Arkö-klass

Arkö-klass var en serie på 12 minsvepare byggda i trä för att kunna svepa magnetminor. Då man inte hade kunskap om att bygga så stora fartyg i trä, så gjordes omfattande studier av liknande fartyg byggda i USA och Tyskland. Erfarenheter därifrån visade att minsvepare av den tidigare Hanö-klassen som var byggda av stål och som var utrustande med elektriska avmagnitiseringsslingor inte gav ett fullgott skydd mot magnetiska minor. Inte ens träbåtar byggda på metallspant gav ett fullgott skydd då minornas känslighet ökats drastiskt. Därför beslutade man att skroven skulle byggas av furuplankor i tre skikt som skulle limmas mot varandra, detta för att undvika metallspant som kunde ge upphov till magnetiska fält. Fartygen innehöll ändå, även om de var byggda på träspant, så mycket material i form av generatorer och andra ferritiska objekt att de trots allt måste förses med "antimagnetslingor" som kalibrerades i särskilda magnetbanor, lokaliserade i olika hamnar till exempel i Karlshamn.

Kungliga marinförvaltningen beställde våren 1955 konstruktion och byggnad av de tre första minsveparna i klassen. ,  och  byggdes vid Oskarshamns varv med Fisksätra varv som underleverantör för skroven. Fisksätra varv hade aldrig tidigare byggt så stora träbåtar så omfattande modifieringar och utbyggnad av produktionslokaler fick göras.

HMS Arkö sjösattes som första båt i serien 21 januari 1957 och bogserades därefter till Oskarshamns varv för utrustning och färdigställande. Samtidigt hade byggnationen av de övriga båda fartygen fortskridit och HMS Spårö kunde sjösättas 1 juli 1957 och HMS Karlsö 20 december 1957.

Fisksätra varv fick därefter beställning på skroven till ,  och . Utrustning av HMS Iggö och HMS Skaftö skedde vid Kalmar varv och HMS Vållö utrustades vid Helsingborgs Varfs AB. Vid samma tidpunkt lades order på de resterande sex skroven hos Karlskronavarvet, varav ,  och  även kom att utrustas där.  och  utrustades vid Helsingborgs Varfs AB och  vid Kalmar varv.

Fartygen utrustades med motorer från Daimler-Benz av aluminium och brons. Även sveputrustningen var tillverkad av aluminium eller rostfritt stål. Detta för att så lite som möjligt av fartygen skulle vara av magnetiskt material som kunde påverka minor. 

Tidigt började fartygen få problem med läckande däck. Redan 1965 började det upptäckas rötskador på de tidigaste fartygens däck. Man gjorde prover med att byta däcket på HMS Hasslö mot glasfiberarmerad polyester med fullgott resultat. Fartyget utrustades då också, liksom även de övriga fartygen i dåvarande 412:e minsvepardivisionen (1968), med kupol över kanonen (enkel 40 mm Bofors) och centralt automatiskt målsökande riktsystem styrt från bryggan, dock ej från styrhytten, vilket med dåtidens teknik var praktiskt omöjligt.

I samband med halvtidsmoderniseringen början av 1980-talet fick HMS Arkö, HMS Skaftö och HMS Styrsö modernare hydrauliska lyftkranar. De försågs med en kupol över kanonen och fick även en nyare typ av riktsystem för kanonen med automatisk målsökning som även kunde avfyras från styrhytten.

Fartygen utrangerades mellan 1981 och 2005.

Se även 
Lista över svenska minsvepare

Källor

Minsveparklasser
 
Fisksätra varv