kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Färg och Form

Färg och Form var ett konstgalleri och en försäljningsorganisation för konst i Stockholm mellan 1932 och 2002.

Historia
Färg och Form startade under den ekonomiska 1930-talskrisen, då konstnärernas ekonomiska situation hade blivit kärv. Den bildades som en förening för att konstnärerna skulle få en egen direkt försäljningskanal till köparna. Initiativtagare var 14 målare och bildhuggare, som samlats till ett möte den 23 maj 1932 på källaren Freden. I gruppen fanns bland andra Bror Hjorth, Vera Nilsson, Sven "X:et" Erixson och Gunnar Svenson. Bror Hjorth var föreningens förste ordförande. För den ekonomiska hanteringen anlitades konstälskaren och direktören i Olsson & Rosenlund Fritz H. Eriksson. 1934 kompletterades föreningen med ett försäljningsbolag, i vilket prins Eugen och direktören Torsten Laurin var de första aktietecknarna. 

Gruppen kring Färg och Form var inte en samling konstnärer med ett gemensamt program. Medlemmar i gruppen beskrevs som bland annat kolorister, primitivister, vitalister och naivister. Medlemmarna och antalet växlade under årens lopp, men många av Sveriges dåtida stora konstnärer var med i gruppen. Gruppens namn anspelar troligen på August Brunius bok Färg och Form från 1913

Färg och Form hade egen utställningslokal, Galleri Färg och Form, som först låg vid Stureplan i Stockholm, galleriet flyttades efter ett par år till Malmtorgsgatan vid Brunkebergstorg och senare på 1970-talet tillbaka till Sturegatan. Galleriet har haft många uppmärksammade utställningar. I april 1935, då galleriet hade flyttat till Malmtorgsgatan, blev Bror Hjorth anmäld för polisen av en grosshandlare i Djursholm för sårande av tukt och sedlighet. Hjorth plockade efter polisbesök bort fyra skulpturer och utställningen blev efter detta en publiksuccé. 1947 års män, en grupp konkretister, hade också sin första utställning Ung konst i galleriet.

Galleriet stängde efter 70 års verksamhet i juni 2002.

Medlemmar i urval

Albin Amelin
Victor Axelson
Gideon Börje
Ture Dahlö
Martin Emond
Sven "Xet" Erixson
Lars Florén
Helge Franzén
Hjalmar Grahn
Eric Hallström
Knut Hanqvist
Bror Hjorth
Johan Johansson
Alf Munthe
Nils Möllerberg
Ivan Ivarson
Hilding Linnqvist
Nils Möllerberg
Axel Nilsson
Nils Nilsson
Vera Nilsson
William Nording
Torsten Palm
Patrik Reutersvärd
Fritiof Schüldt
Gunnar Svenson
Frans Timén
Hugo Zuhr

Att läsa mera
Hans Eklund, Ulf Linde, Olle Granath och Susanna Slöör (redaktör): Färg och Form - färgglödens mästare i svensk 1900-talskonst, Langenskiöld, Lidingö 2007,  
Ragnar Hoppe:s historik i Göteborgs konsthalls utställningskatalog till Färg och Form-utställningen 1956 inför 25-årsjubileet
Stephan Spjut i Svenska Dagbladet den 6 juni 2002

Fotnoter

Konstnärsgrupper i Sverige
Konstföreningar i Sverige
Nedlagda konstgallerier i Stockholm
Sandsopp

Sandsopp (Suillus variegatus) är en ätlig svamp som hör till ordningen soppar. 
Den är även Dalarnas landskapssvamp. Som matsvamp är det vanligt att den torkas och används som blandsvamp eller som ersättning för stenmurkla (Gyromitra esculenta).

Utbredning och ekologi
Sandsopp växer i kalkfattiga barrskogar med tall, både på mossig mark och på mark av hällmarkstyp med lavtäcke. Fruktkroppen uppträder under sommaren, från omkring juli, och fram till oktober på hösten. Svampens utbredningsområde är Europa och Nordamerika. I Sverige är den vanlig i hela landet.

Utseende
Dess hatt är gulbrun till olivbrun i färgen och försedd med små, fina mörkare fjäll som ger svampen ett något fräknigt utseende. Bredden på hatten är 5–15 centimeter. Undersidan av hatten är grågul till olivbrun och svampen har små, rundade rörmynningar som hos unga exemplar är mörkt olivgröna för att sedan bli mer brunaktiga till rödbruna. Om man rör vid rörlagret uppträder en blånad. Sporerna är avlånga till ovala, mäter 9–11 gånger 3–4 mikrometer, är blekt gulaktiga till bruna och sporavtrycket är brunt. 

Svampens fot har en liknande gulbrun färg som hatten. Dess höjd är 5–10 centimeter och diametern är 2–3 centimeter. Ibland finns små röda fläckar närmast basen. 

Färska exemplar har en mild men något syrlig doft och smak. Gör man ett snitt i svampens kött, som är gulvitaktigt i färgen, syns vanligen en svag blånad och en svag lukt påminnande om klorgas uppträder. 

Arten kan förväxlas med grynsopp (S. granulatus), som dock helst växer i kalkhaltiga miljöer, har ljusare fot och oftast en klibbig hatthud. Andra förväxlingsarter är örsopp (S. bovinus) och pepparsopp (Chalciporus piperatus). Den senare, som är oätlig med en brännande smak, särskiljs på den smalare foten och en gul fotbas.

Källor 

Nylén, Bo. Svampar i Norden och Europa, 2000.

Noter

Externa länkar
 Svampguiden - Sandsopp
 

Soppar
Matsvampar
Landskapssvampar
Jacob Hellner

Jacob Hellner är en svensk musikproducent född  19 mars 1961. Som medlem i producentduon Bomkrash fick han stora framgångar inom svenskt musikliv under tidigt 1990-tal.

Han har producerat bland annat Stonecake, Clawfinger, Enter the Hunt, Fläskkvartetten, Papa Dee, Covenant, Dead by April, Backyard Babies, Mustasch, och producerat alla Rammsteins album fram till och med Liebe ist für alle da från 2009. Han gjorde även musiken till tv-serien Dirigenten.

Referenser

Födda 1961
Svenska musikproducenter
Män
Levande personer
Gravensteiner

Gravensteiner, på svenska ofta benämnt Gravensten, är en saftig och syrlig äppelsort vars ursprung inte är helt säkert men den är dock känd sedan åtminstone år 1669. Sorten spreds sedan från staden Gråsten i södra Jylland, Danmark från vars namn på tyska, Gravenstein, den också fått sitt namn.

Beskrivning

Historia 
Exakta fakta kring sortens härstamning har gått förlorad men en vanlig version kring dess ursprung är att det började växa i trädgården i slottet Augustenburg i norra Schleswig, med ett ursprung från Sydtyrolen. År 1696 skickade så Danmarks kung Kristian V sin son prins Carl på en långresa till Frankrike, Italien och Spanien – åtföljd av greve Carl Ahlefeldt från staden Gråsten. Under en vistelse på klostret L’Abaye de Hautcombe nära Lac du Borget i Savojen fann Ahlefeldt ett äpple som han blev entusiastisk inför. Äppelsorten var ett "Ville Blanc"-äpple som han fick några grenar av och som han sedan skickade till sin bror greve Fredrik Ahlefeldt på Gråstens slott, där grenarna därpå ympades in på ett befintligt äppelträd. Äpplet med den friska smaken blev sedan spritt och känt under namnet Gravensteiner, det tyska namnet på staden Gråsten. Vid en brevväxling med en pomolog i Schleswig åren 1791–1797 framgick att det första trädet från sorten fortfarande levde.

Smak och pollinering 
Gravensteiner, som har en tidig blomsättning, är ett saftigt, lätt syrligt äpple, med fast krispigt fruktkött, god arom och passar lika bra som ätäpple som matäpple. Sorten, med S-generna S4S11S20, pollineras av bland andra AromaS5S7, Beauty of BathS1S4, Bismarck S16bS5, Discovery S1S24, Dronning Louise S7S9, Eldrött DuväppleS7S10, Egremont Russet, FilippaS7S24, GuldborgS3S11, Gyllenkroks astrakanS3S22,  James Grieve S5S8, KatjaS5S24, MaglemerS6S11, MioS2S7, OranieS3S7, Pederstrup S1S20, Röd Astrakan S3S7, StenbockS3S22, Summerred S2S9, SäfstaholmS1S?, Sönderskov S33S?,  Transparente blancheS1S?, Transparente de Croncels S2S3, Venus S3S33 och ÅkeröS1S?. De med kursiverad stil stämmer bäst överens i fråga om blomningstid och bör i första hand väljas.

Skörd och odlingszoner 
Gravenstiener skördas i september. Det går cirka 113 dagar mellan blomning och plockning. Medelvikt 189 gram, sockerhalt 11,5% syrahalt 0,75%. I Sverige odlas Gravensteiner gynnsammast i odlingszonerna I—III.

Varianter av sorten 
Flera mutationer finns av Gravensteiner, till exempel Tranekjær, Vallø, Frederiksberg, Taarnborg och Röd Gravensteiner. Enligt försök gjorda i Danmark överträffar åtminstone de tre förstnämnda den gula Gravensteinern i smak. Röd Gravensteiner är en mutation som framkom i Tyskland på 1800-talet, Blodröd, Mörkröd och Ramlöse dito är mutationer från Danmark och Crimson Gravensteiner är en variant från Kanada. I Danmark utgjorde Röd Gravensteiner ca 10% av alla sålda Gravensteinerträd åren 1937-1939, övriga var huvudsakligen Gul Gravensteiner. Röda mutanter är vanliga i svensk och norsk yrkesodling.

År 2005 utsåg den dåvarande danske jordbruksministern, Hans Christian Schmidt, Gravensteiner till officiell nationalfrukt för Danmark.

Referenser

Noter

Källor 
 Görel Kristina Näslund - 100 älskade äpplen

Äppelsorter
MMK

MMK kan avse: 

 MMK – en av Sveriges tre professionella militärmusikkårer, se Marinens musikkår
 MMK – valutakoden ISO 4217 för valutan i Burma, se Kyat
 MMK – IATA:s flygplatskod för Murmansk Airport
Eljo

Eljo var en tillverkare av installationsmateriel inom el, tele och data. De mest kända produktnamnen var Eljo Trend, Eljo Trend Solid, Eljo Senso och Eljo Renova. Varumärket ägs sedan 2003 av Schneider Electric S/A.

Historia 
Direktör Joel Olsson, ägare till Joel Olssons Elektriska AB i Stockholm, köpte Dala Bakelit 1945 av fabrikör Gösta Grönvall. 1953 bytte företaget namn till Eljo Plastindustri AB. 1971 ändrades namnet till Eljo AB. Tillverkningen, bestående av elinstallationsmateriel, var belägen i Båstad i nordvästra Skåne. 

2003 förvärvades företaget av det franska elföretaget Schneider Electric S/A. 2007 valde Schneider Electric att lägga ner Eljo AB i Båstad och flytta tillverkningen till andra enheter inom koncernen. 2009 togs även beslutet att avveckla varumärket "Eljo" i ett led att samordna verksamheten i Sverige med Schneider Electrics övriga.

Referenser

Ej längre existerande svenska företag
Despotovac

Despotovac (serbisk kyrilliskaː Деспотовац) är en liten stad i Serbien, som ligger 130 kilometer sydöst från huvudstaden Belgrad. År 2011 hade staden 4 212 invånare, medan kommunen hade en befolkning på 22 995 invånare.

Etniska grupper 
Etniska grupper i Despotovacs kommun 2011ː
 Serberː 21 612 (93,15%)
 Vlacherː 687 (2,96%)
 Romerː 244 (93,15%)
 Rumänerː 38 (0,16%)
 Montenegrinerː 21 (0.09%)
 Makedonierː 21 (0,09%)
 Muslimerː 21 (0,09%)
 Kroaterː 20 (0,09%)
 Albanerː 18 (0,08%)
 Jugoslaverː 16 (0,07%)
 Bulgarerː 14 (0,06%)
 Övrigaː 489 (2,11%)

Bilder

Källor 

 Den här artikeln är helt baserad på engelskpråkiga Wikipedia, 18 maj 2023.

Orter i Serbien
Kapten Sabeltand

Kapten Sabeltand () är en fiktiv sjörövare skapad av den norske musikern och författaren Terje Formoe. Kring Kapten Sabeltand finns en hel rad med filmer, CD-skivor, böcker, PC-spel och annat material. På Kristiansands Djurpark framförs årligen en familjeföreställning med Kapten Sabeltand i huvudrollen. Föreställningen spelas på natten. På djurparken finns också en "Kapten Sabeltand-värld". I Norge är Kapten Sabeltand omåttligt populär bland små barn.

En del av materialet finns översatt till svenska.

Karaktärer
Kapten Sabeltand är ledaren för ett band av pirater och kallar sig själv "kungen på havet". Han jagar ofta guld som han kan känna doften av. Hans närmaste man är Långeman. De klumpiga enäggstvillingarna Pelle och Pysa är också med i piratgänget, liksom Benjamin som är bra på ordvitsar. Dessa seglar i skeppet "Den svarta damen".

Pinky är en pojke som ofta följer med piraterna ut på äventyr. Pinky har en vän i flickan Sunniva. Sunniva bor hos sin tant Bessa och farbror Ruben, som driver ett värdshus i den lilla byn Kjuttaviken.

Det finns också några personer med trollkunskaper, Mirjam av Gral och Greven av Gral, som bor på ön Gral. Greven av Gral har några medhjälpare: Grisk, Grufull och Slu.

Föreställningar 

Barn- och familjeföreställningen "Kaptein Sabeltann og skatten i Kjuttaviga" skrevs 1989 och framfördes första gången i djurparken i Kristiansand den 9 juli 1990. Första föreställningen blev en succé, och spelades från 1990 till sommaren 1993. 1990 och 1991 spelades föreställningen på dagtid, förutom en provshow 1991 som spelades på kvällen. Säsongen därpå, 1992, beslutades att föreställningarna skulle spelas kvällstid, med sommarnätterna och naturområdet kring Kjuttaviga amfiteater som rekvisita.

Sedan dess har det blivit föreställningar nästan varje år, bland annat uppföljaren "Kaptein Sabeltann og hemmeligheten i Kjuttaviga" som kom 1994. Terje Fomoe tilldelades Spellemannsprisen i musik. Detta var också den första föreställningen där Kapten Sabeltands skepp Den Sorte Dame användes.

Redan 1994 hade Terje Formoe planer på en helaftonsföreställning säsongen 1995, men så blev det inte när det 1995 blev ett uppehåll mellan Dyreparken och Terje Formoe. Föreställningen "Kaptein Sabeltann og hemmeligheten i Kjuttaviga" spelades en säsong på Hvalstrand i Asker med titeln "Kaptein Sabeltann og Grusomme Gabriels Skatt", eftersom "Kjuttaviga" är den vik i Kristiansands Dyrepark där föreställningarna tidigare spelades.

Lista över föreställningar

Filmer 

 Drømmen om Kaptein Sabeltanns rike (1996)
 Kapten Sabeltand (2003)
 Kapten Sabeltand och skatten i Lama Rama (2014)
 Kapten Sabeltand och den magiska diamanten (2019)

Källor

Externa länkar 
 sabeltann.no

Norsk barnlitteratur
Norska litterära figurer
Fiktiva pirater
Austin Maestro

Austin Maestro var en bilmodell i Golfklassen som introducerades 1983. Modellen tillkom i samband med British Leyland/Rovers stora rationalisering och omorganisation i slutet av 1970-talet och kom därför att ersätta modeller från en rad varumärken, exempelvis Morris Ital, MG 1300, Austin Maxi, Triumph Acclaim och Austin Allegro.

Modellen ritades av David Bache och tillverkades i den gamla Morrisfabriken i Cowley. Konstruktionen var förhållendavis beprövad, till skillnad från tidigare Austinmodeller, på grund av att moderbolaget British Leyland under denna tid var nära konkurs. Däremot fick modellen innovativa utrustningsalternativ såsom en laminerad vindruta, lackerade stötfångare och på vissa modeller även en färddator med syntetröst. 

Maestro fanns som femdörrars halvkombi och som tvådörrars täckt skåpbil med motorer på mellan 1,3 och 1,6 liter. Efter något år presenterades även en sedan och en kombiversion, men då under namnet Montego. En variant med en större motor på 2,0 liters slagvolym och sportigare utrustning tillkom 1985 under namner MG Maestro.

Modellen fick till en början bra kritik, men efter några år uppdagades diverse fel som berodde på en undermålig produktionskvalitet och försäljningen dalade. 1988 byttes Austinmärket mot Roveremblem och 1994 slutade Maestro att tillverkas i England, på grund av introduktionen av Rover 200. Dock fortsatte en viss produktion i Bulgarien och Kina, om än i relativt liten skala. Totalt tillverkades över 600000 exemplar av Maestro i Cowley. I Sverige marknadsfördes modellen aldrig.

Varianter 
L 
LE 
City 
Clubman 
LX 
SL 
SLX 
Vanden Plas

Maestro
Framhjulsdrivna fordon
Antiväte

Antiväte är väte bestående av antipartiklar – en antiproton, en positron och om det är tungt eller extra tungt en eller två antineutroner. Atomen har samma egenskaper som vanligt väte förutom att den består av antipartiklar.

Externa länkar 

Atomfysik
Partikelfysik
Daihatsu Applause

Daihatsu Applause var en mindre bilmodell som introducerades 1989. Den ersatte då Charmantmodellen. Karossen såg ut som en sedan, men hade i själva verket en baklucka av halvkombityp. 

Till en början drabbades modellen av vissa tekniska problem, vilka dock åtgärdades i produktionslinan till 1990 års modell. 1992 genomgick Applause en mildare ansiktslyftning och fick ännu en 1997. Modellen fanns både som fram- och fyrhjulsdriven och med motorer på mellan 90 och 105 hästkrafter. År 2000 lades produktionen ned och den fick ingen egentlig ersättare. I Sverige såldes Applause under några år under 1990-talet och blev en av de sista Daihatsumodeller som marknadsfördes i landet.

Applause
Framhjulsdrivna fordon
Fyrhjulsdrivna fordon
Näsborre

Näsborrar är öppningar i en människas näsa eller ett djurs nos. De fungerar som lufttillgångar och som utlopp för snor.

Vissa djur kan stänga näsborrarna.

Näsan
Urquhart (efternamn)

Urquhart är namnet på en skotsk klan och därmed ett traditionellt skotskt efternamn. Det kan ingå i geografiska namn.

Personer med efternamnet Urquhart
 Arthur Urquhart, spindelforskare
 Brian Urquhart (född 1919), brittisk diplomat och författare, undergeneralsekreterare i FN
 David Urquhart (1805–1877), skotsk politiker och publicist
 Feargus Urquhart (född 1970), amerikansk datorspelsdesigner
 Jane Urquhart (född 1949), kanadensisk författare
 Thomas Urquhart (1611–1660), skotsk skriftställare

Fiktiva personer med namnet Urquhart
 Francis Urquhart, fiktiv brittisk politiker i TV-serien Maktens män 1990–1995
 Urquhart Rackharrow, mindre rollfigur i böckerna om Harry Potter

Efternamnsförgreningssidor
Skotska efternamn
Ford Orion

Ford Orion var namnet på Ford Escort i fyradörrars sedanutförande från 1983 till 1993. Modellnamnet introducerades för att särskilja sedanvarianten, som faktiskt var mycket större än övriga varianter i Escortfamiljen och hade en digrare standardutrustning såsom sollucka, centrallås, färddator och elektriska fönsterhissar. Orion gick heller inte att få med de minsta Escortmotorerna. 1986 genomfördes en ansiktslyftning, samtidigt som för övriga Escort och 1990 presenterades en helt ny modell. Denna bytte dock namn till Escort 1993 och Orionnamnet gick i graven.

Bakgrund 
Under 1980-talet bytte Ford ut flera av sina tidigare modeller mot nya generationer, som i vissa fall innebar även namnbyte. Både den tidigare Escort-modellen, Taunus och Granada hade varit sedanmodeller i sina grundutföranden. Dessa byttes nu ut mot halvkombibilarna Escort Mk3, Sierra och Scorpio. Samtidigt fanns det fortfarande kunder som efterfrågade sedanmodeller, och därför tog man efter hand fram sådana som baserades på halvkombikarosserna, men med en förlängd bakdel. Först ut i raden var Orion (1983), som också var den enda modellen som fick ett eget namn i sedanutförande. 

Orion
Framhjulsdrivna fordon
Harper – En kille på hugget

Harper – En kille på hugget är en amerikansk långfilm från 1966 med Paul Newman i huvudrollen som privatdeckaren Lew Harper. Filmen bygger på Ross Macdonalds roman Rörligt mål från 1949, fast i boken heter privadetektiven Lew Archer.

1975 upprepade Newman rollen som Harper i filmen Ett fall för Harper (The Drowning Pool).

Medverkande
Paul Newman — Lew Harper
Lauren Bacall — Elaine Sampson
Julie Harris — Betty Fraley
Arthur Hill — Albert Graves
Janet Leigh — Susan Harper
Pamela Tiffin — Miranda Sampson
Robert Wagner — Allan Taggert
Robert Webber — Dwight Troy
Shelley Winters — Fay Estabrook

Externa länkar

Amerikanska dramafilmer
Amerikanska kriminalfilmer
Amerikanska mysteriefilmer
Amerikanska filmer baserade på böcker
Filmer 1966
Bole



Geografi

Etiopien 

 Addis Abeba Bole International Airport – en flygplats i Addis Abeba, Etiopien

Ghana 

 Bole (distrikt), Norra regionen, 
Bole, Ghana – huvudstaden i ovannämnda distrikt

Kina 

 Bole Shi, härad, Xinjiang, 
 Bole (socken i Kina), Yunnan, 
 Börtala (Bole) – en småstad i Xinjiang som lyder under den mongoliska autonoma prefekturen Bortala.

Schweiz 

 Bôle, ort, Neuchâtel,

Storbritannien 

 Bole, Nottinghamshire, ort i England,  

Robotskapade Ghanaförgreningar
Robotskapade Kinaförgreningar
Hälsingborg–Hässleholms Järnväg

Hälsingborg-Hässleholms Järnväg (HHJ) var en 1875 invigd enskild järnväg som förstatligades 1938 och införlivades i Statens Järnvägar 1940. Järnvägen ingår i Skånebanan.

Bakgrund
Initiativet till denna järnvägslinje togs av spannmålshandlaren Petter Olsson från Fleninge (1830-1911). Förslaget väcktes 1859 att förbinda Öresund med Södra stambanan norr om Finjasjön. Ett järnvägsmöte för finansieringen hölls i Helsingborg 8 augusti 1860 och då beräknades banan kosta 5 mkr. Finansieringen skulle ske med aktieteckning, varav större delen skulle tecknas av Helsingborgs stad. Det blev dock inte så utan ett nytt järnvägsmöte fick ordnas den 30 augusti 1872 då behovet av järnväg ökats på grund av stenkolsbrytningen i Bjuv och Billesholm, Försvarets behov av transporter till Ljungbyheds exercisplats, och behovet av en snabbare förbindelse med Stockholm och Danmark. Ny kostnadsberäkning gjordes och man kom ner till 3,2 mkr vilket kunde finansieras aktieteckning av stenkolsbolagen i Kropp och Bjuv, Helsingborgs stad samt Petter Olsson. Den 14 februari 1873 stakades banan ut till Hässleholm från Mörarp.

Historik
Banan kunde invigs den 17 mars 1875. Stationsinspektorerna vid de större stationerna skötte då även posten vid sidan av sysslan som stins. Järnvägens längd blev  79 km eftersom 5 km anslutning till Ramlösa hade byggts av Landskrona & Helsingborgs Järnvägar (L&HJ). Järnvägen byggdes med en rälsvikt av 21,5 kg/meter, en största lutning av 10 promille och en minsta kurvaradie av 297 meter. Stationerna var Helsingborgs C, Ramlösa, Ramlösa Brunn, Påarp, Mörarp, Bjuv, Gunnarstorp, Åstorp, Kärrebega, Kvidinge, Klippan, Hyllstofta, Perstorp, Tyringe, Finja och SJ stationen i Hässleholm. År 1890 anlades en station i Västra Torup.

År 1897 övertog HHJ Klippan-Röstånga Järnväg (KRJ), 19 km. Denna järnväg förlängdes med 21 km till Eslöv 1898. Från 1928 skötte HHJ även trafiken på Ängelholm-Klippans Järnväg (EKJ). Övriga sidolinjer som trafikerades av HHJ var Bjuv – Billesholm 1875–1934 och Bjuv – Hyllinge 1927–1934. 

HHJ förstatligades 1938 och tillhörde under några år de statliga järnvägsbolagen. År 1940 införlivades HHJ med Statens Järnvägar (SJ) och elektrifierades år 1943 på huvudlinjen Helsingborg-Hässleholm.

HHJ var en av de viktigaste enskilda järnvägarna i Skåne. Godstrafiken var omfattande och persontågen mellan Södra stambanan i Hässleholm och hamnstaden Helsingborg hade en kontinental prägel. Man köpte tidigt in tenderånglok och de modernaste loken hamnade efter förstatligandet hos SJ där de fick littera E4. I början av 1970-talet lades den lokala persontrafiken ner men återuppstod 1991 i länstrafikens regi då Pågatågen började trafikera  linjen Hässleholm-Helsingborg.

Uniform
Maskinpersonalen (lokbesättningen) bar, till skillnad från de flesta samtida enskilda järnvägarna inte ett monogram med järnvägens förkortning i sin mössa, utan ett vinghjul krönt av ett griphuvud som symbol för Skåne. Mössprydnaden fastställdes i järnvägens uniformsreglemente 1888 och gällde till 1921.

Se även
Skånebanan

Vidare läsning

Referenser

Noter

Historiska järnvägslinjer i Sverige
Ej längre existerande svenska järnvägsbolag
Valfrihet

Valfrihet innebär att man själv har möjlighet att välja utan in­skränkningar och att fatta beslut. Ordet är belagt sedan 1680. 

Valfrihet är frihet från tvång och omständigheter som begränsar handlingsalternativen. I motsats till valfrihet står tvång, yttre eller inre. En filosofisk vinkel är huruvida denna uppfattning är förenlig med antagandet att allting i naturen är orsaksbestämt. Som begränsningar i valfriheten har framhållits genetik, det vill säga betydelsen av arv, och andra erfarenheter, så som barndomsupplevelser och socialt arv. Argument för- och emot har presenterats och diskuterats. Fatalismen menar att "upplevelsen av valfrihet är en illusion". Andra åsiktsriktningar är determinism och indeterminism.  

En annan aspekt som framhållits är värdet av valfrihet. Exempelvis värdet av att ha möjlighet att välja mellan "tjugo sorters morgonflingor i butiken, snarare än femton?". I Karin Enflos avhandling Measures of Freedom of Choice framhålls att måttet av valfrihet ökar om man lägger till alternativ. Detta preciseras som "ett val att jobba 40 timmar, 20 timmar eller 0 timmar en vecka erbjuder mer valfrihet än ett val mellan att jobba 40 timmar och 0 timmar", men alternativen behöver vara differentierade det vill säga "valet att jobba 40 timmar, 20 timmar eller 0 timmar erbjuder mer valfrihet än valet att jobba 40 timmar, 39 timmar eller 0 timmar".

Se även
Ansvar
Frihet
Fri vilja
Val

Källor

Termer inom humanfilosofi
Beslutsteori
Tänkande
Autonomi
Fri vilja
Livsfilosofi