Sigfrid Wieselgren

Per Sigfrid Wieselgren (i riksdagen kallad Wieselgren i Göteborg och senare i Stockholm), född den 26 november 1843 i Västerstads socken i Skåne, död den 11 oktober 1910 i Göteborg, var en svensk ämbetsman, politiker, nykterhetsfrämjare och vitter författare. Han var son till Peter Wieselgren, far till Hildegard och Oscar Wieselgren samt svärfar till Ragnar Wieselgren.

Biografi
Wieselgren blev student i Uppsala 1861 och filosofie doktor 1869 samt tog examen till rättegångsverken i Lund 1870. Inskriven som auskultant i Göta hovrätt 1870, blev han 1872 tredje rådhuskanslist i Göteborg och samma år vice häradshövding, 1874 sekreterare i Göteborgs poliskammare, 1884 justitierådman i samma stad och samma år ledamot av förstärkta lagberedningen.

Politiker
Sedan Wieselgren i Göteborg gjort sig känd som föreläsare och genom uppsatser i pressen, fick han tidigt kommunala uppdrag. Han var 1876–87 en av Göteborgs stads representanter i riksdagens Andra kammare och slöt sig från början till kammarens så kallade Center, inom vilken han efter några år fick en ledarställning. Han hade moderata och frihandelsvänliga åsikter. Dessa gav han även uttryck för som ledamot av Första kammaren, dit han hösten 1887 valdes in av Göteborgs stad. Han representerade staden ända till sin död. Wieselgren var vald till 1878 års kyrkomöte som suppleant inom både Göteborgs och Skara stift.

Fångvårdschef
Han utnämndes 1885 till generaldirektör och chef för Fångvårdsstyrelsen. Där fullföljde han vad föregångaren Gustaf Fridolf Almquist påbörjat. Wieselgren verkade för att frigivna fångars skulle få rätt att behålla sin arbetsförtjänst. Detta främjades genom reglementet den 24 oktober 1890 angående fångars arbetspremier samt genom förbättrad arbetsdrift, varvid fångpersonalen skulle övas i olika slag av yrkeskunnighet. Han förespråkade cellsystemet, ett genomgripande steg som togs genom lagen 29 juli 1892 om straffarbetes och fängelsestraffs verkställande i enrum. Under den tid Wieselgren ledde svenska fångvården minskade rikets centrala straffanstalter från åtta till fyra och det återstående gemensamhetsfängelset för kvinnor anordnades efter nattcellsystemet, varjämte de gamla kronoarbetsstationerna ersattes av tvångsarbetsanstalter. Wieselgren ville även genom att främja understödsverksamhet motverka återfall i brott.

Wieselgren utsågs till Sveriges ombud vid åtskilliga utländska kriminalvårdskongresser. Inom riksdagen var Wieselgren ledamot av lagutskottet 1877–78 och kanslideputationen 1879–80, samt satt i tio tillfälliga utskott (1882, 1883, 1885, 1890, 1893, 1895, i två 1896 samt 1900 och 1901), som ordförande i alla utom de två första. Han tillhörde även det särskilda utskott som 1902 behandlade lagförslagen om tvångsuppfostran av minderåriga kriminella och vanvårdade barn. Han var även ledamot av tvångsuppfostringskommittén 1896. Han kallades till ledamot eller hedersledamot av fångvårdssällskap i Frankrike, England och Schweiz. År 1898 blev han hedersledamot av Vetenskaps- och vitterhetssamhället i Göteborg.

Nykterhetsförkämpe
Wieselgren blev ledamot av Göteborgs utskänkningsbolags styrelse 1874. Han genomförde flera nykterhetsfrämjande reformer i överensstämmelse med Göteborgssystemets ursprungliga syfte. I sin skrift från 1880 Om svenska bränvinslagstiftningen 1855–77 gick han i strid mot 1878 års kommittés förslag att frångå 1855 års grunder för brännvinslagstiftningen. Det ledde till att dessa planer omintetgjordes och Wieselgren installerades i kommittén, som fick i uppdrag att ge förslag om beskattning av maltdrycker. Wieselgren debatterade även alkoholfrågor internationellt. Hans skrift Göteborgssystemet, dess uppkomst, syften och verkningar (1881) blev på begäran översatt till både engelska och tyska. De uppsatser, i vilka han 1883 angrep den så kallade ringrörelsens brännvinspolitik, översattes till tyska. Hans redogörelse för striderna om den svenska brännvinslagstiftningen 1835–1885 översattes och trycktes i Tyskland, England och USA samt gavs ut på franska. Wieselgren utsågs till ledamot i 1886 och 1889 års kommissioner för utgivning och spridning av skrifter till nykterhetens befrämjande och blev efter Magnus Huss avgång ordförande i 1889 års kommissionen. I Svenska nykterhetssällskapet var han ordförande från 1893.

På tredje internationella antialkoholkongressen i Kristiania 1889 lämnade Wieselgren en berättelse om göteborgssystemets verkningar, som trycktes på svenska och tyska. En reviderad upplaga med aktualiserad statistik utgavs av Svenska nykterhetssällskapet i en för Frankrike och Belgien avsedd fransk upplaga. Till följd av engelsmannen Whytes anmärkningar mot det svenska bolagssystemet, skrev Wieselgren 1893 More about the Gothenburg system, a critical review (även i svensk upplaga). De moderata nykterhetsvännernas program behandlade Wieselgren i skrifterna Är den moderata nykterhetsverksamheten föråldrad? (1895) och Etik, pedagogik och politik inom den svenska nykterhetsverksamheten (1896).

Utmärkelser
  Kommendör med stora korset av Nordstjärneorden, 18 september 1897.

Bibliografi

Svenska original

Danska översättningar

Engelska översättningar

Finska översättningar

Franska översättningar

Tyska översättningar

Källor 
 
Tvåkammarriksdagen 1867–1970 (Almqvist & Wiksell International 1990), band 4, sida 170-171

Noter

Vidare läsning

Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Centern (1873–1882)
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Nya centern (1883–1887)
Ledamöter av Sveriges riksdags första kammare
Generaldirektörer för Kriminalvården
Personer från Västerstads socken
Födda 1843
Avlidna 1910
Män
Kommendörer med stora korset av Nordstjärneorden
Sigfrid