huvudsakliga former: keropok lekor som är lång och sega, keropok losong som är ångade och keropok keping som är tunn och krispig. Den serveras ofta med dipsåser.

Räkbaserade chips är de som är vanligast i västvärlden, och är vita eller ljust bruna till färgen. Trots den stora mängden använda räkor, är räksmaken ofta hårfin. Bland de vanligaste tillhör den indonesiska krupuk udang, som görs på torkade räkor varför de är ljust rosa.

I det kinesiska köket används ofta livsmedelsfärgämnen för att få rätt färg, exempelvis vit, blekrosa, grön eller blå, och tenderar vara lättare och inte så kryddiga. Räkchips är ett traditionellt komplement till maten och medföljer ofta hämtmat i många västländer.

Tillagning
Räkchips görs genom att blanda räkor, tapiokamjöl och vatten. Blandningen rullas ut, ångas, skivas och torkas. När de har torkats, friteras de i olja. Efter bara några sekunder expanderar de till stora fluffiga kex, nästan som popcorn, då de små luftbubblorna i chipsen expanderar. Om de låts torka i luft i flera timmar, börjar de ofta mjukna och bli sega, och därför bör de förtäras inte långt efter att de friterats. Man kan förvara dem i lufttäta förpackningar, vilket bevarar krispigheten. De kan ofta köpas i orientaliska och asiatiska affärer, samt i många länder i stormarknader.

Många varianter kan också tillagas i mikrovågsugn, där de kan tillagas på under en minut, vilket ofta får dem att expandera på samma sätt som när de friteras. I små mängder är den varianten mindre stökig, snabbare och hälsosammare då de inte blir lika oljiga.

Referenser

Externa länkar
 Recept

Mat och dryck i Indonesien
Mat och dryck i Malaysia
Mat och dryck i Vietnam
Skaldjur
Verb–objekt–subjekt-språk

Ett verb–objekt–subjekt-språk (VOS-språk) är inom lingvistiken ett språk som har en grundordföljd där (predikats-)verbet (V) står först i satser, följt av objektet (O) och sedan subjektet (S).

Cirka 1,5 % av jordens språk är VOS-språk. Svenska är ett SVO-språk, men om det vore ett VOS-språk skulle meningen ”jag gillar dig” bli ”gillar dig jag”. Detta är en förhållandevis ovanlig typ av språk. Exempel på VOS-språk är gilbertesiska.

Se även
 :Kategori:Verb–objekt–subjekt-språk, en förteckning över verb–objekt–subjekt-språk.

Källor 

  

Syntax
Språktypologi