kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Örkelljunga kyrka

Örkelljunga kyrka är en kyrkobyggnad i Örkelljunga. Den tillhör Örkelljunga församling i Lunds stift.

Kyrkobyggnaden
Kyrkan uppfördes troligtvis i början av 1300-talet. Bygdens befolkning hade då blivit så talrik, att den förmådde bygga en egen sockenkyrka. Efter romanskt mönster murades kyrkan av gråsten med långhus, kor och absid, samt försågs med tegelslagna valv. Under senmedeltiden byggdes förmodligen ett vapenhus till i långhusets södra ände. Av denna ursprungliga medeltidskyrka återstår nu endast murarna till koret.

Under 1600-talets slut var kyrkan för liten så man förlängde kyrkan åt väster med ett tillbygge i trä. Samtidigt revs den tidigare västgaveln. 1782 ersattes trätillbygget med ett tillbygge av sten. Ovanpå detta uppfördes ett trätorn klätt med spån. I samband med detta revs klockstapeln.

Under 1800-talet hade befolkningen vuxit ytterligare så kyrkan måste utvidgas igen. 1804-05 tillkom det norra tvärskeppet varvid tegelvalven i långhuset raserades. 1846 tillkom det södra tvärskeppet. Kyrkan blev då korsformad.

Kyrkans absid revs 1817, men återuppbyggdes 1955 för att nu tjäna som sakristia. Vid återuppbyggnaden frilade man fragment av kalkmålningar på absidens triumfbåge. Absiden försågs också med fönster i öster och en särskild ingång, vilket inte fanns på den medeltida absiden. Från kyrkorummet kommer man in till absiden/sakristian via en dörr bakom altaruppsatsen.

Inventarier
 Kyrkans mest värdefulla klenod är "Brahekalken" i förgyllt silver från senare delen av 1300-talet. Den skänktes av Torkil Brahe från Herrevadskloster. 1986 genomgick kalken en renovering hos Riksantikvarieämbetet. Det är troligtvis en av de äldsta nattvardskalkar i Sverige som fortfarande används.
 Altaruppsatsen från 1709 är utförd av Adam Stegen, Lund.
 Altartavlan från 1929 är ett av Pär Siegårds tidigaste verk. Den har motiv från Getsemane.
 Predikstolen, som tillkom vid restaureringen 1966, är ritad av arkitekten Ingvar Eknor och tillverkad av snickaren Gert Lind. Den är försedd med fyra bibliska scener av konstnären David Ralson. I baldakinens tak, som är från äldre datum, kan man se tetragrammet JHWH.
 Dopfunten i sandsten med ornering i liljeform är från medeltiden. Dopfatet i mässing är troligen från 1600-talet.
 I kyrkans absid/sakristia finns ett medeltida stenaltare.
 Av kyrkklockorna är den ena medeltida, den andra från 1954 är gjuten av Ohlssons klockgjuteri i Ystad. Enligt en lokal sägnen ligger kyrkans äldsta klocka på bottnen av den intilliggande Prästsjön. Vilket är upphovet till "Sägnen om Örkelljunga kyrkklocka". Den klockan är avbildad på Örkelljunga kommuns vapen.

Orgel
1849 byggde Johan Nikolaus Söderling, Göteborg en orgel med 12 stämmor.
1915 byggde Eskil Lundén, Göteborg en orgel med 15 stämmor.
1957 byggde Wilhelm Hemmersam, Köpenhamn en orgel med 22 stämmor.
Den nuvarande orgeln byggdes 1976 av Olof Hammarberg, Göteborg och är mekanisk. Fasaden till orgeln är ny.

Galleri

Externa länkar

Källor
 Visit Skåne
 Åsbo Släkt- och Folklivsforskare
 Örkelljunga kommun (pdf)

Kyrkobyggnader i Lunds stift
Kyrkobyggnader i Örkelljunga kommun
Örkelljunga
Mallorn

Mallorn (plural mellyrn - sindarin) är en fiktiv trädart som förekommer i Sagan om ringen. Quenyaformen är malinornë (plural malinorni).

Mallorn beskrevs, till formen, påminna mycket om en björk. Barken var slät och grå. Löven färgades till guld under hösten. Träden behöll löven fram till våren då de föll till marken. De nya bladen som växte fram var gröna ovantill och skimrade av silver undertill. De gyllene blommorna slog ut och bildade klasar likt körsbär. Frodo Bagger beskrev det som om han kunde känna livet i trädet när han rörde vid dess stam i Lothlórien. Trädets frukt var en nöt i ett silverskal. I Lorien kan man finna mången mallorn och de har gett skogen smeknamnet "gyllene skogen". 

Föremål i Tolkiens värld
Nackskott

Nackskott är en avrättningsmetod som genomförs med ett skjutvapen som pistol, gevär eller automatkarbin. Skottet träffar baksidan av huvudet eller nacken. 

Under 1990-talet har metoden förekommit i bland annat de forna sovjetrepublikerna; den har redovisats i Ryssland – där avrättningen av Andrej Tjikatilo verkställdes på detta sätt – och i baltstaterna där de senast verkställda avrättningarna genomfördes med metoden. Även Folkrepubliken Kina har använt metoden under senare år. Nackskott förekom som mordmetod vid Malexandermorden i Sverige 1999.

Avrättningsmetoder
David Dinkins

David Norman Dinkins, född 10 juli 1927 i Trenton, New Jersey, död 23 november 2020 på Manhattan i New York, var en amerikansk demokratisk politiker, mest känd som borgmästare i New York 1990–1993. Han var den förste (och hittills ende) svarte borgmästaren i New York.

Dinkins avlade 1950 kandidatexamen i matematik vid Howard University.

Källor

Borgmästare i New York
Personer från Trenton
Födda 1927
Avlidna 2020
Män
Alumner från Howard University
The Wedding Singer

The Wedding Singer är en amerikansk romantisk komedifilm från 1998.

Handling

Filmen handlar om Robbie Hart, en man som försörjer sig på att sjunga på bröllop. Han ska själv gifta sig men blir lämnad vid altaret av sin fästmö Linda. Robbie är helt knäckt och finner det väldigt svårt att kunna fortsätta sitt arbete då han inte kan klara av att vara i närheten av bröllop längre. Han blir dock ombedd av sin väninna Julia, att sjunga då hon ska gifta sig. Hennes fästman är dock ett svin, och det dröjer inte länge innan Robbie inser att han har börjat bli kär i Julia. 

Filmen utspelar sig under 1985 och är fylld med nostalgi i form av den tidens musik, frisyrer och kläder.

Om filmen
Filmen regisserades av Frank Coraci, och är 95 minuter lång.

Rollista (i urval)
Adam Sandler - Robbie Hart
Drew Barrymore - Julia Sullivan
Christine Taylor - Holly Sullivan
Allen Covert - Sammy
Matthew Glave - Glenn Guglia
Ellen Albertini Dow - Rosie
Angela Featherstone - Linda
Alexis Arquette - George Stitzer
Christina Pickles - Angie
Steve Buscemi - David 'Dave' Veltri
Billy Idol - Billy Idol

Referenser 

Filmer 1998
Amerikanska komedifilmer
Filmer om bröllop
Filmer från New Line Cinema
Stängsel

Ett stängsel är en anordning som hindrar passage. Ett stängsel skiljer sig från en mur genom att vara ihåligt.

Inhägnad 
En inhägnad är en avgränsad plats som omges av stängsel eller liknande. Ett exempel är ett hjorthägn.

Typer av stängsel 
 Industristängsel
 Viltstängsel
 Villastängsel
 Lantbruksstängsel
 Rovdjursavvisande stängsel
 Säkerhetsstängsel
 Staket
 Plank
 Taggtråd
 Gärdsgård
 Concertinatråd

Se även 
 Staket
 Stängselnämnden
 Grindsamhälle
 Ledskyttel

Källor
Staket

Ett staket är en typ av stängsel. Med staket avses ofta en relativt låg form av stängsel som mer är till för att markera en gräns än att fysiskt hindra någon från att passera. Staket omgärdar vanligen en mindre privat tomt. Undantaget från detta är dock kravallstaketet.

Staket i Sverige
På den svenska landsbygden och i villaområden är det vanligt med röd- eller vitmålade staket av glesa träspjälor. Staket finns inom många olika områden, till exempel villastaket, gårdsstaket, staket runt inhägnader för boskap, med mera.

På Gotland kan man hitta en speciell typ av staket kallad "bandtun" som består av troder, stolp och bandar.

Etymologi 
Ordet "staket" är belagt i svenska språket sedan 1521. Ordet kommer från italienskans staccetta med samma betydelse.

Se även
 Plank
 Hägnad
 Gärdesgård
 Kraal
 Räcke

Referenser

Externa länkar 
 

Stängsel
Maya Angelou

Maya Angelou, född Marguerite Annie Johnson den 4 april 1928 i Saint Louis i Missouri, död 28 maj 2014 i Winston-Salem i North Carolina, var en amerikansk författare, sångare, poet och medborgarrättsaktivist.

Biografi
Angelou var utbildad skådespelerska och dansare. Hon blev välkänd i USA för en serie TV-program om afro-amerikanska förhållanden. Hon turnerade i Europa med musikalen Porgy och Bess och arbetade även som journalist och lärare i Ghana. Hon var en varm förespråkare för den svarta medborgarrättsrörelsen, jobbade som koordinator för Southern Christian Leadership Conference, och arbetade med Martin Luther King och Malcolm X.

Hon fick sitt litterära genombrott 1970 med romanen I Know Why The Caged Bird Sings (Jag vet varför burfågeln sjunger), där hon berättar om sin barndom och uppväxt som svart kvinna i Sydstaterna; romanen beskriver den förtryckta människan som reser sig till egenvärde och jämlikhet. Romanen blev en enorm succé världen över och 1974 kom uppföljaren Gather in My Name (Samlas i mitt namn).

Angelou hade biroller i TV-serier och filmer, bland annat Rötter (1977) och Hur man gör ett amerikanskt lapptäcke (1995). 1998 regisserade hon filmen Hem till Mississippi.

Dokumentären Maya Angelou: and Still I Rise handlar om Angelou.

Svenska översättningar 
 Jag vet varför burfågeln sjunger (I know why the caged bird sings) (översättning Margareta Tegnemark, Trevi, 1976)
 Samlas i mitt namn (Gather together in my name) (översättning Roland Adlerberth, Trevi, 1977)
 Sång för livet (Singin' and swingin' and gettin' merry like Christmas) (översättning Pelle Fritz-Crone, Trevi, 1983)
 En kvinnas hjärta (The heart of a woman) (översättning Pelle Fritz-Crone, Trevi, 1986)
 Brev till min dotter (Letter to my daughter) (översättning Christian Ekvall, Bakhåll, 2023)

Teater

Roller

Källor

Externa länkar

 Maya Angelou på IOBDB

Engelskspråkiga författare
Amerikanska dramatiker
Grammy Award-vinnare
Amerikanska författare under 1900-talet
Personer från Saint Louis
Födda 1928
Avlidna 2014
Kvinnor
Mottagare av Frihetsmedaljen
Medborgarrättsaktivister
Brungöring

Brungöring är en metod för rostskydd som innebär att metallens yta ruggas upp med en stålborste eller dylikt. Metallstycket ångas därefter och rostar då snabbt. Metoden anses skydda mot vidare angrepp av rost.

Se även
Blånering (svärtning)
Brunering

Järn
Korrosion
Sele

Sele eller Sélé kan syfta på:

 Barnsele – en säkerhetsanordning för barn
 Säkerhetssele – skyddsutrustning för att hejda fall 
 Klättersele – som används vid klättring.
 Hästsele – för hästar, används vid dragarbete.
Hundsele – en sele som används istället för halsband på hundar, se koppel (remtyg)
 -sel/-sele – ett svenskt ortnamnsefterled

Geografi

Italien 

 Sele (flod), vattendrag, Fiume Sele,

Kongo-Kinshasa 

 Nsele, flod,

Se även
 Seldon

Robotskapade Italienförgreningar
Félix Pyat

Félix Aimé Pyat, född 4 oktober 1810 i Vierzon i Cher i Frankrike, död 3 augusti 1889, var en fransk socialistisk journalist och politiker.

Pyat, som var son till en legitimistisk advokat, studerade juridik, men blev tidningsman och kastade sig med iver i de politiska striderna under restaurationens sista år. Hans skarpa penna och eldande vältalighet skaffade honom inom kort ett visst anseende inom litterära och politiska kretsar. Under februarirevolutionen 1848 var han regeringskommissarie i departementet Cher, blev samma år medlem av nationalförsamlingen och slöt sig där som en av Louis Blancs mest entusiastiska anhängare till "berget". Han kom snart att framstå som en av ledarna för den franska socialismen och dömdes 1849 till deportation för livstiden på grund av sin våldsamma agitation. Han lyckades dock sätta sig i säkerhet först i Belgien, sedan i England och skrev under sin förvisningstid flera mycket uppmärksammade skrifter i dagens politiska frågor. 

Benådad 1869, återvände han till Paris, fortsatte sin oppositionella verksamhet, av myndigheterna sedd som demagogiskt upphetsningsarbete, i pressen och blev därför 1870 "in contumaciam" dömd till fem års fängelse, flydde ur landet, men återkom efter kejsardömets fall, deltog i kommunardupproret och måste efter dess kuvande ånyo fly till England 1872. En krigsrätt dömde honom 1873 "in contumaciam" till döden, men 1880 kunde han tack vare den allmänna amnestin återvända till Frankrike, där han fortsatte att i pressen förfäkta socialismen. År 1888 valdes han till deputerad och bekämpade med kraft boulangismen. Bland hans många litterära alster märks skådespelen Arabella (1833), Le brigand et le philosophe (1834), Ango (1835) och Mathilde (1842, tillsammans med Eugène Sue) samt Lettres d’un proscrit (1851) och Loisirs d’un proscrit (samma år).

Källor

Noter

Franska politiker under 1800-talet
Franska journalister under 1800-talet
Franska dramatiker under 1800-talet
Franskspråkiga dramatiker
Personer från Vierzon
Födda 1810
Avlidna 1889
Män
Kommunarder
Louis Charles Delescluze

Louis Charles Delescluze (2 oktober 1809 - 25 maj 1871), fransk journalist och kommunist, aktiv under Pariskommunen 1871.

Efter juridiska studier i Paris ägnade Delescluze hela sitt liv åt revolutionär verksamhet. Han deltog i julirevolutionen 1830 och måste för sin kampanj mot kungadömet 1836 fly till Belgien men återvände efter revolutionen 1848. Samma år flydde han till Storbritannien. Då han 1853 i hemlighet besökte Paris, häktades han och dömdes till fängelse. 1859 års amnesti möjliggjorde för Delescluze att utge tidningen Réveil. Delescluze deltog i kommunupproret 1871 och blev Pariskommunens krigsminister. Han dödades vid en barrikadstrid i Paris. Delescluze utgav De Paris à Cayenne (1869).

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Födda 1809
Franska journalister under 1800-talet
Franska kommunister
Avlidna 1871
Män
Kommunarder
Jules Vallès

Jules Vallès, född 11 juni 1832 i Le Puy-en-Velay i Haute-Loire, död 14 februari 1885 i Paris, var en fransk journalist och författare. Han var övertygad kommunist och deltog aktivt i Pariskommunen. Efter Kommunens nederlag i kriget mot regeringstrupperna och upplösning den 28 maj 1871 satte han sig i säkerhet genom att fly till London. Regeringens allmänna amnesti för kommunarderna gjorde att Vallès 1880 kunde återvända till Paris där han fortsatte sin gärning som radikal journalist och författare. 
 
Vallès självbiografiska roman Le bachelier ("Studenten") är en oförsonlig samhällskritik och kompromisslös uppgörelse med personliga fiender (1881).

Bibliografi

Svenska översättningar
 - Efterord av Jan Stolpe. Översättning av Björn Larsson.
 - Översättning av Gustaf af Geijerstam.

Källor

Externa länkar
 

Franska journalister under 1800-talet
Franska kommunister
Födda 1832
Avlidna 1885
Män
Kommunarder
Roope Latvala

Roope Latvala, född 25 juni 1970 i Helsingfors i Finland, är en finländsk hårdrocksgitarrist. Han var från 2003 till 2015 medlem i Children of Bodom.

Latvalas karriär började i det finska thrashmetal bandet Stone som var aktivt under 80-talet. De släppte ett antal album där No Anaesthesia förmodligen är det mest kända. Bandet Stone var även en stor inspiration för Alexi Laiho som skriver det mesta av Children of Bodoms material. Innan Latvala började i Children Of Bodom var han även gitarrist i Laihos andra band Sinergy, vilket han fortfarande är.

Det var från början tänkt att Latvala endast skulle vara en tillfällig ersättare för Alexander Kuoppala som bestämde sig att sluta efter Bodoms spelning på Tuska Open Air 2003, men gruppen hade spelningar inbokade som de inte ville ställa in så de kom fram till att Roope Latvala var den lämpligaste ersättaren. Latvala första framträdande med Children of Bodom var på en fullsatt spelning i Moskva 2003. Latvalas första album med Children of Bodom är Are You Dead Yet? som släpptes i oktober 2005. Han spelar även på deras EP Trashed, Lost & Strungout som släpptes 2004. Roope Latvala spelar med sina custom-gjorda ESP-gitarrer (Random Star). År 2015 meddelade han att han slutar i Children Of Bodom.

Födda 1970
Finländska musiker
Män
Levande personer
Musiker från Helsingfors
Saint Joseph, Missouri

Saint Joseph (ofta förkortat: St. Joseph, smeknamn: St. Joe), är en stad (city) i Buchanan County i delstaten Missouri i USA. Staden hade 72 473 invånare, på en yta av 116,09 km² (2020). Saint Joseph är administrativ huvudort (county seat) i Buchanan County. Den ligger i delstatens nordvästra del, cirka 80 kilometer norr om Kansas City. Saint Joseph ligger på Missouriflodens östra sida.

Staden är även säte för Missouri Western State University, före detta Missouri Western State College.

Historia 
År 1826 etablerade den fransk-kanadensiske pälshandlaren Joseph Robidoux en handelsutpost, vid Saint Josephs nuvarande läge. Robidoux anlade själva staden år 1843 och namngav den efter sin skyddspatron. Staden växte som ett nav för ångbåtstrafiken på Missourifloden samt som en utpost att bunkra förnödenheter inför resor västerut, i samband med guldrushen i Kalifornien 1849. Saint Joseph var den västligaste staden dit järnvägen gick ända till efter inbördeskriget.

Staden var den östliga slutpunkten för den berömda Ponnyexpressen från 3 april 1860 till slutet av oktober 1861. 1882 mördades banditen Jesse James i sitt hem i Saint Joseph. Dessa två händelser har gett upphov till stadens slogan: "Där Ponnyexpressen började och Jesse James slutade" (engelska: "Where the Pony Express began and Jesse James ended").

Kända personer från Saint Joseph 
 Malin Craig, general
 Eminem, hiphopartist
 Coleman Hawkins, jazzmusiker
 Jane Wyman, skådespelare

Referenser

Externa länkar 

 Officiell webbplats

 
Orter i Missouri
Orter grundade 1843
Backsmultron

Backsmultron (Fragaria viridis Duch.) tillhör smultronsläktet.

Beskrivning
Backsmultron blir 5 till 20 centimeter hög och blommar 

Bäret är en skenfrukt. De verkliga frukterna, som är nötter, sitter utspridda över hela skenfrukten, och kan bli över 1 000 på ett enda bär.

Habitat
Europa, utom Storbritannien, Irland och söder om Pyrenéerna. Centrala Asien.

I Norden förekommer backsmultron endast i Götaland, Svealand, på Gotland. I sydöstra Norges lågland och på Åland.

Utbredningskartor
 Norden 
 Norra halvklotet

Biotop
Soliga, torra backar.

Upp till 1 800 meter över havet. Kalkgynnad.

Liknande art
En liknande växt är skogsmultronet, Fragaria vesca. Jämfört med smultron har backsmultron större vita kronblad och foderblad, som är tryckta intill det man kallar bär. På skogsmultron böjer sig foderbladen bort från bäret.

Andra särskiljande drag är att backsmultronets skenfrukt är större än hos skogsmultron, och är hårt fastsittande, medan det lossnar lätt på skogsmultron. Backsmultron har blekare rödaktig färg och är sötare än skogsmultron.

Ett annat särtecken är utseendet på bladens yttersta spets, på Fragaria viridis är topptanden kortare än granntänderna; på Fragaria vesca längre.

Bygdemål

Referenser

Externa länkar
Den virtuella floran - Backsmultron
Bilder på backsmultron, som kallas Najkar på Gotland

Rosväxter
Ba Växtindex
Pierre Paul Prud'hon

Pierre Paul Prud'hon, född 4 april 1758 i Cluny, död 14 februari 1823 i Paris, var en fransk målare.

Prud'hons målningar och porträtt är utförda i en mjuk, romantisk och allegorisk stil. Han blev teckningslärare till och hovmålare hos Napoleon I:s gemål Joséphine de Beauharnais. Bland hans mest kända målningar märks Joséphine i Maisons trädgård och Psyches bortförande.

1784 vann han "Prix de Rome" och begav sig till Italien, men i motsats till sin samtida Jacques-Louis David förblev han opåverkad av "modetrenden" nyklassicism.

Referenser

Externa länkar

Franska konstnärer
Födda 1758
Avlidna 1823
Män
Tre Lejon

Tre Lejon är en svensk film från 1925 i regi av Carl Barcklind.

Om filmen
Filmen beställdes av Kooperativa Förbundet. Stockholm. Filmen spelades av Carl Hilmers

Roller
Edit Rolf - fru Pihlbom 
Georg af Klercker - herr Pihlbom 
Carl Barcklind - farbror Calle 
Märta Ottoson - Ester

Externa länkar

Filmer 1925
Svenska reklamfilmer
Svenska stumfilmer
Tretal
Svenska 1920-talsfilmer
Hans Richter (dirigent)

Hans Richter (), född 4 april 1843 i Raab (nuvarande Győr) i Ungern, död 5 december 1916 i Bayreuth, var en österrikisk-ungersk dirigent.

Biografi 
Richter utbildade sig i Wien där han även debuterade som dirigent och 1875 blev anställd vid Hovoperan. Åren 1866-1867 och 1870 assisterade han Richard Wagner med utskrifter, och arbetade 1868 i München som assistent till Hans von Bülow.

Hans Richter är mest ihågkommen som dirigenten för den första uppsättningen av Nibelungens ring vid Bayreuthfestspelen 13-17 augusti 1876, och för sitt arbete att popularisera Wagners verk i Storbritannien, där han satte upp en engelskspråkig Nibelungens ring på Covent Garden 1908. I Storbritannien ledde han Hallé Orchestra (grundad av Charles Hallé) (1897-1911) och London Symphony Orchestra (1904-1911).

Uruppföranden 
 Richard Wagner, Siegfried, Ragnarök och komplett Nibelungens ring (1876)
 Johannes Brahms, Symfoni nr 2 (1877)
 Johannes Brahms, Symfoni nr 3 (1883)
 Anton Bruckner, Symfoni nr 4 (1881)
 Anton Bruckner, Symfoni nr 8 (1892)
 Edward Elgar, Enigmavariationer (1899)
 Edward Elgar, The Dream of Gerontius (1900)
 Edward Elgar, Symfoni nr 1 (1908)

Referenser 

Österrikiska dirigenter
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Födda 1843
Avlidna 1916
Män
Emil Åberg

Oskar Filip Emil Åberg, född 2 januari 1864 i Uppsala, död 27 mars 1940 i Sollentuna, var en svensk målare, grafiker, illustratör, animatör och regissör.

Han var son till kaptenen Carl Emil Ferdinand Åberg och Hedda Wilhelmina Moll. Emil Åberg studerade målning för Edvard Perséus och vid Tekniska skolan i Stockholm. Sedan studerade han vid Konstakademien 1883–1888 och etsning för Axel Tallberg. Tillsammans med Aron Gerle ställde han ut på Hultbergs konsthandel i Stockholm 1911 och han medverkade i samlingsutställningar med Svenska konstnärernas förening och Grafiska sällskapet. Han medverkade i Baltiska utställningen 1914 och i en internationell grafikutställning i Leipzig 1914.

Inom konsten målade Emil Åberg ofta genrebilder i 1700-talsmiljö, landskapsvyer, stadsvyer och porträtt. Hans bilder är oftast målade i en varm kolorit. Han är representerad vid bland annat vid Uppsala universitetsbibliotek, Nationalmuseum, Stockholm, Tekniska museets arkiv, Östergötlands museum och Malmö museum. När det gäller illustrationer så gjorde han bland annat bilder för tidningar, vykort och flera nummer av Barnbiblioteket Saga samt jultidningar. Emil Åberg arbetade 1916 åt produktionsbolaget Pathé Frères filial i Stockholm och gjorde där tre animerade kortfilmer.

Emil Åberg är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Regi

Animerade kortfilmer

Galleri

Referenser

Noter

Allmänna källor
Svenskt konstnärslexikon del V sid 762, Allhems Förlag, Malmö.

Externa länkar

Svenska målare under 1800-talet
Svenska målare under 1900-talet
Svenska tecknare under 1800-talet
Svenska tecknare under 1900-talet
Svenska grafiker under 1900-talet
Svenska grafiker under 1800-talet
Svenska animatörer
Svenska illustratörer
Svenska serieskapare
Representerade vid Nationalmuseum
Representerade vid Uppsala universitetsbibliotek
Konstnärer från Uppsala
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1864
Avlidna 1940
Män
Äppelmust

Äppelmust är en must som tillverkas av färskpressade äpplen. Äppeljuice utan tillsatt socker får kallas äppelmust. Äppelmust som fått jäsa benämns äppelcider. Äppelmust tillverkas både som ensortsmust och flersortsmust.
Äppelmust har vanligtvis en syrahalt av 0,5–0,9 %.
Äpple med låg sockerhalt som Transparente blanche, Quinte, Frösåker och Berner Rosenäpple används normalt inte för äppelmust eftersom musten då får en ganska fadd smak. Äppelmust tillverkas både grumlig och klar. Äppelmust som ej är pastöriserad eller filtrerad bör frysas in eller konsumeras inom några dagar. Skillnaden mellan must och äppeljuice är att must görs på 100 procent kallpressade äpplen, medan det som kallas äppeljuice ofta görs på koncentrat som späds med vatten.

Framställning

Äppelmust framställs genom att äpplena krossas och saften pressas ut med skruv- eller hydrauliska pressar. Musten kan därefter klarnas med tanninggelatin eller med hjälp av klarningsenzym, som sönderdelar de kolloidala pektinämnena i mindre molekyler, som kan gå i lösning. Härefter filtreras musten. För att undvika jäsning under tillverkning och lagring, kan den värmebehandlas med så kallad pastörisering (78-80 °C) och kan filtreras i finporiga filter, tillräckliga för att frånfiltrera mikroorganismer i musten. Alternativt kan förvaring ske under kolsyretryck. Musten lagras sedan under några månader i sterila tankar innan den om önskvärt klarfiltreras och tappas på flaskor. Must innehåller naturligt jäst. Mängden syra i äpplena, vilket skiljer sig åt mellan olika äppelsorter, påverkar hållbarheten på musten.
Vid egentillverkning av äpplemust kan musten frysas in.

Referenser 

Drycker
Äpplen