kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Johan Engblom

Johan Engblom, född 1958 i Järvsö, är en svensk författare. Han växte upp i Småland och från 8 års ålder i Södertälje. Som 22-åring lämnade han landet och vistades mest i Asien, först på resande fot. Sedermera bodde han i Hongkong, sedan i Seoul och slutligen under nästan hela 90-talet i Tokyo. Där arbetade han på den japanska statliga radions NHK:s avdelning för svenska utsändningar. 

År 2002 återvände han till Sverige och bosatte sig i Esbjörnamåla, Småland. Året därpå debuterade han med Japan - personligt om sin tid i Japan. Två år senare utkom han med boken Nordkorea - änden av tunneln. Följande år kom ytterligare en bok, Ett helt vanligt mord, som handlade om mordet på hans granne i byn och som fick stor regional uppmärksamhet. 

Engblom har sedan 2002 varit medarbetare på Smålandspostens ledarsida och deltagit som debattör på Aftonbladets debattsida samt skrivit ett antal understreckare i Svenska Dagbladet. Dessutom har han skrivit i Folket i Bild/Kulturfront samt flera andra svenska tidskrifter och tidningar. 

Tillsammans med bland andra författarkollegan Crister Enander driver han stiftelsen Klavrekultur i Klavreström och tillförande förlaget Hägglunds.

Bibliografi 
 2003 - Japan - personligt 
 2005 - Nordkorea - änden av tunneln 
 2006 - Ett helt vanligt mord

Källor

Födda 1958
Svenska författare
Svenskspråkiga författare
Män
Levande personer
Personer från Järvsö socken
Dig a Pony

Dig a Pony är en låt skriven av Lennon–McCartney, som spelades in av The Beatles 1969 och gavs ut 1970 på albumet Let It Be.

Låten och inspelningen
Denna låt blev den första som the Beatles spelade in under det märkliga fiasko som filmen Let It Be artade sig till. Paul McCartney hade föreslagit att man skulle kunna spela in en konsertfilm för att gjuta nytt liv i gruppen. Man samlades i Twickenham Studios med ett filmteam där man började filma samtidigt som man planlöst jammade. Det hela sprack när McCartney förmanat George Harrison en gång för mycket varvid denne gick hem. En vecka senare försökte man på nytt och inledde med denna låt som man arbetade med under fem dagar (22, 24, 28, 30 januari, 5 februari 1969). 30 januari 1969 framförde man låten live på taket till Apples byggnad under ungefär en halvtimmes konsert i den kalla blåsten. Man gjorde därefter någon efterputsning 5 februari men försökte i övrigt hålla fast vid konceptet om att låtarna skulle presenteras ”ärligt” utan pålägg och alltför mycket micklande i studion. Låten var en ganska lättviktig historia skriven av John Lennon, åter med en ganska öppen text. 
på LP:n Let It Be som utgavs i England och USA 8 respektive 18 maj 1970.

Källor
 Ian MacDonald: En revolution i huvudet, 1994
 Mark Lewisohn: The Complete Beatles Chronicle

Sånger 1969
Sånger framförda av The Beatles
Sånger skrivna av Lennon–McCartney
I've Got a Feeling

I've Got a Feeling (Lennon/McCartney) är en låt av The Beatles inspelad 1969 och utgiven 1970.

Komposition 
Det första större samarbetet mellan John Lennon och Paul McCartney sedan A Day in the Life blev denna sammansmältning av två låtar: en om Lennons erfarenheter 1968 och en om Pauls nya fästmö, Linda Eastman.

Lennons låt var skriven som en litania, där varje rad startade med ordet "everybody". Låten hade spelats in två gånger tidigare av Lennon, innan Let It Be sessionerna. Den första i december 1968 i Lennons hemmastudio i Kenwood. På denna versionen var sångtexten "Everyone had a hard year" istället för "Everybody" som det senare skulle bli. Lennon filmades i mitten av december 1968, spelandes sången i hans trädgård i Kenwood. I denna version hade sångtexten ändrats till "everybody". Denna videoinspelning användes sedan av Yoko Ono i hennes konstfilm Rape: Film No. 6, som sändes på australisk TV den 31 mars 1969.

Då McCartneys låt var väldigt optimistisk, hade Lennon faktiskt ett "hard year"—han skiljde sig från hans första fru, Cynthia Lennon; hans flickvän Yoko Ono fick missfall; han kämpade med heroinmissbruk; han var arresterad för droginnehav; han tappade kontakten med sin son Julian; och han var olycklig över att vara i Beatles.

Inspelning 
Man arbetade med låten under sex olika dagar (22, 24, 27, 28, 30 januari och 5 februari 1969). 30 januari 1969 framförde man låten live på taket till Apples byggnad under ungefär en halvtimmes konsert i den kalla blåsten. Man gjorde därefter någon efterputsning 5 februari men försökte i övrigt hålla fast vid konceptet om att låtarna skulle presenteras ”ärligt” utan pålägg och alltför mycket micklande i studion.

Med på låten finns även Billy Preston på elpiano, inkallad på George Harrisons begäran då han visste att kollegorna skulle skärpa sig om man hade en ”gästartist” med. Intressant nog kom Preston senare att nämnas på skivomslaget, den enda artist (förutom Tony Sheridan som man spelade in med som ”The Beat Brothers”) som blev ackrediterad för sina insatser på en inspelning av Beatles. Låten kom med på LP:n Let It Be som släpptes i England och USA 8 respektive 18 maj 1970.

Övriga versioner 
En studioinspelning av låten spelades in ungefär en vecka efter takkonserten, och släpptes på samlingsskivan Anthology 3, 1996. Remixalbumet Let It Be... Naked från 2003 innehåller en version av låten som är en mix av takkonsertversionen som användes på Let It Be, samt en andra tagning av låten från samma konsert.

Medverkande 

 Paul McCartney – Elbas, sång
 John Lennon – kompgitarr, sång
 George Harrison – sologitarr
 Ringo Starr – trummor
 Billy Preston – elpiano

Källa:

Referenser

Källor 
 Ian MacDonald: En revolution i huvudet, 1994
 Mark Lewisohn: The Complete Beatles Chronicle

Sånger 1969
Sånger framförda av The Beatles
Sånger skrivna av Lennon–McCartney
Don't Let Me Down (sång av The Beatles)

Don't Let Me Down (Lennon/McCartney) är en låt av The Beatles inspelad och utgiven 1969.

Låten och inspelningen
Många kritiker har uppskattat denna sena Beatleslåt där John Lennon avspänt och harmoniskt (både musikaliskt och textmässigt) åter beskriver livet med Yoko Ono. Man jobbade med den under tre dagar (22, 28, 30 januari) tillsammans med Billy Preston (elpiano) och framförde den på takkonserten 30 januari. Emellertid är det inte den inspelningen som kom att ges ut utan den version man hade spelat in två dagar tidigare. Låten kom att bli b-sida på singeln Get Back som utgavs i England 11 april och i USA 5 maj 1969.

Låten spelas i filmen Across the Universe.

Källor
Ian MacDonald: En revolution i huvudet, 1994
Mark Lewisohn: The Complete Beatles Chronicle

Musiksinglar 1969
Sånger framförda av The Beatles
Singlar utgivna på Parlophone
Filmlåtar
Sånger producerade av George Martin
Sånger skrivna av Lennon–McCartney
Hissurfing

Hissurfing är en företeelse i hissar där obehöriga personer hoppar ner i hisschakt, står på hisstak och liknande. Hissurfing är förenat med livsfara och har orsakat flera dödsfall.

Hissurfing är en i många länder förbjuden aktivitet som ofta utförs av ungdomar. Det handlar om att befinna sig på taket av en hiss, eller hoppa mellan hissar då möjligheten finns. Man kan krossas mellan hissen och hisschaktets tak, sidor eller botten, bli träffad av hissens motvikt eller falla av och slå ihjäl sig.

Hissurfing förekommer oftast i skyskrapor eller universitet med flera våningar. Oftast används stora byggnader med många hissar jämte varandra.

Många hissurfare smyger sig in i byggnaden en tidig morgon, innan de flesta människor anländer. Då hissurfarna väl är inuti hisschaktet håller de hisskorgen mellan våningarna och öppnar nödluckan. Därefter klättrar de upp på hisskorgens tak, slår igång larmet och försöker få ut personerna i hisskorgen.

En annan metod är att öppna dörrarna på våningen över hisskorgen, och hoppa på därifrån. Dörrarna öppnas antingen med våld, eller med en hissnyckel. Det är enklare att utföra, men är mindre vanligt förutom då ingen annan finns i närheten. Denna metod används ofta då byggnaden är stängd. Det innebär att hissarna mest står stilla, och minskar risken. Vissa hissurfare använder sig av knapparna inuti hisskorgen, andra de knappar som finns ovanpå hisskorgen.

Uppmärksammade fall 
I Toronto uppmärksammades fenomenet mycket i tidningarna Toronto Star och The Globe and Mail i slutet av 2005, då en 18-årig pojke omkom i samband med hissurfing.

Se även
Bilsurfing
Tågsurfning
Urban exploration

Referenser 

Hissar
Two of Us

Two of Us är en låt skriven av Paul McCartney (krediterad till Lennon–McCartney). Låten spelades in av The Beatles 1969 och gavs ut 1970 på albumet Let It Be.

Låten och inspelningen 
Denna enkla låt hade arbetsnamnet ”On Our Way Home” och var en helt nyskriven låt, då gruppen ofta spelat en del gamla låtar i januari 1969. The Beatles repeterade låten under inspelningarna till Let It Be. De jobbade med den under tre dagar (24, 25, 31 januari) och Lennon och McCartney slog ibland emellan med ”Bye, Bye, Love” under tagningarna (ett tecken på att en viss musikalisk spontanitet ännu fanns där). Texten kan tolkas som en kärlekssång men kan även tänkas handla om de kontraktsproblem som skulle drabba gruppen under 1969. Låten kom med på LP:n Let It Be som utgavs i England och USA 8 respektive 18 maj 1970.

Referenser

Noter

Tryckta källor 
 Ian MacDonald: En revolution i huvudet, 1994
 Mark Lewisohn: The Complete Beatles Chronicle

Sånger 1969
Sånger framförda av The Beatles
Sånger skrivna av Lennon–McCartney
Maggie Mae

Maggie Mae är en traditionell låt med arrangemang av Lennon, McCartney, Harrison och Starkey, som spelades in av The Beatles vid de s.k. Get Back Sessions i januari 1969 och gavs ut 1970 på albumet Let It Be.

Låten och inspelningen 
För att koppla av under de pressande sessionerna i januari 1969 (och även hitta sina rötter) gjorde man avbrott med covers av gamla favoriter, men det var inte så mycket av detta som gavs ut. Deras version av den traditionella låten ”Maggie Mae” (från hemstaden) som spelades in den 24 januari kom emellertid att ges ut. Låten, om en prostituerad på ökända Lime Street i Liverpool, är ganska grov men man har ändå hyfsat till texten en smula då den i original var ännu värre. Låten kom med på LP:n Let It Be som utgavs i England och USA 8 respektive 18 maj 1970.

Vid den ommixade versionen Let It Be... Naked, som kom ut på CD 2003, finns inte Maggie Mae med på CD 1 - men däremot i råversion på CD 2.

Låten är 40 sekunder lång.

Källor 
 Ian MacDonald: En revolution i huvudet, 1994
 Mark Lewisohn: The Complete Beatles Recording Sessions (1988)
 Mark Lewisohn: The Complete Beatles Chronicle (1992)
''
Sånger 1969
Sånger framförda av The Beatles
Dig It

Dig It är en låt skriven av Lennon/McCartney/Harrison/Starkey, som spelades in av The Beatles vid de s.k. Get Back Sessions i januari 1969 och gavs ut 1970 på albumet Let It Be.

Dig It finns i lång version med i filmen Let It Be från 1970. Den fanns även med i lång version på den ursprungliga Get Back-LP:n, som George Martin och Glyn Johns ställde samman på sommaren 1969. Trots att denna skiva pressats upp i en första upplaga drogs den tillbaka och har hittills inte givits ut. Låten fanns också med i denna långa version på Glyn Johns andra version av Get Back-LP:n från januari 1970 - också den outgiven. När Phil Spector sedan mixade om albumet till en tredje version, som kom ut med namnet Let It Be på våren 1970, hade han kortat ner Dig It till en kort snutt. När albumet 2003 gjordes om till en fjärde version, som kom ut med namnet Let It Be... Naked var Dig It liksom Maggie Mae helt borttagen.

Under hela Beatles karriär gav man enbart ut två låtar som tillskrivits samtliga fyra Beatlesmedlemmar - John Lennon, Paul McCartney, George Harrison och Richard Starkey, dvs. Ringo Starr. (Den andra är den instrumentala låten Flying i filmen och albumet Magical Mystery Tour.)

Låten och inspelningen 

Ett gruppsamarbete som lektes fram 24 och 26 januari efter en idé av John Lennon som halvrappar fram fria associationer medan de andra kompar. Bl.a. nämns FBI, Doris Day och BB King i den dylanskt färgade ordströmmen. Låten kom med på LP:n Let It Be som utgavs i England och USA 8 respektive 18 maj 1970.

Medverkande
 John Lennon – sång, sexsträngad bas – Fender Bass VI
 Paul McCartney – sång (fullversion), piano
 George Harrison – sång (fullversion), sologitarr – Fender Telecaster
 Ringo Starr – trummor
 Billy Preston – Hammondorgel
 George Martin – maracas
 Heather McCartney – sång (fullversion)

Källor
 Ian MacDonald: En revolution i huvudet, 1994
 Mark Lewisohn: The Complete Beatles Recording Sessions (1988)
 Mark Lewisohn: The Complete Beatles Chronicle (1992)
 Ingemar Andersson: ''Dags att släppa Get Back-LP:n?" i Upsala Nya Tidning 21 september 1983.

Sånger 1969
Sånger framförda av The Beatles
For You Blue

For You Blue är en låt skriven av George Harrison och inspelad av The Beatles 1969 och utgiven 1970 på albumet Let It Be. Låten är en så kallad bluestolva, och spelades ursprungligen in av The Beatles på sex tagningar i Applestudion den 25 januari 1969. John Lennon spelar hawaiigitarr och Paul McCartney piano. Inspelningen finns dokumenterad i filmen Let It Be. Texten är en hyllning till Harrisons hustru Pattie.

Bakgrund och komposition 

George Harrison skrev "For You Blue" under senare delen av 1968 som en kärlekslåt till hans hustru Pattie Boyd. I Harrisions bok, I, Me, Mine beskriver han kompositionen som "en enkel tolvtakterslåt som följer alla regler, förutom att den är glad". Låten var delvis inspirerad av Harrisons vistelse i Woodstock i New York, där han hade samarbetat med Bob Dylan och jammat med the Band. Harrison fick utlopp för sin kreativitet bland andra musiker, och hade under denna period även samarbetat med Eric Clapton, i kontrast med den fortsatta dominansen av John Lennon och Paul McCartney i Beatles, under en tid som Harrison växte som låtskrivare.

"For You Blue" är en country blues sång skriven i D-dur. Bortsett från introt, är det en av få originallåtar från Beatles som håller sig till mönstret i en bluestolva (I-IV-V). Femtaktersintrot avviker från mönstret, dels på grund av dess längd, och även på grund av E7 ackordet. Under inspelningen med Beatles spelar Harrison introt ensam.

Kompositionen består av två verser, ett mellanspel på två rundor, och ytterligare två verser. I texten uttrycker Harrison sin kärlek för Boyd, bland annat tidigt i låten där raden "I loved you from the moment I saw you" kommer, och även i sista versen.

I Harrisons bok I, Me, Mine, visas Harrisons handskrivna originaltext, där låten har titeln "For You Blues". Då den spelades in med Beatles i januari 1969 fick den titeln "George's Blues (Because You're Sweet and Lovely)", och senare "Because You're Sweet and Lovely" då mixningen började till den outgivna Get Back-LP:n två månader senare. Då albumet hade blivit presenterat för gruppens godkännande i maj 1969, stod titeln "For You Blue" på omslaget.

Låten kom som enda Harrisonlåt med på den outgivna Get Back-LP:n. Den 8 januari 1970 gjorde George Harrison ett nytt sångpålägg på låten, vilket kom med Phil Spectors ommixning av albument under namnet Let It Be, som gavs ut i England och USA 8 respektive 18 maj 1970. Samma sångpålägg finns på CD:n Let It Be... Naked 2003, men låten går där i ett högre tempo.

Att Harrison gjort ett nytt sångpålägg är något som Mark Lewisohn missat i sin annars så fullständiga bok The Complete Beatles Recording Sessions från 1988. Han nämner det däremot i sin senare bok The Complete Beatles Chronicle 1992. I det nya sångpålägget nämner Harrison bluessångaren Elmore James.

Referenser

Noter

Tryckta källor 

 Ian MacDonald: En revolution i huvudet, 1994
 Mark Lewisohn: The Complete Beatles Recording Sessions (1988)
 Mark Lewisohn: The Complete Beatles Chronicle (1992)

Sånger 1969
Sånger framförda av The Beatles
Muricy Ramalho

Muricy Ramalho, född 30 november 1955 i São Paulo i Brasilien, var en brasiliansk fotbollsspelare och är nu tränare för brasilianska storklubben Fluminense FC.

Brasilianska fotbollstränare
Tränare i Shanghai Shenhua
Födda 1955
Män
Levande personer
Personer från São Paulo
The Long and Winding Road

The Long and Winding Road är en låt skriven av Lennon-McCartney, som spelades in av The Beatles 1969 och gavs ut 1970 på albumet Let It Be.

En singel med låten utgavs 11 maj 1970 i USA med "For You Blue" på baksidan och den blev The Beatles sista #1 singel i landet.

Låten och inspelningen 
McCartneys intention var en låt i samma stil som Ray Charles. Vägen som beskrivs ligger nära McCartneys gård vid Campbeltown i Skottland.

Den enkla balladen som i sin slutgiltiga form fick Paul McCartney att gå i taket, trots att det var han som skrivit den. Kanske kan man till och med säga att denna enskilda låt, eller behandlingen av den, ytterligare bidrog till att splittra Beatles, om man ska hårdra resonemanget. McCartney och John Lennon jobbade med låten vid ett par tillfällen (26 och 31 januari 1969) och lät den sedan ligga. På denna demoaktiga inspelning hörs enbart McCartneys sång och pianospel samt Lennons synnerligen usla basspel på elgitarren (på originalinspelningen kan man till exempel höra McCartney flina åt Lennons tafflighet 1,59 in i låten). 

På sommaren 1969 sammanställde Beatles ordinarie producent George Martin och hans assistent Glyn Johns en LP med titeln Get Back. På denna fanns "The Long and Winding Road" med utan extra pålägg. Skivan pressades upp i en första upplaga, recenserades i The Beatles Monthly Book, men drogs därefter in. I stället släppts på hösten 1969 LP:n Abbey Road. Först på hösten 2021 gavs Glyn Johns version ut på boxen "Let It Be".

Den outgivna Get Back-LP:n mixades i januari 1970 om i en andra version av Glyn Johns, men inte heller denna version gavs ut. I stället överlämnade John Lennon tejperna till den legendariske amerikanske producenten Phil Spector (som strax innan producerat Lennons singel Instant Karma) utan att informera McCartney. Phil Spector gjorde kring 1 april 1970 på de omfattande påläggen som förvandlade låten från avskalad ballad till något betydligt mer överlastat och smetigt. När McCartney väl fick reda på det hela (och det var för sent att stoppa) blev han förstås rasande och även George Martin (normalt en diplomatisk herre) kritiserade skarpt den överlastade orkestreringen. Resultatet blev att McCartney skyndade på utgivningen av sin första soloskiva, vilken utkom 10 april 1970, samma dag som McCartney officiellt förklarade att han lämnade Beatles. "The Long and Winding Road" utgavs så på LP:n Let It Be som utgavs i England och USA 8 respektive 18 maj 1970.

"The Long and Winding Road" finns utan orkesterpålägg på den helt ommixade CD:n Let It Be... Naked (2003). Texten är dock något annorlunda i denna version. Paul McCartney sjunger "you'll always know the many ways I've tried " i stället för "you'll never know the many ways I've tried".

Källor 
 Ian MacDonald: En revolution i huvudet (1994)
 Mark Lewisohn: The Complete Beatles Chronicle (1992)
 Mark Lewisohn: The Complete Beatles Recording Sessions (1988)

Noter 

Sånger 1969
Sånger framförda av The Beatles
Singelettor i Storbritannien
Låtar av Paul McCartney
Sånger 1970
Sånger skrivna av Lennon–McCartney
One After 909

One After 909 är en låt skriven av Lennon-McCartney, som spelades in av The Beatles vid de s.k. Get Back Sessions i januari 1969 och gavs ut 1970 på albumet Let It Be.

Låten och inspelningen 
One After 909 är en mycket rockig låt som John Lennon och Paul McCartney skrev redan i slutet av 1950-talet. Enligt vissa uppgiftslämnare skulle Lennon ha skrivit den ensam så tidigt som 1957. De första inspelningarna av låten gjordes med amatörbandspelare 1960 och finns tillgängliga på så kallade bootlegs. Beatles är där en fyrmannagrupp bestående av tre gitarrister: John Lennon, Paul McCartney och George Harrison. Som fjärde medlem är basisten Stuart Sutcliffe, som ännu bara kan spela några få toner och ackord. En del av dessa inspelningar kom med på samlings-dubbel-cd:n Anthology 1, dock inte One After 909, som finns i två versioner från dessa amatörupptagningar. På den ena är John Lennon försångare, på den andra Paul McCartney. Detta tyder på att låten skrivits av de båda tillsammans. Amatörinspelningarna från 1960 beskrivs mer ingående i Hans Olof Gottfridssons bok Beatles: From Cavern to Star-Club.

Det är också Paul McCartney som introducerar låten i filmen Let It Be. I boken Get Back, som följde med de ursprungliga pressningarna av Let It Be-LP:n, är det också Paul som diskuterar låten med filmregissören Michael Lindsay-Hogg. "I'm really pleased with that, it's from one of the first songs we ever wrote", säger Paul, som dock instämmer när Lindsay-Hogg hävdar att Lennon skrev den när han var 15 år.

The Beatles spelade in låten i samband med inspelningen av From Me To You 5 mars 1963, men denna inspelning gavs inte ut förrän på Anthology 1 1995. Man plockade slutligen fram den för att jobba med den 28–29 januari 1969 och framförde den sedan (med Billy Preston på elpiano) vid takkonserten den 30 januari. När Beatles ordinarie producent George Martin och hans assistent Glyn Johns på sommaren 1969 ställde samman den outgivna Get Back-LP:n fanns denna inspelning på taket med som öppningsspår. Det var för övrigt den enda upptagningen från takkonserten på den ursprungliga Get Back-LP:n. Denna version fanns kvar som öppningsspår på Glyn Johns andra version av Get Back-LP:n från januari 1970, även den outgiven. Det var också denna inspelning Phil Spector valde för den tredje versionen av albumet; den som kom ut med titeln Let It Be våren 1970. Denna inspelning finns också med på den ommixade versionen Let It Be... Naked från 2003.

LP:n Let It Be gavs ut i England den 8 och i USA den 18 maj 1970. Recensenter, som inte kände till låtens historia, påstod att titeln var inspirerad av Rolling Stones låt "Flight 505" från LP:n Aftermath 1966. Förmodligen var det precis tvärtom eftersom Rolling Stones troligen hört de outgivna inspelningarna av "One After 909".

Referenser 
 Get Back, bok som följde med de första upplagorna av LP:n Let It Be 1970
 
 
 
 

Sånger 1969
Sånger framförda av The Beatles
Sånger om järnväg och tåg
Sånger skrivna av Lennon–McCartney
I Want You (She's So Heavy)

"I Want You (She's So Heavy)" (Lennon/McCartney) är en låt av The Beatles, inspelad och utgiven 1969.

Låten och inspelningen
Denna mässande och intensiva hyllning till Yoko Ono testade gruppen redan i januari 1969, och man återkom till den tre veckor efter att projektet med Let It Be hade kollapsat. Man samlades nu provisoriskt i Trident Studios där man ägnade 35 tagningar åt denna suggestiva rocklåt som man sedan skulle komma att jobba med vid ytterligare fyra tillfällen under ett halvår framåt (22 februari, 18 och 20 april, 8 och 11 augusti 1969). Man övergav nu idén om att inte använda sig av pålägg och mixade ihop tre av de bästa tagningarna, inte minst beroende på att John Lennon spelat fel ett antal gånger. De övriga tre i gruppen gillade dock låten därför att de uppskattade rytmerna, inte minst Ringo Starr fick komma till sin rätt på ett sätt som passade honom.

Robbie Robertson från The Band kallade låten ”ett jävla oväsen” något efter att den gavs ut medan andra uppskattat den just för intensiteten i Lennons erotiska besatthet. Låten kom med på LP:n Abbey Road som utgavs i England och USA 26 september respektive 1 oktober 1969.

Svenska The Hellacopters avslutade i regel sina konserter med en instrumental tolkning av låten när de turnerade. Därmed blev det den sista låt som spelades innan gruppen upplöstes 2008.

Referenser

Noter

Tryckta källor
 Ian MacDonald: En revolution i huvudet, 1994
 Mark Lewisohn: The Complete Beatles Chronicle

Sånger 1969
Sånger framförda av The Beatles
Sånger producerade av George Martin
Sånger skrivna av Lennon–McCartney