Förordning (Europeiska unionen)

En förordning är en typ av bindande rättsakt som kan antas av Europeiska unionens institutioner. Förordningar utgör den kraftfullaste typen av rättsakt, och används för att införa enhetliga och direkt tillämpliga bestämmelser inom unionen. Förordningar har allmän giltighet och är till alla delar bindande och direkt tillämpliga i alla medlemsstater. De kan åberopas av enskilda inför en nationell domstol likt en nationell lag, utan krav på att en medlemsstat har vidtagit några genomförandeåtgärder.

Huvudsyftet med en förordning är att fastställa enhetliga bestämmelser. I enlighet med principen om tilldelade befogenheter måste alla förordningar ha en giltig rättslig grund i unionens fördrag eller i andra rättsakter. Förordningar som antas i enlighet med ett lagstiftningsförfarande utgör lagstiftningsakter. Om Europeiska konstitutionen hade trätt i kraft skulle ”förordning” ha ersatts med ”europeisk lag”.

Utformning 
Förordningar följer, i likhet med övriga rättsakter, de bestämmelser om utformning som antagits av Publikationsbyrån. Rättsakten består av tre delar: ingressen, artikeldelen och eventuella bilagor. Artikeldelen utgör den normativa delen av rättsakten och är uppdelad i artiklar. En förordning innehåller, till skillnad från övriga rättsakter, en slutbestämmelse med någon av följande formuleringar:

Den sistnämnda formuleringen används när förordningen inte är direkt tillämplig i alla medlemsstater, till exempel om det är en rättsakt som endast berör euroområdet eller Schengenområdet. För fördjupade samarbeten används en tredje variant:

I de fall en förordning faller under EES-avtalets tillämpningsområde åtföljs dess rubrik av texten ”(Text av betydelse för EES)”. Gemensamma EES-kommittén ansvarar för att införliva sådana rättsakter i EES-avtalet så att de även blir rättsligt bindande för EES-länderna Island, Liechtenstein och Norge.

Rättslig form och grund 
Den rättsliga grunden för förordningar återfinns i artikel 288 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt:

Eftersom förordningar har allmän giltighet och är direkt tillämpliga i varje medlemsstat utgör de den kraftfullaste typen av rättsakt. De skiljer sig väsentligen från direktiv i sin rättsliga form och används för lagstiftning på unionsnivå som kräver enhetlig utformning. Förordningar som antas i enlighet med ett lagstiftningsförfarande utgör lagstiftningsakter. Därutöver kan förordningar även antas i form av delegerade förordningar och genomförandeförordningar. Delegerade förordningar antas av Europeiska kommissionen för att komplettera eller ändra vissa icke väsentliga delar av en lagstiftningsakt. Genomförandeförordningar antas av kommissionen eller, i vissa fall, Europeiska unionens råd för att fastställa enhetliga villkor för genomförandet av lagstiftningsakterna. Förordningar kan även i vissa andra fall antas av Europaparlamentet och Europeiska centralbanken, samt av rådet och kommissionen när det grundar sig direkt på fördragen.

Rättslig effekt och tillämplighet 

En förordning träder i kraft tjugo dagar efter att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning, om inget annat föreskrivs i förordningen. Eftersom en förordning är direkt tillämplig krävs inga nationella genomförandeåtgärder för att dess bestämmelser ska få direkt effekt, utan när den träder i kraft får den omedelbart och enhetligt rättsverkan i alla medlemsstater och kan åberopas av enskilda inför en nationell domstol likt en nationell lag. Detta hindrar dock inte medlemsstaterna från att vidta genomförandeåtgärder som anses nödvändiga för att anpassa den nationella lagstiftningen till unionsrätten i enlighet med principen om lojalt samarbete. När en förordning träder i kraft undanröjer den dock automatiskt tillämpligheten för alla motstridande nationella lagar och andra författningar.

Se även 
 Beslut
 Direktiv

Referenser