kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Fiversätraön

Fiversätraön eller Fiversättraön är en 2 kilometer lång ö i Haninge kommun ca 2 nautiska mil öster om Ornö och en nautisk mil norr om Fjärdlång, Stockholms skärgård. Ön har en yta på 75 hektar.

Fiversätraön lydde tidigare under byn Fiversätra på Ornö. Ön nyttjades då för bete. I början av 1800-talet uppfördes ett torp på ön. År 1959 styckades ön av för fritidshusbebyggelse och numera är ön tätbebyggd med totalt 104 fritidsfastigheter, förutom det gamla torpet som ännu står kvar. Artur von Schmalensee lät 1960 uppföra ett sommarhus på ön åt sig själv och sin hustru. Huset förekommer i Lena Andersons barnböcker om Stina men i illustrationerna är huset förflyttat till Långviksskär.

Fiversätraön var inspelningsplats (fiktiva ön Stråholmen) i Lasse Åbergs film SOS – en segelsällskapsresa och scenerna med sjömacken spelades in här. I verkligheten finns här ingen sjömack.

Referenser

Öar i Haninge kommuns skärgård
Heinrich Böhmer

Heinrich Böhmer, född 6 oktober 1869 och död 25 mars 1927, var en tysk teolog.

Böhmer var professor i kyrkohistoria vid flera tyska universitet, 1915-1927 i Leipzig. Hans första skrifter rörde medeltiden, men sin största betydelse fick han dock som reformationshistoriker och Lutherforskare. Av hans skrifter märks Die Jesuiten (1904, 4:e upplagan 1921), Luther im Lichte der neueren Forschung (1906, 5:e upplagan 1918), Luthers Romfahrt (1914), Studien zur Geschichte der Gesellschaft Jesu (1914), Der junge Luther (1925), samt Gesammelte Aufsätze (1927).

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Lund 1930

Tyska professorer i kyrkohistoria
Födda 1869
Avlidna 1927
Män
Nguni (boskap)

Boskapen Nguni, med ursprung i södra Afrika, är en hybrid av lokal och indisk boskap, som introducerades med bantufolk norrifrån. Djuren är medelstora, och anpassade för att beta på Highveld (högplatån i Sydafrika).

Beskrivning 

Nguniboskap är känd för sin fertilitet och motståndskraft mot sjukdomar. Boskapen föredras av de lokala bantufolken i södra Afrika (Sydafrika, Swaziland, Namibia, Zimbabwe, Botswana och Angola). Pälsen är brokig i många färger och olika stora mönster, men mulen är alltid svart.

De är en variant av så kallad sangaboskap (samlande beteckning på lokal boskap i södra Afrika). Proteinanalyser har visat att de är en hybrid av Zebu (Bos indicus) och nötboskap (Bos taurus) av västerländsk typ.

Förutom de skiftande färgmönstren uppvisar de varierande hornformer. Alla förekommande kombinationer katalogiserades i början av seklet av en sydafrikansk boskapsskötare, och gav upphov till the Nguni Cattle Register ("Register över nguniboskap"), en sammanställning av karakteristika för att fullt ut beskriva en nguniko eller tjur.

Boskapen är medelstor – en tjur väger 500–600 kg och en ko 300–400 kg.

Ursprung 

Föregångarna till nguniboskap fördes med på 600-talet då xhosa-, zulu- och swazifolk migrerade till Sydafrika. Sedan dess har dessa djur spelat en stor roll såväl ekonomiskt som socialt för dessa samhällens utveckling, och de används till exempel som hemgift. Antalet djur en by, eller en individ, äger spelade en stor roll för hur de uppfattades av omgivningen.

Zulukungen Shaka insåg den kulturella och ekonomiska betydelsen av detta och tog kontroll över hjordarna inom området. Shaka lät också avla boskapen efter färgmönstren för att få hudar till sina olika regementen. Hans personliga elitgarde bar rent vita hudar, från den kungliga hjorden inyonikayiphumuli.

Referenser 

Nötkreatursraser
George Saintsbury

George Edward Bateman Saintsbury, född den 23 oktober 1845 i Southampton, död den 28 januari 1933 i Bath, var en engelsk litteraturhistoriker.

Saintsbury studerade i Oxford och var flera år lärare i klassiska språk. År 1875 debuterade han som kritiker i Academy och var en framstående medarbetare i Saturday Review. Åren 1895–1915 var Saintsbury professor i retorik och engelsk litteratur vid universitetet i Edinburgh. Han gjorde sig först bemärkt genom en biografi över Dryden (1881, i serien: English Men of Letters), av vars arbeten han ombesörjde en ny upplaga (en revision av Walter Scotts). Särskilt uppseende väckte hans Short history of french literature (1882 och senare). 

Vidare skrev han History of Elizabethan literature (1887), Essays in English literature 1780–1860 (2 band, 1890 och 1895), Essays on french novelists (1891), Miscellaneous essays (1892), Corrected impressions, essays on Victorian writers (1895), History of nineteenth century literature (1896), A short history of english literature (1898 och senare), en upplaga av Minor Caroline Poets of the Caroline period (2 band, 1905–1906). 

Han redigerade serien Periods of european literature, i vilken han själv skrev The flourishing of romance and the rise of allegory (1897), The earlier renaissance (1901) och The later nineteenth century (1909). Hans mest betydande arbeten är A history of criticism (3 band, 1900-04), med supplement, Loci critici, passages illustrative of critical theory and practice (1903) och A history of english prosody from the 12:th century to the present day (3 band, 1906–1910).

Därtill kom Fielding (1909), Historical manual of english prosody (1910), A history of english prose rhythm (1912), The english novel (1913), A first book of english literature (1914), The peace of the augustans (1915), A history of the french novel (2 band, 1917–1919), Notes on a cellar book (1920), A letter-book (1922), A scrap book (samma år), A second scrap book (1923) och Collected essays and papers (3 band, samma år) samt skolböcker och skolupplagor av engelska och franska författare.

Källor

Noter

Externa länkar 
 Böcker av och om George Saintsbury på svenska bibliotek. (libris.kb.se)

Engelska litteraturvetare
Engelska professorer
Personer verksamma vid Edinburghs universitet
Litteraturvetare under 1800-talet
Litteraturvetare under 1900-talet
Brittiska forskare under 1800-talet
Brittiska forskare under 1900-talet
Personer från Southampton
Födda 1845
Avlidna 1933
Män
Ugglan
Fielding

Fielding kan avse:

Geografi
 Fielding, Utah 
Fielding Creek
Fielding Hollow Brook
Fielding Col
Fielding Lake (sjö i Kanada)
 Fielding Lake (sjö i USA)
Fielding Meadows
Fieldings Gully Mine
Fieldings Lake

Personer
Andrew Fielding Huxley
Bente Fielding (tidigare Schramm)
Copley Fielding
Edward Fielding
Emma Fielding
Frank Fielding
Helen Fielding
Henry Fielding
Joseph Fielding Smith
Joy Fielding
Newton Fielding
Noel Fielding
Shawne Fielding
William Fielding Ogburn
Fielding Bradford Meek
Fielding Gray (romanfigur)
Fielding Gray
Fielding L. Wright
Karl Philipp Moritz

Karl Philipp Moritz, född den 15 september 1757 i Hameln, död den 26 juni 1793, var en tysk författare, som tillhörde Sturm und Drangrörelsen.

Moritz hade en äventyrlig ungdom, tills han 1778 fick anställning som gymnasielärare i Berlin. Han vistades i England 1782 och Italien 1786-88 samt utgav omtyckta skildringar av dessa resor 1783 (nytryck 1903) och 1792-93. I södern knöt han kontakt med Goethe, vilken han därefter gästade i Weimar. Moritz utnämndes 1789 till professor i arkeologi och konstteori vid Berlins konstakademi samt fick titeln hovråd.

Till sin person var Moritz ett underligt original, i flera fall frånstötande, men även med många fängslande egenskaper. Hans författarskap har att uppvisa fruktbara tankar och en ofta utmärkt framställning, som kulminerar i skildringen av själstillstånd och tidsstämningar. Den självbiografiska romanen Anton Reiser (1785-90) är av största intresse. Även romanen Andreas Hartknopf (1786) är byggd på Moritz eget liv. Bland hans övriga verk bör nämnas Götterlehre oder mytologische Dichtungen der alten (1791). Moritz utgav 1783-93 Magazin für erfahrungslesenseelkunde.

På svenska 
 Mythologiskt lexicon, öfversättning med tilläggningar. Hvarjämte en afhandling om de gamle romares heliga plägseder, i sammandrag af Carl Stridsberg. Stockholm, tryckt hos Johan A. Carlbohm, 1796. På bokhandlaren magist. Isaac Utters förlag, och säljes i des bokhandel.

Källor

Externa länkar 
 Litteratur av och om Karl Philipp Moritz på svenska bibliotek. Libris

Tyska författare
Personer under romantiken
Födda 1757
Avlidna 1793
Män
Ugglan
Personer från Hameln
Johann Friedrich Böhmer

Johann Friedrich Böhmer, född 22 april 1795, död 22 oktober 1863, var en tysk historiker.

Böhmer blev 1825 arkivtjänsteman och 1830 bibliotekarie i Frankfurt am Main. Han utgav en förteckning över de tyska kungaurkunderna fram till Karl IV, Regesta imperii (1833 och framåt), och sörjde för arbetets fortsättande genom grundandet av Böhmerstiftelsen. 

Bland Böhmers urkundspublikatiner märks vidare Urkundenbuch der Reichsstadt Frankfurt (1836, ny upplaga 2 band, 1901-05) och Wittelsbachische Regesten (1854). I Fontes rerum germanicarum (4 band, 1843-68), samlade Böhmer 1200- och 1300-talens historiska källor.

Källor 

 Svensk uppslagsbok. Lund 1930

Externa länkar 
 

Tyska historiker
Tyska arkivarier
Tyska bibliotekarier
Alumner från Göttingens universitet
Alumner från Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg
Födda 1795
Avlidna 1863
Män
Svensk uppslagsbok
Friederike Brion

Friederike Elisabeth Brion, Friederike från Sesenheim, född den 19 april 1752, död den 3 april 1813, var en elsassisk prästdotter, känd från Goethes biografi.

Friederike Brion lärde känna Goethe 1770 under hans uppehåll i Strassburg. Vid sina besök i hennes föräldrahem, prästhuset i Sesenheim, blev Goethe intagen av den behagfulla och naturliga unga flickan, som också förälskade sig i honom. Likväl ingicks ingen egentlig förlovning, och Goethe tycks aldrig haft för avsikt att gifta sig med henne, trots sin häftiga kärlek. I augusti 1771 lämnade Goethe Strassburg och skildes från Friederike, som efter hans avresa föll i en svår sjukdom. 

Goethes uppförande i denna sak har blivit olika bedömt och ofta klandrat. Hans försvarare framhåller, att han tidigt insåg, att Friederike genom sin bristande kultur skulle hämma hans utveckling och hindra hans framtidsplaner, varför han för sin kallelses skull gjorde slut på förhållandet. Huvudkällan för kännedomen om denna episod i Goethes liv är hans egen skildring i Dichtung und Wahrheit.

1928 komponerade Franz Lehár operetten Friederike över denna händelse.

Källor

Personer i Frankrike under 1700-talet
Personer från Elsass-Lothringen
Johann Wolfgang von Goethe
Födda 1752
Avlidna 1813
Kvinnor
Kikwit

Kikwit är en stad i provinsen Kwilu i västra Kongo-Kinshasa, vid Kwangos biflod Kwilu. Staden har cirka  invånare (2016), och ligger 400 km ostsydost om Kinshasa. Den är en flodhamn och ett handelscenter, och har en flygplats.

1995 fick staden relativt stor internationell uppmärksamhet, då den dödliga ebolaepidemin började spridas därifrån. Många internationella forskare åkte till staden, dock i första hand för att studera viruset bakom sjukdomen – inte för att hjälpa de drabbade.

Källor 

Orter i Kwilu
Städer i Kongo-Kinshasa
Division II i fotboll 1949/1950

Division II i fotboll 1949/1950 bestod av två serier med 10 lag i varje serie. Det var då Sveriges näst högsta division. Varje serievinnare flyttades direkt upp till Allsvenskan och de två sämsta degraderades till Division III. Det gavs 2 poäng för vinst, 1 poäng för oavgjort och 0 poäng för förlust.

Serier

Nordöstra 

Örebro SK gick upp till Allsvenskan och Sundbybergs IK och Reymersholms IK flyttades ner till division III. De ersattes av Sandvikens IF och Hammarby IF från division III.

Sydvästra 

Råå IF gick upp till Allsvenskan och Jonsereds IF och IK Sleipner flyttades ner till division III. De ersattes av IFK Göteborg och IS Halmia från Allsvenskan och från division III kom Norrby IF och Lunds BK.

Källor

Referenser 

Fotboll i Sverige 1949
Fotboll i Sverige 1950
1949/1950
Fotbollssäsongen 1949/1950
Per Johan Böklin

Per Johan Böklin, född den 22 mars 1796 i Osby socken, Kristianstads län, död den 5 augusti 1867 i Köpinge församling, Kristianstads län, var en svensk präst, kyrkoherde och pedagog.

Böklin blev 1818 student och 1820 filosofie magister i Lund. Han utnämndes 1820 till kollega och 1832 till rektor vid Kristianstads skola. Böklin prästvigdes 1830 och blev 1840 kyrkoherde i Köpinge och Lyngsjö, en post han tillträdde 1843. Han fick 1849 prosttitel. Böklin, som  var en av 1800-talet stora svenska pedagoger, var verksam som läroboksförfattare och -utgivare. Under sin tid som rektor vid Kristiansstads skola utvecklade han skolvändendet där genom inrättandet av en "allmän barnskola", kombinerad med ett lärarseminarium för utbildning av lärare i växelundervisning, samt 1835 en borgarskola för hantverkslärlingar, den första i sitt slag i landet. Sin framstegsvänliga uppfattning i undervisningsfrågor utvecklade han i en serie artiklar Om folkbildningen (1840) i den liberala tidningen Skånska posten, som han varit med om att grunda.  

Han kom att spela en viktig roll i Fredrika Bremers utveckling, dels som handledare av hennes studier, dels senare genom deras personliga kontakt. Han friade till henne men fick nej, men deras vänskap fortsatte. När Böklin blivit välbeställd kyrkoherde i Köpinge inredde han på prästgården efter sin hustrus förslag ett särskilt rum, som skulle heta Fredrikas. Där bodde Fredrika Bremer när hon kom och hälsade på. Aldrig upphörde Bremer att prisa Försynen för att hon fått en sådan vän som Böklin. "Jag vet, hur det skall kännas i himmelen! Det skall kännas så ljuvt och fritt, som det blev i mitt hjärta efter läsningen av ditt senaste brev. Och huru ofta har icke du väckt detta liv i min själ! Tack! innerligen tack!" skriver hon till exempel år 1841.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Lund 1930

Noter

Vidare läsning
 

Svenska prostar
Präster i Svenska kyrkan
Svenska skolledare under 1800-talet
Svenska läroboksförfattare
Svenska präster under 1800-talet
Personer från Osby socken
Fredrika Bremer
Födda 1796
Avlidna 1867
Män
Svensk uppslagsbok
Ugglan
Jean-Baptiste Gresset

Jean-Baptiste Louis Gresset, född den 29 augusti 1709 i Amiens, död där den 16 juni 1777, var en fransk skald.

Gresset uppfostrades hos jesuiterna och inträdde 1726 som novis i deras orden. 1731 utgav han sin första diktsamling och 1734 sin mest berömda dikt, Vert-Vert, histoire d'un perroquet de Nevers. Det är en synnerligen kvick och elegant satir, som skildrar, hur en papegoja, som vuxit upp bland nunnorna i ett kloster och bland dem lärt idel böner och fromma talesätt, blir så berömd, att nunnorna i ett annat kloster be att få låna den. På resan kommer den emellertid i dåligt sällskap och lär sig matrosernas eder och plumpa uttryck. Naturligen uppväcker den stor förargelse, när den vid framkomsten frampladdrar sin nyförvärvade lärdom. Poemets två sista sånger, senare tillagda, finns inte längre, emedan Gresset brände upp dem. 
 
Hans conte Le lutrin vivant och hans épitre La chartreuse hade till följd, att han 1735 uteslöts ur jesuitorden. G. blef då en omtyckt världsman, som spelade en roll i Paris salonger. Han försökte sig i tragedien med Édouard III (1740), men utan framgång. Bättre lycka gjorde hans lustspel: Sidney (1745), Les bourgeois (1747), Les parvenus (1748) och framför allt Le méchant (1747), som är hans mästerverk. Styckets hjälte är en av tidens egoistiska och korrumperade "rouéer", som roar sig med att förtala damerna i sin omgivning.  Gressets rykte var synnerligen stort. 1748 blev han medlem av Franska akademien. 

1749 återvände han till sin födelsestad, gifte sig och grundlade där 1750 en akademi för vetenskap, diktning och konst. Vid denna tid blev han religiös, ångrade sina ungdomsdikter och fördömde 1756 i ett öppet brev sina poetiska ungdomssynder. Detta upptogs gynnsamt på högre ort. Han utnämndes till akademiens direktör, lyckönskade 1774 i akademiens namn Ludvig XVI till hans tronbestigning och adlades. Hans lätta talang, fina observation och eleganta kvickhet gör honom till en av 1700-talets älskvärdaste författare. Hans Œuvres complètes är utgivna av Renouard i 3 band 1811, Poésies inédites av V. de Beauvillé 1863 och Poésies choisies av Derôme 1883.

Källor

Födda 1709
Avlidna 1777

Franska poeter
Franskspråkiga poeter
Ledamöter av Franska Akademien
Män
Personer från Amiens
Division II i fotboll 1950/1951

Division II i fotboll 1950/1951 bestod av två serier med 10 lag i varje serie. Det var då Sveriges näst högsta division. Varje serievinnare flyttades direkt upp till Allsvenskan och de två sämsta degraderades till Division III. Det gavs 2 poäng för vinst, 1 poäng för oavgjort och 0 poäng för förlust.

Serier

Nordöstra 

Åtvidabergs FF gick upp till Allsvenskan och Karlskoga IF och Surahammars IF flyttades ner till division III. De ersattes av AIK från Allsvenskan och från division III kom Ludvika FFI och Motala AIF.

Sydvästra 

IFK Göteborg gick upp till Allsvenskan och Örgryte IS och Huskvarna Södra IS flyttades ner till division III. De ersattes av Kalmar FF från Allsvenskan och från division III kom BK Häcken och Ronneby BK.

Källor

Referenser 

Fotboll i Sverige 1950
Fotboll i Sverige 1951
1950/1951
Fotbollssäsongen 1950/1951
Wilhelm Bölsche

Wilhelm Bölsche, född 2 januari 1861, död 31 augusti 1939, var en tysk författare.

Bölsche populariserade naturvetenskapen, särskilt Ernst Haeckels rön, i talrika skrifter, såsom Das Liebesleben in der Natur (1898-1903, svensk översättning i 2 band 1906), Der singende Brunn (1924). På svenska utkom även Skapelsedagarna (1907). Tillsammans med Julius Hart utgav han 1907 Heinrich Harts samlade verk.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Lund 1930

Tyska författare
Alumner från Bonns universitet
Födda 1861
Avlidna 1939
Män
Svensk uppslagsbok
Frederik Børgesen

Frederik Børgesen, född den 1 januari 1866, död den 22 mars 1956, var en dansk botanist.

Børgesen blev assistent vid Botaniska museet i Köpenhamn 1893, bibliotekarie vid Botanisk Haves bibliotek 1900, samt filosofie doktor 1904. Børgesen företog flera vetenskapliga resor, till Danska Västindien, Färöarna, Spanien och Kanarieöarna med mera och ägnade sig åt mycket skilda områden inom botaniken. Särskilt studerade han sötvattens- och havsalgerna, vilka han beskrev från olika trakter, främst utifrån sina samlingar från Västindien och Färöarna.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Lund 1930

Danska botaniker
Danska bibliotekarier
Personer i Danmark under 1900-talet
Födda 1866
Avlidna 1956
Män
Svensk uppslagsbok
Alumner från Köpenhamns universitet
Isaak Börk

Isaak Börk (Björk), född på 1660-talet och död i Narva sommaren 1701 (alternativt 1700), var en svensk författare (dramatiker), skådespelare och rektor i Narva. Han har en plats i den svenska teaterhistorien som den som ledde den första helt svenska teatertruppen utanför studentteatern att framträda på scen (Lejonkulan, från 1686), med förbehåll för att inget är känt om vem som uppträdde på Björngårdsteatern 1640-1655.

Börks föräldrar var Anders Persson Börk, kronoinspektor vid Avesta bruk, och Maria Haak från Nederländerna. Han blev student i Uppsala 1679, och tillhörde den studenttrupp, Dän Swänska Theatren, som 1686–1691 uppträdde på Lejonkulans teater i Stockholm, och skrev en rad skådespel för teatern, såsom tragedien Darius, det mytologiska dramat Apollo, baletten Ärans oförwisneliga okk lagerlijkt grönskande linder och epilogen Valete theatren. Förebilder fann han i Georg Stiernhielms hovbaletter och det holländsk-tyska barockdramat.

Han lämnade teatern 1691 och tog tjänst som privatlärare i Narva 1691, amanuens vid universitetet i Tartu 1691-1692, konsistorienotarie vid svenska kyrkan i Narva från 1693, konrektor vid katedralskolan i samma stad från 1693, och rektor vid samma skola från 1696 till sin död.

Börk gifte sig med Helena Pettersdotter Hafman 1696.

Källor 
 Svensk uppslagsbok, Lund 1930

Svenska dramatiker
Svenskspråkiga dramatiker
Födda 1600-talet
Avlidna okänt år
Män
Teaterchefer under 1600-talet
Svenska teaterchefer
Krk (stad)

Krk (italienska: Veglia, tyska: Vegl, latin: Curicum) är en stad på ön Krk i norra Kroatien. Krk är med sina 5 491 invånare (2001) huvudort på ön och den största staden på Krk.

Historia 
Staden Krk grundades av liburnerna, en illyrisk folkstam, som kallade den för Curicta. Under det första årtusendet e.Kr. besegras illyrerna av romarna längs med den östra adriatiska kusten. Efter att Krk intagits kom den att bli en viktig romersk bosättning. Romarna kallade staden för Curicum. Under 600-talet anlände slaverna (dagens kroater) och den romerska bosättningen utvecklades till Krk. 1001 intogs staden av venetianerna. Därefter kontrollerades staden och ön under en kort period av det medeltida kroatiska kungariket för att 1118 åter falla under republiken Venedig. Sedan republiken Venedig fallit 1797 tillföll staden för en kort period de illyriska provinserna. Efter freden i Schönbrunn kom staden från och med 1815 att kontrolleras av Österrike. Österrikarna behöll makten fram till första världskriget då Österrike-Ungern upplöstes och Kroatien och staden Krk kom att uppgå i Sloveners, kroaters och serbers stat.

Arkitektur och stadsbild 
Staden Krk dominerades under flera århundraden av venetianarna vilket har lämnat spår i stadsbilden. En del av stadsmuren samt tre portar (vakttornet Kamplin, havsporten Pisana och Övre porten) byggda i venetiansk stil är fortfarande bevarade. Vid det stora torget ligger hus med tidsenliga drag från renässansen. Vid de romerska baden ligger Marie himmelsfärds katedral. Den uppfördes under 1100-talet och har fyra målningar från 1706 av Cristoforo Tasca. I den intilliggande romanska kyrkan Sankt Quirinus finns en skattkammare med föremål från katedralen liksom den kroatiska adelsfamiljen Frankopans altartavla i silver. Bakom katedralen ligger Frankopans borg med fyra fyrkantiga torn från 1191.

Referenser

Externa länkar 

Orter i Primorje-Gorski kotars län
Eduardo Acevedo Díaz

Eduardo Acevedo Díaz, född 20 april 1851 i Montevideo i Uruguay, död 18 juni 1924 i Buenos Aires i Argentina, var en uruguayansk författare och politiker.

Eduardo Acevedo Díaz anses vara den första betydande novell- och romanförfattaren i uruguayansk litteraturhistoria. Han är ofta sedd som grundaren av en litterär rörelse som gav framhävning åt gaucho, vilket gjorde att hans personlighet blev starkt romantiserad. Han skrev mestadels i exil i Argentina.

Acevedo Díaz levde i en viktig epok i uruguayansk historia som kantades av politiska förändringar, vilket kom att prägla hans intellektuella bildning. Han blev politiskt aktiv samtidigt som han studerade vid universitetet i Montevideo. Han deltog i politiska stridigheter till förmån för ett nationalistiskt parti ur dagens Uruguays nationalistparti, som då gick under benämningen Blancos ("de vita"). 

I perioden då den sydamerikanska litteraturen ständigt påverkades av politiska strömningar införde Acevedo Día traditionalistiska värderingar i sitt skrivande. Hans första roman var Brenda (1886). Hans bäst kända verk är en historisk trilogi som handlar om det uruguayanska frihetskriget, vilket har blivit hans mästerverk och utövat stort inflytande på gauchoförfattarna.

Acevedo Díaz blev åter politiskt aktiv i slutet av 1800-talet och hans skicklighet som författare och retor gav honom partiledarskapet för Nationalistpartiet Blanco. Hans stöd för en oppositionell person var dock så starkt att han tvangs avgå som partiledare. Han säkrade dock en plats som diplomat och var på officiella besök i bl.a. USA, Italien och Mexiko.

Uruguayanska författare
Uruguayanska politiker
Födda 1851
Avlidna 1924
Män
Uruguays ambassadörer i USA
Uruguays ambassadörer i Argentina
Personer i Uruguay under 1800-talet
Division II i fotboll 1952/1953

Division II i fotboll 1952/1953 bestod av två serier med 10 lag i varje serie. Det var då Sveriges näst högsta division. Varje serievinnare gick upp till Allsvenskan och de två sämsta degraderades till Division III. Det gavs 2 poäng för vinst, 1 poäng för oavgjort och 0 poäng för förlust.

Division 2 kom säsongen därpå att utökas kraftigt, för mer information om uppflyttningen inför den säsongen se Division II i fotboll 1953/1954.

Serier

Nordöstra 

Sandvikens IF gick upp till Allsvenskan och Karlstads BIK och IF Viken flyttades ner till division III.

Sydvästra 

Kalmar FF gick upp till Allsvenskan och Lunds BK och IS Halmia flyttades ner till division III.

Källor

Referenser 

Fotboll i Sverige 1952
Fotboll i Sverige 1953
1952/1953
Fotbollssäsongen 1952/1953