kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Mogens Krag-Juel-Vind-Frijs

Mogens Christian Krag-Juel-Vind-Frijs (oftast kallad endast Frijs), född den 4 maj 1849, död den 22 maj 1923, var en dansk greve och politiker, son till Christian Emil Krag-Juel-Vind-Frijs.

Krag-Juel-Vind-Frijs invaldes 1880 i landstinget, där han sedan var en av godsägarnas ledande män; sedan 1900 var han ledare av det nya frikonservativa partiet och spelade som sådan i landstinget en betydelsefull roll i dansk politik. Hans strävanden åsyftade bildandet av ett konservativt mellanparti, för vilket han ville vinna även arrendatorsklassen, och han sökte bevara den av hans far 1866 åstadkomna författningsenliga maktfördelningen. 

För att upprätthålla samarbetet med vänstern sträckte han sig rätt långt och gick 1908 med på allmän kommunal rösträtt samt var 1909 beredd att bilda en samlingsministär för att genomföra försvarslagarna. Han förhandlade 1912 med Klaus Berntsen om författningsändring på grundval av landstingets bibehållande oförändrat, men då regeringen (i oktober samma år) framlade sina vittgående förslag till grundlagsändringar, uppträdde Krag-Juel-Vind-Frijs skarpt mot dem.

Han fortsatte sitt motstånd, tills landstingsvalen 1914 betydligt försvagat högern. Han deltog 1915 i bildandet av konservativa folkpartiet, men drog sig 1918 tillbaka från politisk verksamhet. 1882 hade han övertagit skötseln av grevskapet Frijsenborg och besatt därefter Danmarks största lantegendom, där han också dog några år efter att han lämnat politiken.

Källor

Danska godsägare under 1800-talet
Danska grevar
Födda 1849
Avlidna 1923
Män
Danska Landstingsledamöter
Danska godsägare under 1900-talet
Nils Ålenius

Nils Olof Ålenius, född 3 september 1896 i Yvre i Tierps församling, Uppsala län, död 18 februari 1968 (Å församlingen skriven) i Alunda församling, Uppsala län, var en svensk museiman. 

Nils Ålenius blev student vid Uppsala universitet 1915 och tog filosofie kandidatexamen 1923. Från mitten av  1920-talet började han arbeta för Upplands fornminnesförening. 1927 fick han ansvaret för Upplandsmuseets kassa, vilket i praktiken innebar att han blev dess museiföreståndare. 1930 fick han fast tjänst som hembygdskonsulent och intendent för Upplandsmuseet. Nils Ålenius huvudinriktning gällde den uppländska allmogen; han samlade in tusentals allmogeföremål, som mangelbräden, ostformar, selbågar, lokor samt skåp och andra möbler till museet. Han var vetenskaplig ledare vid skapandet av friluftsmuseet Disagården i Gamla Uppsala, som invigdes i maj 1931. Han var också ansvarig för tillkomsten av Kvekgården i Fröslunda socken i Uppland 1934. Nils Ålenius var dessutom en mycket engagerad hembygdskonsulent och medverkade vid tillkomsten av ett stort antal hembygdsgårdar i Uppland. 

Nils Ålenius hade en omfattande skriftlig produktion. Artiklarna publicerades framför allt i Upsala Nya Tidnings julnummer eller i årsboken Uppland. Han inriktade sig främst på uppländsk folkkonst, uppländska timmerbyggnaders knuttimring och portliderstolpar, allmogens kosthåll och det gamla bysamhället. Nils Ålenius inspirerades av och beundrade konstnären, poeten och folklivsskildaren Olof Thunman och gav 1945 ut en bok om honom. 1954 kom boken Valda dikter ur Thunmans produktion.

Biografi i urval 
 Ett gammalt storbondehem. I Upsala Nya Tidnings julnummer 1926
 Anvisningar för uppländska hembygdsstudier. Uplands kulturnämnd 1939
 Träslotten i Västerlövsta. Artikel i årsboken Uppland 1943
 Silversmeder i Uppsala. Uppsala 1945
 Olof Thunman. Uppsala 1945
 Olof Thunman och Nils Ålenius (förord): Valda dikter. Stockholm 1954
 Upplands smålänningar. Uppsala 1955

Källor 
 Landsarkivet i Uppsala, ULA: Tierps kyrkoarkiv, födelse- och dopböcker samt församlingsbok 1901- 1905.
 Sveriges dödsbok 1947 – 2006.
 Wolter Ehn: In memoriam, Nils Ålenius. Årsboken Uppland 1967/68
 Barbro Björnemalm: Samla på Uppland - de första 50 åren. Artikel i årsboken Uppland 2009, sid. 21 ff.
 Per Lundgren: Skapandet av Disagården - att samla och ordna de kringströdda fragmenten. Artikel i årsboken Uppland, sid. 244 ff.

Noter 

Svenskt museifolk
Födda 1896
Avlidna 1968
Män
Personer från Tierps socken
David Gergen

David Richmond Gergen, född 9 maj 1942 i Durham, North Carolina, är en amerikansk politisk konsult och presidentrådgivare under Nixons, Fords, Reagans och Clintons administrationer.

Han leder för närvarande Center for Public Leadership och är professor i offentlig service vid Harvard Kennedy School. Han innehar 21 akademiska hederstitlar.

Gergen är även politisk journalist och har under den senare delen av karriären arbetat såväl för U.S. News and World Report som för CNN som politisk kommentator.

Gergen är en aktiv talare i ämnet ledarskap och sitter med i ett flertal styrelser, bland annat Teach for America och Aspen Institute. Han är medlem i Washington D.C.:s advokatsamfund och Council on Foreign Relations, samt före detta medlem i Bohemian Grove och den trilaterala kommissionen.

Referenser

Noter

Externa länkar

 Officiell personlig webbsida
 David Gergens blogg
 David Gergens Facebook-sida
 PBS biografi om David Gergen
 David Gergen talar till Jane Wales vid World Affairs Council of Northern California, 10 oktober 2006.
 Transcript:  Anderson Cooper 360 Degrees, 7 februari 2008, CNN.
 David Gergen talar till Stephen Colbert angående Barack Obamas 2010 State Of The Union Speech

Amerikanska statsvetare
Amerikanska journalister
Amerikanska professorer
Födda 1942
Män
Levande personer
CNN
Alumner från Yale University
Alumner från Harvard Law School
Personer verksamma vid Harvard University
Amerikanska jurister
Personer verksamma vid Duke University
Kloasongvägg

Kloasongvägg, även kallad vassvägg, är en äldre typ av brandhämmande innervägg.  Ordet härrör från franskan cloison som betyder skiljevägg, brädvägg.

En kloasonvägg består av en plankstomme med spräckpanel på båda sidor (ohyvlade, kantskurna bräder, som spikas glest och diagonalt på stomme av plank), en så kallad röring på båda sidor (vassmatta som putsbärare) och slutligen puts på båda sidor. Ibland lades även papp mellan plank och spräckpanelen. 

En så kallad "enkel kloasongvägg" består av en plankstomme med liggande bräder på båda sidor och pappspänning på båda sidor. Väggen är då inte brandhämmande. Konstruktionen ställdes direkt på en golvbjälke. Metoden användes fram till 1940-talet.

Källor 

 

Byggnadsdetaljer
en:Wall#Partition wall
Mjösjö

För sjöar med snarlika namn, se: Mjösjön
Mjösjö är en by i Sundsjö distrikt (Sundsjö socken) i Bräcke kommun, Jämtlands län. Mjösjö ligger längs Drottning Blankas väg mellan Stugun och Dalhemsviken, vid E14. Första bevarade dokumentet om byn är från 1426, men den anses vara åtskilligt äldre. Själva sjön som byn fått sitt namn efter är avlång och det är just vad Mjö- betyder, efter fornnordiskans "mioa".

Referenser 
 Per Persson, Sundsjö socken i Jämtlands län. Östersund 1925 Författarens förlag. Nytryck 1989, Bräcke tryckeri.

Orter i Bräcke kommun
William Behrend

Peter William Behrend, född 1861 och död 23 april 1940, var en dansk musikskriftställare.

Behrend var chef för De københavnske Værgeraad 1905-23. Behrend har utövat en omfattande skriftställarveksamhet på det musikbiografiska och musikestetiska området. Som kritiker och krönikör har Behrend medverkat i åtskilliga tidningar och tidskrifter som Tilskueren, Illustreret Tidende och Politiken. Han var senare även musikanmälare i Berlingske Tidende,och var dessutom bibliotekarie vid konservatioriet i Köpenhamn från 1917. 

Bland hans böcker inom musikens område märks två biografier över Johan Peter Emilius Hartmann (1895 och 1919), en över Niels W. Gade (1917), samt Beethovens Klaversonater (1923) och tillsammans med Hortense Panum Illutreret Musikhistorie (2 band, 1905) och Illustreret Musikleksikon (1923-26).

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1939
 William Behrend, Dansk Biografisk Leksikon

Danska musikhistoriker
Danska journalister under 1800-talet
Danska författare under 1900-talet
Danskspråkiga författare
Födda 1861
Avlidna 1940
Män
Svensk uppslagsbok
Danska journalister under 1900-talet
Johan Diederich Behrens

Johan Diederich Behrens, född den 26 februari 1820 i Bergen, död den 29 januari 1890 i Kristiania, var en norsk körledare och sånglärare.

Behrens instiftade 1845 Den norske Studentersangforening. Han fick genom sin i hela 40 band utgivna samlingar av manskvartetter stor betydelse för manskörerna i Norge, liksom för sångundervisningen med sina läroböcker Sanglære for skoler och Sanglære for folkskolen. Hans Om den lutherske salmesang og dens gjenindførelse i den norske kirke (1858) blev startpunkten på den långvariga "salmesangstriden", i vilken Ludvig Mathias Lindeman 20 år senare utgick som segrande med sin koralbok.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1939

Norska klassiska kompositörer
Norska fackboksförfattare
Danskspråkiga fackboksförfattare
Norska musiker under 1800-talet
Norska författare under 1800-talet
Musiker från Bergen
Födda 1820
Avlidna 1890
Män
Svensk uppslagsbok
Författare från Bergen
Rigsarkivet

Rigsarkivet i Köpenhamn är ett arkiv som samlar in arkivalier från de centrala danska myndigheterna (ministerier, styrelser, försvarsmakten m.fl.). Därutöver samlas arkivalier från privatpersoner och organisationer, om deras innehåll anses vara av bestående värde. Arkivet bildades 1889 genom en sammanläggning av Gehejmearkivet och Kongerigets arkiv. Rigsarkivet är en del av Statens Arkiver.

Rigsarkivet är beläget på Slotsholmen i centrala Köpenhamn, och har även ett magasin i Glostrup.

Externa länkar 
Statens Arkiver 

Nationalarkiv
Organisationer bildade 1889
Slotsholmen
Per Dusén

Per Karl Hjalmar Dusén, född 4 augusti 1855 i Vimmerby, död 22 januari 1926 i Tranås, var en svensk botaniker. Han var kusin till botanikern Karl Fredrik Dusén.

Dusén blev civilingenjör 1878 och ägnade sig i början åt lärarkallet vid några folkhögskolor, var amanuens vid Naturhistoriska riksmuseets avdelning för arkegoniater och fossila växter 1899-1900 samt vid botaniska trädgården i Rio de Janeiro 1901-hösten 1904. Han företog i botaniskt syfte flera resor i främmande länder; han vistades 1890-92 i Kamerun, för mosstudier, deltog såsom botaniker 1895-96 i svenska expeditionen till Eldslandet och uppehöll sig därefter för fortsatta växtstudier någon tid i västra Patagonien och södra Chile samt åtföljde 1899 Alfred Nathorst på expeditionen till nordöstra Grönland. Åren 1904-05 besökte han Sydpatagonien. För bearbetande av under sistnämnda färd gjorda botaniska samlingar återvände han hösten 1905 till Sverige. Efter honom är uppkallade mossläktet Dusenia Broth. (1894) och fanerogamsläktet Duseniella K. Schum. (1900).

Bibliografi (i urval)
New and Some Little Known Mosses from the West Coast of Africa (Vetenskapsakademiens Handlingar 28., 1895, 1896)
Die Gefässpflanzen der Magellansländer ("Svenska expeditionen till Magellansländerna", 1900) 
Die Pflanzenvereine der Magellansländer (ibidem, 1905)
Zur Kenntnis der Gefässpflanzen des südlichen Patagoniens (Vetenskapsakademiens öfversigt 1901)
The Vegetation of Western Patagonia ("Reports of the Princeton University Expedition", 8, 1903)
Beiträge zur Bryologie der Magellansländer, von Westpatagonien und Südchile, 1-5 ("Arkiv för botanik", 1903, 1905, 1906)
Sur la flore de la Serra do Itatiaya au Brésil ("Archivos do Museu Nacional do Rio de Janeiro". 13, 1903)
Zur Kenntnis der Gefässpflanzen Ost-Grönlands och Beiträge zur Laubmoosflora Ost-Grönlands und der Insel Jan Mayen (Vetenskapsakademiens bihang 27:3, 1901)

Källor

Noter

Vidare läsning 
 

Svenska botaniker under 1900-talet
Födda 1855
Avlidna 1926
Män
Personer från Vimmerby
Ugglan
Berta Behrens

Berta Behrens, född 1850 och död 1912, var en tysk romanförfattarinna, skrev under pseudonymen W. Heimburg.

Behrens skrev en mängd romaner i E. Marlitts stil.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1939

Tyska författare
Födda 1850
Avlidna 1912
Kvinnor
Bettna kyrka

Bettna kyrka är en kyrka som tillhör Bettna församling i Strängnäs stift. Kyrkan ligger i Bettna i Flens kommun.

Kyrkobyggnaden
Kyrkan, som är rikt dekorerad med målningar, uppfördes på 1100-talet men har byggts om och till vid flera tillfällen. Det ursprungliga koret revs troligen omkring år 1300 och långhuset förlängdes åt öster till dubbla längden. Under 1400-talet breddades kyrkan och kyrkorummet försågs med takvalv. 1667 byggdes en ny sakristia norr om koret som ersatte tidigare sakristia från omkring år 1300.

Klockstapeln är från 1644 men har sedan 1902 inga klockor som istället flyttats till kyrktornet. Detta kyrktorn bekostades av nye ägaren till Åkerö slott ingenjören Gunnar Feodor Enderlein som gåva år 1900. Församlingen bekostade själva grunden för det. Kyrkogården har två stigluckor uppförda 1731.

Inventarier
 Orgeln, som byggdes av orgelbyggaren Per Schiörlin 1794, har sin speciella historia. Strax innan den ödesdigra maskeradbalen 1792 godkände Gustav III arkitekten Olof Tempelmans ritningar till den orgel som Schiörlin byggde. 1988 rekonstruerades den av Åkerman & Lund, Knivsta.
 Predikstolen är tillverkad av Åkerös gårdssnickare och skänkt till kyrkan 1765 av Carl Gustaf Tessin.
 Nuvarande altaruppsats är från 1714. I sakristian finns tidigare altarskåp från 1585.
 Dopfunt och dopfat är skänkta till kyrkan 1647 av Johan Fitinghoff, dåvarande ägaren av Broby säteri.

Orgel
1902 uppgjordes kontrakt med E. A. Setterquist & Son, Örebro, om en orgel med 10 stämmor och två manualer. 27 maj 1903 blev denna uppförd och avsynad av musikdirektör Otto G. Settergren, Nyköping.

Gravkammare 
I en gravkammare under golvet ligger flera adelspersoner begravda, såsom Carl Gustaf Tessin, Ulrika Lovisa Sparre, Fredrik Sparre och andra av ätterna Sparre och Bjelke.

Referenser

Tryckta källor

Webbkällor

Noter

Externa länkar

Kyrkobyggnader i Flens kommun
Kyrkobyggnader i Strängnäs stift
Kyrkobyggnader invigda under 1100-talet
Medeltida kyrkobyggnader i Sverige
Hildebrand (sagohjälte)

Hildebrand är i den forngermanska hjältesagan om uppfostraren till Didrik av Bern och en av dennes förnämsta kämpar, men härleder sig historiskt från Gensimund, förmyndare för Theoderiks far Theodimir och dennes bröder.

Tyska hjältesagor
I Nibelungenlied vistas han med sin herre Didrik av Bern hos den hunniske konungen Etzel. I Hildebrandslied berättas, att Hildebrand på färd hem mötte sin son Hadubrand, som han ej sett sedan dennes barndom. De presenterade sig för varandra, men Hadubrand trodde inte på den gamles uppgift, det blev strid dem emellan, och sonen föll, en utgång som dock ej omtalas i fragmentet. I den senare hopsatta Didrikssagan sägs Hildebrand ha besegrat sin son, där kallad Alebrand, men skonat hans liv. Motivet, att en far fäller sin son i strid, förekommer i många folks sagor.

Asmund Kämpabanes saga
En sen sagoform utgör den isländska Åsmund Kämpabanes saga. Där berättas, att en konung Hildebrand i Hunaland hade en son Helge, som blev gift med svenske kungen Budles dotter Hild och fick en son, vilken efter sin farfar erhöll namnet Hildebrand och uppfostrades hos denne samt tidigt utmärkte sig genom hjältedater och därför kallades Hunakämpe. Sedan hans far stupat i härnadståg, blev hans morfar dödad av en dansk kung Alf och modern Hild av segraren given till äkta åt kämpen Åke, som med henne hade sonen Åsmund, vilken med tiden blev en väldig viking och förvärvade sig namnet Kämpebane. När Hildebrand fått höra om sin morfars fall, drog han till Danmark och hämnades på Alf. Till dennes efterlämnade dotter friade Åsmund.

Hon lovade att äkta honom, om han ville hämnas hennes faders död på Hildebrand Hunakämpe. För att utföra detta begav sig Åsmund till Sachsland, som Hildebrand flera år hemsökt med sina bärsärkar. I holmgångar, som upprepades flera dagar i rad, nedhögg Åsmund alla Hildebrands kämpar. Då kom bärsärksgången över Hildebrand, och han dräpte i raseri sin egen son. Sedan färdades han uppåt Rhenfloden för att träffa Åsmund. Äntligen möttes de samt kämpade länge och väldigt. Hildebrand erhöll många sår, och slutligen brast hans svärd. Han sjöng då ett kväde, vari han yppade för Åsmund, att de var halvbröder, och bad honom att få bli begraven i sina egna kläder. Hos Saxo Grammaticus förekommer en till innehållet alldeles liknande berättelse, men med andra namn på de handlande personerna. Så är till exempel Hildebrand där förändrat till Hildiger.

Källor 

 

Tyska hjältesagor
Ugglan
Det stundande upproret

Det stundande upproret 
är ett franskt anarkokommunistiskt verk som framlägger hypotesen om den stundande kollapsen av den kapitalistiska kulturen. Boken är författad av Den osynliga kommittén, en anonym grupp som den franska polisen hävdar har sitt ursprung i gruppen Tarnac Nine. Boken publicerades ursprungligen 2007 hos det franska företaget La Fabrique, och kom ut i svensk översättning 2010 på Pluribus, med förord av Bo Cavefors. En av de påstådda författarna till boken Julien Coupat som var en av de nio som greps i Tarnac 2008 misstänkta för terrorism. 

En av åtalspunkterna gällde författandet av Det stundande upproret. Han satt häktad i 6 månader.

2011 sattes Det stundande upproret upp som pjäs på Turteatern i Kärrtorp, i regi av Erik Holmström.

Sammanfattning
Boken är uppdelad i två delar. Den första delen försöker sig på en fullständig diagnos av den moderna kapitalistiska civilisationen, genom att gå igenom vad Den Osynliga Kommitteén identifierar som de "sju cirklarna" (motsvarade av sju kapitel) av alienation: jaget, de sociala relationerna, arbete, ekonomin, urbanitet, miljön och slutligen civilisationen. Den senare delen av boken är en manual för revolutionär kamp baserad på uppbyggandet av affinitets-grupper, organiserade i ett underjordiskt nätverk som formerar sin styrka utanför den vanliga politiska diskursen, och attackerar i krissituationer - politiska, sociala, miljörelaterade - för att arbeta för den antikapitalistiska revolutionen. "Utgångspunkten för Det Stundande Upproret är revolten, från vardagens mikronivå till storskaliga masskonfrontationer. Bakom vår tids konflikter, kravaller och upplopp upptäcks en dold värld av nya relationer, gemenskaper och förhållanden som ger upproret kraft"

Intellektuella influenser
Ett fåtal personer från Tarnac Nine var involverade i produktionen av Tiqqun, en fransk radikal filosofipublikation som trycktes 1999-2001. Tiqqun var tydligt placerad i den radikala franska traditionen där Michel Foucault, Georges Bataille, den Situationistiska Internationalen och Deleuze och Guattari är viktiga. Analysen av den kapitalistiska civilisationen är tydligt influerad av Foucault och Agambens tankar kring biomakt, Guy Debords skådespelssamhälle, samt Negris imperium. Den revolutionära strategin som framläggs i den senare delen av boken påminner om den som förespråkas av många autonoma marxister såsom Antonio Negri och Jacques Camatte.

Referenser

Externa länkar
 Tiqqun och andra texter
 Adbusters artikel om den engelska utgåvan
 transkript av Glenn Beck Show om boken

Anonyma verk
Debattböcker
Facklitteratur 2007
Fransk litteratur
Insurrektionell anarkism
Sibyllan

Sibyllan är en roman av nobelpristagaren Pär Lagerkvist från 1956. Den inleder Lagerkvists religiösa epos i fyra delar (Sibyllan, Ahasverus död, Pilgrim på havet och Det heliga landet). Det centrala temat i Sibyllan är avvägningen mellan jordisk kärlek och kärleken till en gud. Sibyllan är berättelsen om en enkel bondflicka som blir upptagen till sierska i det närbelägna templet i Delphi. Där skall hon i egenskap av sierska, pythia, uttala spådomar (jfr orakel). Hennes tillvaro är ångestpräglad och förvirrad, då hon snarare blir behandlad som slav än som en betydande person. Hon blir också förälskad, vilket är förbjudet. Hon offrar sig på flera plan, både personligt och andligt, och floden fungerar som bakgrund och symbolik till hennes livsöde.

Skönlitteratur 1956
Romaner av Pär Lagerkvist
Carl Behrens

Carl Johan Behrens, född 18 april 1867, död 26 april 1946, var en dansk journalist.

Behrens arbetade för litteraturtidskrifterna Ny Jord på 1890-talet, Litteraturen under första världskriget för och senare för Ord och bild. Han författade ett antal arbeten om tysk litteraturhistoria, skrev biografier över Christian Dietrich Grabbe, Friedrich Hebbel och Heinrich von Kleist samt arbeten om dansk litteratur- och teaterhistoria.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1939

Danska journalister under 1800-talet
Danska litteraturvetare
Födda 1867
Avlidna 1946
Män
Svensk uppslagsbok
Danska journalister under 1900-talet
Adolf von Hildebrand

Adolf von Hildebrand, född 6 oktober 1847 i Marburg, död 18 januari 1921 i München, var en tysk skulptör. Han var son till Bruno Hildebrand och far till Dietrich von Hildebrand.

Biografi 
von Hildebrand studerade i Nürnberg, München, Rom och Berlin. Han gjorde sig först känd genom porträttbyster, marmorstatyn Sovande herde och bronsbilden Drickande gosse. 

År 1874 slog han sig ned i Florens. Hans verk från de år, som nu följde, visar ett inflytande av antikstudium och av den florentinska 1400-talsskulpturen. Till dessa verk hör Adam (staty i marmor, 1878, Leipzigs museum), Vattenbärerska (brons), Naken ung man (marmor 1884, Nationalgalleriet, Berlin), Leda med svanen och många andra reliefer. 

von Hildebrand utförde en monumental brunn för ett salutorg i Jena 1892, den efter terrängen förträffligt anpassade Wittelsbachbrunnen i München, 1895, och en brunn med en staty av Fader Rhen i Strassburg 1902. Monumentet över Johannes Brahms i Meiningen tillkom 1899. Därefter följde monument över Kejsarinnan Friedrich med reliefen Kristi gravläggning (1904) i kyrkan i Kronberg vid Taunus.

Vidare tillkom i snabb följd prinsregenten Luitpolds ryttarstaty med arkitektonisk bakgrund framför Bayerisches Nationalmuseum i München (1907), en ryttarstaty av Otto von Bismarck i Bremen (modellen färdig 1908) och den stämningsfulla Hubertusbrunnen i München (1907). Bland mindre verk från hans senare år märks statyerna Luna (marmor), Bollkastare (ett motiv, som han flera gånger varierat), Merkurius (brons, 1900), Kvinnobyst (marmor 1905, Glyptoteket i München). 

Nationalgalleriet i Berlin äger flera porträttbyster av hans hand – bland annat byst i brons av Arnold Böcklin (1898). Våren 1909 
mottog han en beställning på ett Schillermonument för Stadtpark i Nürnberg. 

von Hildebrand utförde även medaljer och plaketter, målade i olja och akvarell och var en kvick karikatyrtecknare. Som författare uppträdde han 1893 med broschyren Problem der form in der bildenden kunst (4:e upplagan 1903).  

von Hildebrand hade namn om sig som Tysklands främste skulptör bland de samtida. I hans alstring torde hans nakna bilder vara de mest betydande. Slutna inom sig själva, uttrycker de en enhetlig karaktär med yttre och inre jämvikt och med betonande framförallt av det typiska, det väsentliga i formen. 

von Hildebrand var mot slutet av sitt liv professor i München, men hade också kvar sin ateljé i Florens. Han blev 1911 hedersdoktoringenjör och upphöjdes 1913 i ärftligt adligt stånd.

Utmärkelser 
 1913–1914: Villa Massimo

Källor

Externa länkar 

 

Tyska skulptörer under 1800-talet
Tyska professorer
Tysk adel
Personer från Marburg
Födda 1847
Avlidna 1921
Män
Ugglan
Tyska skulptörer under 1900-talet
Johannes Jacobus van Oosterzee

Johannes Jacobus van Oosterzee, även Jan Jacob van Oosterzee, född 1 april 1817 i Rotterdam, död 29 juli 1882 i Wiesbaden, var en nederländsk teolog.

Oosterzee blev 1863 teologie professor och predikant vid universitetet i Utrecht. Han var en uppburen andlig vältalare och huvudman för den positiva riktningen inom den reformerta kyrkan i Nederländerna. 

Han författade bland annat Leven Jesu (1846-51, andra upplagan 1863-65; "Bibelns lära om Christus", 1872), Het Johannes-evangelium (1867), Christelijke dogmatiek (andra upplagan 1876) och Praktische theologie (1877-78). Flera smärre skrifter av honom är översatta till svenska, bland dem "Emanuel Svedenborg, historiskt skildrad" (1873).

Källor

Nederländska teologer
Nederländska professorer
Personer verksamma vid universitetet i Utrecht
Personer i Nederländerna under 1800-talet
Födda 1817
Avlidna 1882
Män
Ugglan
Personer från Rotterdam