kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Idina Menzel

Idina Menzel, född 30 maj 1971 i Queens i New York, är en amerikansk skådespelare och musikalartist.

Menzels genombrott blev i rollen som Maureen Johnson i RENT - både i musikalen och i filmatiseringen av musikalen. Hon fick många positiva recensioner i rollen som Elphaba, den elaka häxan från väst, i musikalen Wicked, en roll som betraktas mycket svårsjungen.  
För den yngre publiken är hon kanske allra mest känd som rösten till snödrottningen Elsa i Disneyfilmen Frost, där sången Let It Go blev en stor hit.

Menzel var tidigare gift med Taye Diggs, med vilken hon har en son, född 2009.

Filmografi (urval) 

 (röst)
Frozen Fever (2015)(röst) (kortfilm)
Olofs frostiga äventyr (2017) (röst) (kortfilm)
 (röst)
 (röst)

Källor

Externa länkar 

Amerikanska skådespelare
Amerikanska TV-skådespelare
Amerikanska musikalartister
Kvinnor
Födda 1971
Levande personer
Alumner från New York University Tisch School of the Arts
Jason Gascoigne

Jason Gascoigne, född 22 december 1982, nyzeeländsk skådespelare som bland annat har medverkat i tv-serien The Tribe.

Filmografi

TV-serier
1995 - Spegel, Spegel
1996 - Enid Blytons äventyrsserie - Prins "Gussie" Aloysius, 1 avsnitt
1999 - The Tribe - Vendor, 1 avsnitt
1999 - The Tribe - ej namngiven karaktär, 1 avsnitt
2003 - The Tribe - Wizard, 6 avsnitt

Källor
 

Nyzeeländska skådespelare under 1900-talet
Nyzeeländska skådespelare under 2000-talet
Födda 1982
Män
Levande personer
165 – Unreleased Joints Vol. 1

165 – Unreleased Joints Vol. 1 är ett musikalbum och mixtape av rapparna Houman, Ken Ring och resten av 165-kollektivet som släpptes 1999.

Spårlista

Musikalbum 1999
Album av Ken Ring
Thomas Addison

Thomas Addison, född 11 april 1793 i Long Benton, död 29 juni 1860 i Brighton, var en engelsk läkare.

Han var professor vid Guy's Hospital i London och är mest berömd genom den efter honom benämnda sjukdomen Addisons sjukdom, som han först beskrev i en skrift utgiven 1855. Hans samlade arbeten utgavs 1868 av New Sydenham Society.

Thomas Addison föddes i april 1793 i Long Benton, Northumberland, nära Newcastle i Storbritannien. Han var son till Sarah och Joseph Addison, en speceri- och mjölhandlare. Han gick i den lokala byskolan och började sedan i Royal Free Grammar skolan i Newcastle. Han hade under skoltiden lärt sig latin så bra att han gjorde noteringar i latin och talade det flytande. Thomas pappa ville att han skulle bli advokat, men han började istället på Edinburghs Universitet 1812 som medicinstudent. 1815 tog han emot förstagraden som doktor i medicin. 

Thomas flyttade från Edinburgh till London samma år och blev huskirurg vid Lock's hospital. Tack vare lärararna, blev Thomas fascinerad av sjukdomar på huden. Detta intresse som skulle följa honom resten av livet ledde honom till att vara den första att beskriva ändringarna i huden, den hudförändring som idag är typisk för vad som numera heter addisons sjukdom. 

Thomas Addisons minnesvärda karriär som läkare och vetenskapsman är vanligtvis daterad till 1817. Addison blev vidarebefordrad till assisterande läkare den 14 januari 1824 och 1827 blev han utnämnd att föreläsa i ämnet homeopati. 1835 blev Addison inbjuden att föreläsa tillsammans med Richard Bright i praktisk medicin, och 1837 var han färdigutbildad läkare och började arbeta på Guy's sjukhus. När Bright pensionerades från lektoratet år 1840 blev Addison ensam föreläsare. Detta gjorde han ensam fram till omkring 1854-55. På den tiden, när medicinstuderande betalade egna avgifter för vissa kurser och föreläsningar, sökte de oftast efter de duktigaste lärarna. Addison var en duktig föreläsare och därför kom det många medicinstuderande till hans föreläsningar. Thomas var den första som beskrev sjukdomen hos människa som ett syndrom associerat till nedsatt funktion hos binjurarna (1855). Vid den tiden fanns ingen behandling att tillgå och den som utvecklade sjukdomen avled. 

Addison är idag känd för att beskriva en anmärkningsvärt bred uppsättning av sjukdomar. Hans namn förekommer ofta i medicinska sammanhang. Thomas Addison led av många depressioner och det var en av anledningarna till att han gick i pension 1860. Tre månader senare begick Thomas självmord, närmare bestämt den 29 juni 1860 i Brighton.

Källor 

Texten är hämtad med tillåtelse från Addison.se

Noter 

Brittiska dermatologer
Brittiska professorer i medicin
Brittiska läkare under 1800-talet
Alumner från Edinburghs universitet
Alumner från King's College London
Personer från Tyne and Wear
Födda 1793
Avlidna 1860
Män
Ugglan
Maurice Sarrail

Maurice Paul Emanuel Sarrail, född den 6 april 1856 i Carcassonne, död den 23 mars 1929 i Paris, var en fransk general.

Han gjorde sina lärospån i Algeriet och Tunisien och var vid världskrigets utbrott 1914 divisionsgeneral och befälhavare för 8:e armékåren (med högkvarter i Bourges). Han erhöll då befälet över 6:e kåren (Châlons) och gjorde med denna (22-25 augusti) segt motstånd mot den tyska frammarschen, varpå han enligt order retirerade över Meuse. Den 30 augusti utsågs Sarrail till befälhavare över 3:e armén (3 armékårer och 3 reservdivisioner), vars uppgift var att försvara Verdunområdet. Redan som ung officer uppskattad för sin organisatoriska skicklighet, nedlade han på försvaret av Verdun ett omsorgsfullt och grundligt arbete. Därifrån kallades han hösten 1915 att överta befälet över de i Saloniki landsatta franska trupperna och fick kort därpå högsta ledningen över hela de allierades Salonikiarmé. Efter återtåget från södra Makedonien ned på grekiskt område anordnade Sarrail omfattande befästningsarbeten utanför Saloniki åt landsidan till i väntan på en bulgarisk offensiv, vilken emellertid hela våren 1916 uteblev.

I december 1917 entledigades han från sin post som högste befälhavare över orientarmén och försattes 1918 av inrikespolitiska skäl i disponibilitet. I augusti 1924 återinsattes han i aktiv tjänst och samma år utnämndes han (efter general Maxime Weygand) till överkommissarie och högste befälhavare i Syrien. Härifrån återkallades han dock redan i oktober 1925 på grund av det hänsynslösa sätt han begagnade då han försökte kväva drusernas resning, särskilt då bombardemanget mot de inföddas stadsdel i Damaskus. Han har bland annat skrivit Mon commandement en Orient, 1916-1918

Källor 
 

Franska generaler
Personer i Frankrike under första världskriget
Franska militärer under 1800-talet
Franska militärer under 1900-talet
Personer från Carcassonne
Födda 1856
Avlidna 1929
Män
Ugglan
Storkorset av Hederslegionen
Storofficerare av Hederslegionen
Émile Sarrau

Jacques Rose Ferdinand Émile Sarrau, född den 24 juni 1837 i Perpignan, död den 10 maj 1904 i Saint-Yrieix-la-Perche, departementet Haute-Vienne, var en fransk ingenjör.

Sarrau blev 1878 direktör för krut- och salpeterskolor i Paris, 1883 därjämte professor i mekanik vid École polytechnique samt 1886 ledamot av Institutet. Han författade bland annat Recherches théoriques sur les effets de la poudre et des substances explosives (1874–1875) och Théorie des explosifs (1895).

Källor 
 

Franska ingenjörer under 1800-talet
Franska professorer
Alumner från École polytechnique
Kommendörer av Hederslegionen
Personer från Perpignan
Födda 1837
Avlidna 1904
Män
Ugglan
Jättevial

Jättevial (Lathyrus grandiflorus) är en ört i familjen ärtväxter. Förekommer från Italien till Albanien och Bulgarien. Odlas som prydnadsväxt i Sverige.

Flerårig kal, klängande ört, till över 2 m. Stjälken och bladskaften är ej vingkantade. Blad parbladiga med ett bladpar och ett grenigt klänge. Småbladen är elliptiska 2,3-3,7 cm långa, 1,2-2,5 cm breda, något vågiga. Blommorna sitter ensamma eller i par, på en 2-4 cm lång stjälk i bladvecken. De blir 3-4 cm långa, med djupt rosa segel, karmosinrosa vingar och blekt rosa köl. Blommar i juli-augusti.

Artepitetet grandiflorus (lat.) betyder "storblommig".

Externa länkar
Leif & Anita Stridvall's Botanical Site

Ärtväxter
Jä Växtindex
Thore M. Fries

Theodor "Thore" Magnus Fries, född 28 oktober 1832 i Femsjö socken, Jönköpings län, död 29 mars 1913 i Uppsala, var en svensk botaniker, lichenolog och mykolog.

Biografi 
Thore M. Fries föddes som son till botanikern Elias Magnus Fries. Vidare var han far till Robert Elias Fries och Thore Christian Elias Fries, samt farfar till Nils Fries. Fries blev 1851 student i Uppsala, 1857 filosofie magister och docent i botanik, 1862 adjunkt i botanik och praktisk ekonomi samt var 1877–1899 Borgströmiansk professor i samma ämnen. Han invaldes som ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien 1865. Han ägnade sig främst åt lavarna och högnordiska eller arktiska fanerogamer. I detta företog han förutom resor till åtskilliga delar av Sverige, botaniska resor, bland annat 1857 och 1864 till Finnmarken, 1868, såsom deltagare i "Sofias" polarexpedition, till Spetsbergen, 1871 till Grönland; dessutom besökte han i vetenskapligt syfte många av Europas länder.

Han var ledamot av styrelsen för Ultuna lantbruksinstitut 1878–1889 och ledamot av kommittéerna för organisation av rikets lantbruksläroverk (1882–1884) samt för utredning angående undervisningsväsendet med mera vid de filosofiska fakulteterna i Uppsala och Lund (1888–1889), var Uppsala universitets rektor i sex år från juni 1893, ordförande i 1899 års läroverkskommitté och var 1904 ordförande i examenskommissionen vid Stockholms högskola; han var 1882–1902 inspektor för Linnés Hammarby. År 1878–1899 var Fries inspektor för Gotlands nation i Uppsala. Fries särdeles värdefulla samlingar av lavar samt skandinaviska och arktiska fanerogamer tillhör nu Uppsala universitets botaniska museum. Han är begravd på Uppsala gamla kyrkogård.

Verk
 Monographia Stereocaulorum et Pilophororum, 1858.
 Lichenes arctoi Europae Groenlandiaeque hactenus cogniti, 1860.
 Lichenographia Scandinavica sive dispositio lichenum in Dania, Suecia, Norvegia, Fennia, Lapponia, rossica hactenus collectorum, 1871–1874.
 Linné: Lefnadsteckning, 1903, i två band
 Skandinaviens tryfflar och tryffelliknande svampar, Svensk Botansk Tidskrift, 1909:3, sid. 223–300

Källor

Noter

Externa länkar 
 
 

Svenska professorer i botanik
Svenska mykologer
Rektorer vid Uppsala universitet
Svenska lantbruksekonomer
Svenska polarforskare (Arktis)
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Kommendörer av Nordstjärneorden
Personer från Femsjö socken
Gravsatta på Uppsala gamla kyrkogård
Födda 1832
Avlidna 1913
Män
Friedrich Sarre

Friedrich Sarre, född 22 juni 1865 i Berlin, död 31 maj 1945 i Neubabelsberg, var en tysk konsthistoriker, arkeolog och forskningsresande.

Han var professor och föreståndare för de efterkristna orientaliska samlingarna i Kaiser Friedrich-Museum i Berlin. Sarre utförde flera betydelsefulla forskningsresor i Mindre Asien, Mesopotamien och Persien. Jämte Ernst Herzfeld har han utfört omfattande utgrävningar i det abbasidiska kalifsätet Samarra i Mesopotamien; jämte svensken Fredrik Robert Martin uppgjorde han planen till den stora orientaliska konstutställningen i München 1910.

Bibliografi
 Reise in Kleinasien (1896) 
 Denkmäler persischer baukunst (1900-09)
 Erzeugnisse islamischer kunst (I, II, 1906-09) 
 Iranische felsenreliefs (tillsammans med Herzfeld, 1910)
 Forschungen zur islamischen kunst (med Herzfeld, 1911)
 Meisterwerke muhammedanischer kunst (tillsammans med Martin, 1912) 
samt uppsatser i "Jahrbücher der Kgl. preussischen kunstsammlungen".

Källor
 

Tyska historiker
Tyska arkeologer
Födda 1865
Avlidna 1945
Män
Ugglan
Personer från Berlin
Robert Wilhelm Bunsen

Robert Wilhelm Bunsen, född 30 mars 1811 i Göttingen, död 16 augusti 1899 i Heidelberg, var en tysk kemist och fysiker.

Han blev 1836 professor vid polytekniska skolan i Kassel, 1838 vid universitetet i Marburg, 1851 i Breslau och 1852 i Heidelberg. År 1889 avgick han från sin professur. Bunsen berikade vetenskapen med en mängd upptäckter. Av stor betydelse var i synnerhet hans undersökningar över krutet, dubbelcyanurer, kakodylserien, den kemiska frändskapen, den specifika vikten, lagarna för gasabsorptionen, tryckets inflytande på smälta ämnens övergång till fast form, kondensationen av gaser på glas, diffusionen och företeelserna vid gasers förbränning, den elektrolytiska metoden för vinnande av alkalimetaller och slutligen fotokemin, vid vilken sistnämnda undersökning han biträddes av Henry Enfield Roscoe. Bunsens namn är även förknippat med åtskilliga förbättrade apparater, såsom bunsenbrännaren, Bunsens stapel, Bunsens fotometer, Bunsens iskalorimeter och ångkalorimeter med flera. 

1846 företog Bunsen en mängd kemisk-geologiska undersökningar på Island, vars varma källor han studerade. 1860 gjorde han den för fotografins betydelsefulla upptäckten av en ny ljuskälla (som fås genom, att magnesiumtråd förbränns i en vanlig sprit- eller gaslåga), vars fotografiska kraft är endast 36 gånger svagare än solens. Mest betydande blev Bunsen genom den av honom och Kirchhoff gjorda upptäckten av spektralanalysen (1861), som åstadkommit ofantligt stora framsteg inom kemin, fysiken och astronomin. Rörande denna upptäckt utgav de båda lärda tillsammans Chemische Analyse durch Spektralbeobachtungen (1861). Spektralanalysen ledde Bunsen och Kirchoff till upptäckten av två nya grundämnen, cesium (1860) och rubidium (1861), vilka de fann i vissa källors vatten. De flesta av Bunsens avhandlingar är offentliggjorda i "Annalen der Physik und Chemie". Bunsen tillhörde de flesta vetenskapliga sällskap av någon betydelse. Hos Kungliga Vetenskapsakademien blev han ledamot 1860. Han tilldelades Copleymedaljen samma år och Davymedaljen 1877.

Asteroiden 10361 Bunsen är uppkallad efter honom.

Bibliografi
Enumeratio ac descriptio hygrometrorum (1830)
 Das Eisenoxidhydrat, ein Gegengift des weissen Arseniks oder der arsenigen Säure (andra upplagan 1837) 
Gasometrische Methoden (1857) 
Anleitung zur Analyse der Aschen und Mineralwasser (1874)
Untersuchungen über die Kakodylreihe ("Ostwalds Klassiker", band 27, 1891)
Photochemische Untersuchungen (tillsammans med Roscoe; "Ostwalds Klassiker", band 34 och 38, 1892 och 1893).

Referenser

Noter

Källor

Externa länkar 

Tyska fysiker under 1800-talet
Tyska kemister under 1800-talet
Upptäckare av grundämnen
Tyska professorer
Personer verksamma vid Marburgs universitet
Personer verksamma vid universitetet i Wrocław
Personer verksamma vid Heidelbergs universitet
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Mottagare av Copleymedaljen
Mottagare av Davymedaljen
Tyska forskare under 1800-talet
Personer från Göttingen
Födda 1811
Avlidna 1899
Män
Ugglan
Alumner från Göttingens universitet
Peter Callinberg

Peter Callinberg (Callingberg), död den 13 augusti 1771, var en svensk silversmed i Vadstena.

Biografi
Peter Callinberg gifte sig 1756 med silversmeden Gregorius Scharéns änka Catharina Barckhusen, 1737 änka efter silversmeden Göran Jerell i Vadstena. Peter stämplade smidesarbeten i Vadstena 1756-1768.

Verk
Vinnerstads kyrka, Östergötland: Sockenbudstyg
Ödeshögs kyrka, Östergötland: Brudkrona 1760 
Hagebyhöga kyrka, Östergötland: Brudkrona
Varvs kyrka, Östergötland: Brudkrona

Litteratur och källor
Gustaf Upmark: Guld- och silversmeder i Sverige 1520-1850, band 2, 1925
Linköpings silverutställning den 23 mars - 13 april 1947, Östergötlands och Linköpings stads museum 1947
Erik Andrén, Brynolf Hellner, Carl Hernmarck & Kersti Holmquist: Svenskt silversmide 1520-1850, Nordiska museets förlag, Stockholm 2000, 

Svenska silversmeder
Män
Avlidna 1771
Födda okänt år
Svenska konsthantverkare under 1700-talet
Ödsmål, Stenungsunds kommun

Ödsmål är en tätort i Ödsmåls socken i norra delen av Stenungsunds kommun i Västra Götalands län. Från kommunens centralort Stenungsund är det ungefär en halvmil till Ödsmål.

Öster om Ödsmål, i Talbo vid sjön Stora Hällungen ligger badplatsen Bredvik och i väster finns salta bad vid den kommunala badplatsen Söskär.

Strax sydväst om den avgränsade tätorten ligger Ödsmåls kyrka.

Befolkningsutveckling

Samhället
I Ödsmål finns Ekenässkolan, en skola med cirka 300 elever från förskoleklass till årskurs 6. Dessutom finns det tre förskolor i Ödsmål, två kommunala och en fristående. 

Vid Ödsmål går E6. Bohusbanan passerar genom orten.

Näringsliv
I Ödsmål finns petrokemiföretaget Perstorp Oxo. Här finns också en obemannad dygnet-runt-öppen matbutik samt Jordhammars Herrgård med restaurang och vandrarhem.

Föreningsliv
I Ödsmål finns ett flertal framträdande idrottsföreningar och många ungdomar ägnar sig åt fotboll i Ödsmåls IK, åt ridning i Stenungsunds Ridklubb, eller åt segling i Ödsmåls Kappseglingsklubb, som har en egen seglarskola sommartid.

På orten finns också en aktiv hembygdsförening och en bygdegård.

Referenser

Externa länkar 
Jordhammars Herrgård
Ödsmåls hembygdsförening
Stenungsunds ridklubb
Ödsmåls kappseglingsklubb
Ödsmåls IK

Tätorter i Sverige
Orter i Stenungsunds kommun
Flygfraktsedel

Flygfraktsedel (AWB från engelska Air Waybill) är en fraktsedel som används vid flygtransport. Det är förteckning över gods som transporteras på flygplan.

Siffror på en flygfraktsedel 
En flygfraktsedel har normalt ett 11-siffrigt nummer i tre delar:

De tre första siffrorna är ett flygbolagsprefix från IATA.
De följande sju siffrorna är ett serienummer.
Den sista siffran är en kontrollsiffra.

Se även 
 Konossement, en sjötransportterm

Flyg
Logistik
Segisaurus

Segisaurus var en liten köttätande dinosaurie från den tidiga juraperioden. Fossil hittades i Arizona i västra USA. De är uppskattningsvis 190 till 183 miljoner år gamla.

Exemplaren blev uppskattningsvis 1,5 meter långa men de kända fossilen kommer antagligen från ungdjur.

Släktet är uppkallat efter dalgången där fossilen hittades.

Referenser 

Dinosaurier från juraperioden
Coelophysider
Coelurosauria
Lars-Arne Staxäng

Lars-Arne Staxäng, född 7 juni 1956 i Tossene, är en svensk politiker (moderat). Han var ordinarie riksdagsledamot 2006–2018, invald för Västra Götalands läns västra valkrets, och tjänstgörande ersättare i riksdagen 2019–2020, denna period för Västra Götalands läns norra valkrets.

Biografi 
Staxäng har även haft en rad förtroendeuppdrag lokalt och i Västra Götalandsregionen. Han satt bland annat i regionfullmäktige och var sjukvårdspolitiker samt ledamot i Kulturnämnden. Han har även arbetat politiskt som oppositionsledare och kommunpolitiker i Lysekils kommun. Staxäng har också suttit med i insynsrådet för länsstyrelsen och i den lokala polisstyrelsen. Han är för närvarande ledamot i Thordénstiftelsen samt ordförande för Rambo AB.

Riksdagsledamot 
Staxäng var ordinarie riksdagsledamot 2006–2018 och tjänstgörande ersättare i riksdagen för Johan Hultberg 9 september 2019–1 mars 2020.

I riksdagen var han ledamot i socialförsäkringsutskottet 2006–2018 och ledamot i Nordiska rådets svenska delegation 2014–2018. Han var även suppleant i EU-nämnden, miljö- och jordbruksutskottet och utbildningsutskottet, samt extra suppleant i socialutskottet och utbildningsutskottet. Staxäng satt i den parlamentariska pensionsgruppen i riksdagen 2010–2018.

Familj
Lars-Arne Staxäng är sonson till Ernst Staxäng, riksdagsledamot och statsutskottets ordförande 1961–1964.

Referenser

Externa länkar 

Ledamöter av Sveriges riksdag för Moderaterna
Svenska politiker under 2000-talet
Födda 1956
Levande personer
Män
Galtåsen

Galtåsen, 361 meter över havet, är Västergötlands och Västra Götalands läns högsta punkt. Den ingår i Sydsvenska höglandet.

Det finns en vandringsled som kallas Galtåsenleden som utgår från Lassalyckans Friluftsgård i Ulricehamn. Leden är 15 km och markerad med orange färg. Den går tillsammans med Rönnåsenleden på slingrande skogsväg ner till Pinebobäcken. Där det börja att gå uppför till ruinerna av gården Rönnåsen. Leden fortsätter österut och vid Hässlet viker Galtåsenleden av mot Kinnared. Getaryggsvägen passeras på vägen upp mot toppen. Leden fortsätter sedan ytterligare någon kilometer och slutar vid gården Ryden vid riksväg 40 mot Jönköping.

Referenser 

Berg i Västergötland
Sveriges landskaps högsta punkter
Sveriges läns högsta punkter
Ulricehamns kommun
Varv (vinkelenhet)

Varv är en vinkelenhet där en perigon (360° eller 2π radianer) är lika med 1 varv. Varv kan delas upp på många olika sätt: till halvvarv, kvartsvarv, centivarv, millivarv, binära vinklar, punkter et cetera.

Matematiska konstanter 
Ett (1) varv är ekvivalent med  (≈ 6,283185307179586) radianer.

Omvandlare

Källor

Externa länkar 
 "π Is Wrong!" av Bob Palais

Vinkelenheter
Kravis

Kravis, eller sörpa, är en istyp som bildas av att krav klumpar ihop sig och bildar ett istäcke. Detta sker företrädesvis i salta hav och i strömmande vattendrag där vattnets rörelser möjliggör bildningen av krav.

Kravisen kan bildas på botten, vilket kallas för bottenis. Kravis kan även bildas på föremål i vattnet. En för människan besvärlig situation när detta sker är när det bildas på galler vid vattenintag till vattenkraftanläggningar. Det minskar vattengenomströmningen och effekten påverkas. Vanligast för kravisbildning är dock när kravet flyter upp till ytan och fryser ihop till ett kravistäcke. Kravis som bildas i hav får ofta större saltinnehåll än kärnis som bildas i havet.

Referenser

Noter

Webbkällor
Johan Porsby: Isordlista

Is
Alkonblåvinge

Alkonblåvinge (Maculinea alcon) är en fjäril i familjen juvelvingar. Arten förekommer från europeiska fastlandet österut bort till Sibirien och Mongoliet. I Norden finns den enbart i Sverige och Danmark. Som de flesta juvelvingar utsöndrar den som larv ett ämne som uppskattas av myror, i synnerhet släktet Myrmica.

Utseende

Imago 
Alkonblåvingen har blå till violetta vingar med ett vingspann på runt 29-35 millimeter. Ovansidan är ganska matt. Hannen är klarare färgad än honan, som är mer brungrå. Antennerna är långa och klubbformade.

Puppa 
Puppan, som bildas i myrboet, är gul med vingslidorna något mörkare. När fjärilen kläcks ur puppan, tar den sig ut ur myrboet genom dess gångar innan den vecklar ut vingarna.

Larv 
Larven skiljer sig i utseende före och efter adoptionen av myrorna. Under de första två till tre veckorna när den fortfarande lever nere på botten av blomman hos värdväxten är den köttröd med huvudet i svart. När den lever i myrboet blir den gulvit.

Ägg 
Äggen är vita och klotformiga, något tillplattade och med gropar. De läggs ett och ett på blomknoppen eller nedre delen av en redan utslagen blomma och syns som vita prickar på denna.

Ekologi

Habitat 
Alkonblåvingen lever på fuktiga öppna marker som till exempel en mager fuktäng eller i övergångszoner mellan kärr och skog. Den trivs i marker som utsätts för kontinuerlig påverkan, som lätt betade ängar och militära övningsfält.

Alkonvingen är i vissa områden starkt beroende av att ängar hålls öppna av betande djur. På andra håll hotas arten av ett för kraftigt betande som decimerar antalet närings- och näktarväxter.

Beteende 
Alkonblåvingen förekommer inom mycket begränsade områden och rör sig sällan utanför dessa.

I Sverige använder den som värdväxt för äggen i princip uteslutande klockgentiana. Nektar kan den emellertid hämta från ett stort antal blommande växter.

Alkonblåvingen och myror 
Myrorna adopterar larven som mycket liten och bär hem den till sitt bo där larven livnär sig dels på myrornas byten och dels på myrlarver. Alkonblåvingelarven växer klart och förpuppas i myrboet. Alkonblåvingen har på olika platser i Europa adopterats av uteslutande Myrmica rubra (Ängsrödmyra).

Utbredning 
Utbredningsområdet omfattar norra Spanien, fläckvis i Frankrike, norra Italien, Schweiz, Belgien samt norra och sydöstra Tyskland till Danmark och Sverige, och dessutom österut genom Central- och Östeuropa till Centralasien. 

Den har gått tillbaka i Sverige och finns numera (2015) endast i Skåne, Halland, Bohuslän och Västergötland. I Skåne förekommer den på två kända platser, nämligen Hunnerödsmossen och nära Hällestad socken. I södra Halland finns den endast i Falkenbergs kommun och Halmstads kommun. Den är Västergötlands landskapsinsekt.

Alkonblåvingen är rödlistad i Sverige. I 2000 och 2005 års rödlistor var den upptagen som sårbar ("VU"), medan den i 2010 och 2015 års rödlistor anges som starkt hotad ("EN").

Referenser 

Delar av denna artikel är baserade på en översättning från engelska Wikipedia Maculinea alcon

Noter

Externa länkar 

Juvelvingar
Landskapsinsekter
Hotade arter i svensk flora och fauna
Insekter i palearktiska regionen