Titus Andronicus

Titus Andronicus (originaltitel Titus Andronicus) är en tragedi av William Shakespeare. Tillsammans med Antonius och Cleopatra, Coriolanus och Julius Caesar brukar den räknas till Shakespeares romarpjäser. Titus Andronicus är, till skillnad från de andra pjäserna, inte baserad på historiska händelser och personer.

Det är osäkert när pjäsen skrevs, vissa vill datera den till 1591/1592 och andra till 1593/1594 då man vet att den spelades. Pjäsen har inga bestämda källor men är inspirerad av Seneca den yngres skräcktragedier. Pjäsen skildrar kampen om kejsarmakten och hur den principfaste Titus dras in i en virvel av mer och mer destruktiva handlingar. Titus Andronicus har ofta kritiserats hårt och en återkommande ståndpunkt har varit att Shakespeare inte kan ha skrivit den. Peter Brooks uppsättning 1955 innebar en vändpunkt och därefter har pjäsen omvärderats och den har kommit att ses som en föregångare till de mogna tragedierna.

Tillkomsthistoria

Datering
Det råder oenighet kring dateringen av Titus Andronicus. Teaterdirektören Philip Henslowe rapporterar i sitt diarium att pjäsen som han kallar titus & andronicus spelades av Sussex's Men på the Rose theatre 22 januari 1594. Pjäsen registrerades hos boktryckarskrået (the Stationers Company) 6 februari samma år, bara några dagar efter att Roseteatern stängdes på grund av pestepidemin. Några forskare tycker sig ha funnit språkliga likheter med  de anonyma pjäserna The Troublesome Reign of King John tryckt 1591, A Knack to Know a Knave spelad 10 juni 1592 och Titus an Vespacia spelad 11 april 1592. Andra stilistiska studier anses dock ha vederlagt dessa teorier och vill förlägga tillkomsten till senare. De som argumenterar för en tidigare datering brukar anföra att Shakespeare samarbetat med George Peele. De som å andra sidan vill datera pjäsen till mellan sent 1593 och tidigt 1594 förutsätter dock att pjäsen är Shakespeares eget verk.

Pjäsens källor
Det finns ingen specifik källa till Titus Andronicus, men Shakespeare har varit inspirerad av Seneca den yngres skräcktragedier. Även Thomas Kyd skrev pjäser i samma stil. Namnen tycks vara hämtade från berättelsen om Scipio Africanus i Plutarchos Jämförande levnadsteckningar (Bíoi parálleloi). Flera av Titus särdrag återfinns i samma källa. Pjäsen har tolkats som en satir över styret under Tudoreran. När Titus av barmhärtighet mördar sin stympade dotter blir han till slut en av Shakespeares tragiska hjältar i detta gruvliga hämnddrama. Den ondskefulle moren Aaron är å sin sida en av Shakespeares självmedvetet diaboliska figurer.

Stildrag
Pjäsens tematiska motsatser motsvaras av formen där den högtravande deklamationen ställs mot handlingens våldsamhet. Första akten som tidigare ansetts som ovärdig Shakespeare har omvärderats och ses nu som ett av författarens djärvaste experiment med den elisabetanska scenens alla möjligheter. Speciellt imponerande är användandet av den övre scenen där de mäktiga i senaten oavbrutet kan se ner på de maktlösa som bekämpar varandra på förscenen. Lika uppfinningsrikt utnyttjar han scengolvets fallucka som får bli entré till gravkammaren i akt ett och som sedan får bli den fatala gropen i akt två. Stilen är högtravande deklamatorisk i Senecas anda. Versen är beströdd med latinska citat, särskilt från Horatius, och det finns gott om hänsyftningar till klassiska källor, i synnerhet Ovidius Metamorfoser.

Kritik
Långt in på 1900-talet har kritikhistorien präglats av frågan om författarskapet. Kyrkomannen Francis Meres räknar upp Titus Andronicus bland elva andra Shakespearepjäser i verket Palladis  Tamia 1598, men det korrekta i denna notering har kontinuerligt ifrågasatts. Dramatikern Edward Ravenscroft (1654-1707) menade att viss förtrogenhet med scenens krav tydde på att Shakespeare lagt sin hand på ett par partier eller rollfigurer i en pjäs som förmodligen var skriven av en anonym författare. Ravenscroft beskrev för övrigt pjäsen som en ankommen och osmält pjäs som snarare var en hög med skräp än en medveten struktur. Det är dock troligt att Ravenscrofts invändningar var ägnade att legitimera hans egen adaptation från 1678, kallad Titus Andronicus; or, The Rape of Lavinia, som till och med var blodigare än originalet. Kritikern och pjäsförfattaren Charles Gildon anslöt sig till Ravenscrofts synpunkter och uttryckte sin motvilja gentemot pjäsen och han trodde inte att den var av Shakespeares hand. Under resten av 1700-talet upprepades samma mönster. Kritikern Edward Capell framförde dock tesen att Titus Andronicus kunde vara en tidig Shakespearepjäs inspirerad av 1580-talets vurm för blodiga hämndtragedier. Shakespeareredaktören Edmond Malone ville tillskriva pjäsen Christopher Marlowe, Shakespeares främste rival under början av karriären. Inte förrän vid mitten av 1900-talet började kritiker överge uppfattningen att någon annan skrivit Titus Andronicus och istället uppvärdera pjäsens inneboende kvaliteter. En milstolpe var Peter Brooks uppsättning i Stratford-upon-Avon 1955 i vars efterföljd en serie uppskattande essäer kom till. I samtiden har pjäsen fått positiv uppmärksamhet för sin behandling av genus, sexualitet och härkomst. Pjäsen har också börjat ses som en föregångare till de mogna tragedierna.

Översättningar till svenska
Titus Andronicus finns i fyra tryckta översättningar till svenska. 1849 kom Carl August Hagbergs översättning som ingick i Shakspere's dramatiska arbeten. Bd 8. Per Hallströms översättning 1923 ingick i Shakespeares dramatiska arbeten. Sorgespel, Bd 1. 1962 trycktes Åke Ohlmarks översättning i samlingsbandet Tragedier. Allan Bergstrands översättning gavs ut 1977.

Uppsättningar

Titelbladet till den första kvarton anger att pjäsen vid det laget (1594) spelats av Sussex's Men, Lord Strange's Men och Pembroke's Men. Kvartoupplagan år 1600 anger att pjäsen spelats av Lord Chamberlain's Men och upplagan år 1611 anger att pjäsen spelats av The King's Men. Pjäsen var populär under Shakespeares livstid och spelades även efter restaurationen som John Downes rapporterade i Roscius Anglicanus 1708. Därefter har pjäsen spelats sällan.

Under 1800-talet spelades moren Aaron av den svarte amerikanske skådespelaren Ira Aldridge som förvandlade skurken till en värdig karaktär. Den första uppsättningen under 1900-talet var Robert Atkins på Old Vic i London 1923. Delar av publiken svimmade av det explicita våldet på scenen. En berömd uppsättning är Peter Brooks på Shakespeare Memorial Theatre i Stratford-upon-Avon 1955 med stiliserat våld. Titus Andronicus spelades av Laurence Olivier och Lavinia av Vivien Leigh. Uppsättningen blev startskottet för en nyvunnen popularitet. Det förutspåddes att Peter Brook skulle misslyckas och att det skulle kunna bli slutet på hans karriär, istället blev det en succé. Han lyckades levandegöra det tragiska i pjäsen och hitta en fördjupning bortom den våldsamma ytan. 1985 satte Deborah Warner upp en brutalt realistisk Titus Andronicus på the Swan Theatre i Stratford.

I modern tid har de båda tyska dramatikerna Heiner Müller och Botho Strauss gjort var sin adaption som haft internationella framgångar. Heiner Müllers Anatomie Titus Fall of Rome hade premiär 1984 i Bochum i Nordrhein-Westfalen. Bothos Strauss Viol gavs ut 2004.

Uppsättningar i Sverige
 1971 Pistolteatern, Stockholm, regi Claes Lundberg
 1997 Teatrul National de Craiova på Stockholms stadsteater, regi Silviu Purcărete
 2002 Moment:teater, Stockholm, regi Andreas Boonstra

Filmatiseringar
Från 1970-talet och framåt har Titus Andronicus filmats påfallande ofta.
 1970 Titus Andronicus, regi Jukka Sipilä (TV, Finland)
 1985 Titus Andronicus, regi Jane Howell (TV, Storbritannien)
 1997 Titus Andronicus: The Movie, regi Lorn Richey (video)
 1999 Titus, regi Julie Taymor, med Anthony Hopkins, Jessica Lange & Jonathan Rhys Meyers
 1999 Titus Andronicus, regi Christopher Dunne
 2000 Titus Andronicus, regi Richard Griffin

Referenser

Noter

Originalcitat

Källor
 Vissa uppgifter om uppsättningar är hämtade från artikeln Titus Andronicus på engelskspråkiga Wikipedia (läst 14 juni 2015)
 Vissa uppgifter om uppsättningar är hämtade från artikeln Titus Andronicus på franskspråkiga Wikipedia (läst 4 juni 2015)

Primärkällor
 William Shakespeare: Titus Andronicus (1593), texten hos OpenSource Shakespeare
 William Shakespeare: Richard III, Titus Andronicus, översättning Allan Bergstrand, Lund 1977, 
 William Shakespeare: Titus Andronicus i Skakespeare's dramatiska arbeten översatta af Carl August Hagberg, åttonde bandet, Lund 1861 (Projekt Runeberg)

Sekundärkällor
 Dympna Callaghan: Who Was William Shakespeare?, Chichester 2013, 
 Michael Dobson & Stanley Wells (red): The Oxford Companion to Shakespeare, Oxford 2001, 
 Erik Frykman: Shakespeare, Södertälje 1986, 
 Margareta de Grazia & Stanley Wells (red): The New Cambridge Companion to Shakespeare, Camebridge 2010, 
 Kent Hägglund: William Shakespeare - En man för alla tider, Uddevalla 2006, 
 Kenneth Muir: The Sources of Shakespeare's Plays, London 1977, 
 David Scott Kastan (red): A Companion to Shakespeare, Oxford 1999, 
 Teater i Stockholm 1910-1970 II, Göteborg 1982, 
 Teaterårsboken 1998, Jönköping 1998,

Externa länkar 

 The Tragedy of Titus Andronicus by William Shakespeare i Project Gutenberg 
 Titus Andronicus (1970) på Internet Movie Database 
 Titus Andronicus (1985) på Internet Movie Database 
 Titus Andronicus: The Movie (1997) på Internet Movie Database 
 Titus (1999) på Internet Movie Database 
 Titus Andronicus (1999) på Internet Movie Database 
 Titus Andronicus (2000) på Internet Movie Database 

Shakespeares tragedier
Kannibalism i fiktion