kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Porsche Carrera GT

Porsche Carrera GT är en supersportbil, tillverkad av den tyska biltillverkaren Porsche mellan 2003 och 2006.

Porsche 980 Carrera GT
I slutet av 1990-talet hade Porsche tävlat i sportvagnsracing med 911 GT1-modellen, som bland annat vunnit Le Mans 24-timmars 1998. Därefter planerade Porsche att ta fram en helt ny sportvagnsprototyp, men företagsledningen valde att satsa resurserna på SUV:en Porsche Cayenne istället. Le Mans Prototypen återuppstod som superbilen Carrera GT, som visades i konceptform på bilsalongen i Paris år 2000.

Den färdiga bilen presenterades på Internationella bilsalongen i Genève 2003. Chassit bestod av en sittbrunn i kolfiber, med en hjälpram i samma material som bar upp motorn och bakre hjulupphängningen. Även karossen byggdes i lätta kompositmaterial och hade avtagbart targatak. Baktill fanns en spoiler som justerades efter hastigheten för att öka marktrycket. Hjulupphängningen hade horisontellt liggande skruvfjädrar och stötdämpare som överförde fjädringsrörelsen till tvärlänkarna vid hjulen via stötstänger. Motorn var en V10:a med den ovanliga vinkeln 68° mellan cylinderbankarna och torrsumpsmörjning. Växellådan var en traditionell sexväxlad manuell låda, vid en tid då många konkurrenter gått över till robotiserade halvautomatiska växellådor. Växelspaksknoppen bestod av en svarvad träknopp, precis som på den Le Mans-vinnande 917-modellen.

Tekniska data

Referenser

Externa länkar

qv500.com 
ultimatecarpage.com 

Carrera GT
Bakhjulsdrivna fordon
Aleko

Aleko är en balett med koreografi av Léonide Massine och musik av Pjotr Tjajkovskij. Aleko bygger ursprungligen på en dikt av Aleksandr Pusjkin. Baletten hade urpremiär på Palacio de Bellas Artes i Mexico City den 8 september 1942.

Marc Chagall samarbetade med Massine i New York och följde med balettruppen till Mexiko i början av augusti 1942 där han skapade kostymer och scendekor  utifrån skisser han hade tagit med sig från USA.

Källor

Ryska baletter
Hastings Banda

Hastings Kamuzu Banda, född 14 maj (officiellt datum) 1898 eventuellt den 14 maj 1896 eller den 14 maj 1906 (egena uppgifter) Kasungu i nuvarande Malawi, död 25 november 1997 i Johannesburg i Sydafrika, var Malawis president mellan 1966 och 1994, president på livstid från 1971. Han var även Malawis premiärminister 1964-66.

Bandas födelsedatum är okänt eftersom födelseregistrering saknades då han föddes. Han hävdar själv att han föddes den 14 maj 1906, ett datum som har använts i biografiska handböcker. Hans dödsattest angav 99 år som ålder och rykten gick att han skulle ha varit 101 år när han avled. Dock fastställde man senare 1898 som det troligaste födelseåret.

Karriär 
Banda studerade medicin vid Meharry medicinhögskola i Tennessee i USA. Där tog han examen 1937. För att kunna utöva läkaryrket inom det brittiska väldet var han dock tvungen att utbilda sig vidare. Därför studerade han vid Edinburghs universitets läkarlinje och tog ut examen därifrån 1941. Mellan 1942 och 1945 arbetade han som läkare i North Shields strax norr om Newcastle. Han hade vuxit upp bland presbyterianer, och arbetade många år som allmänläkare i Skottland och England. När han återvände till sitt hemland Nyasaland, kunde han inte tala modersmålet chichewa flytande utan var beroende av tolk. 

Han engagerade sig snabbt i självständighetsrörelsen för sitt land och drev en kampanj mot den Centralafrikanska federationen. Denna avvecklades 1963, varpå landet blev självständigt under namnet Malawi.
Banda valde själv namnet Malawi för det tidigare Nyasaland; han hade sett namnet på en gammal fransk karta med namnet Maravisjön i Bororos land, och namnet lät som Malawi.

Banda blev premiärminister den 1 februari 1963 och blev president 1966, samma år gjorde han Malawi till en enpartistat under hans eget parti Malawi Congress Party (MCP) och under de kommande 28 åren styrde han landet praktiskt taget helt ensam endast med hjälp av en liten inre krets av rådgivare. Han utropade sig själv till evig president år 1971. Banda var dock tvungen att utlysa flerpartival 1994 och blev slagen av Bakili Muluzi. Banda drog sig därefter tillbaka från politiken och dog på ett sydafrikanskt sjukhus 1997.

Referenser 

Artikeln angav följande källor:
 "Banda, Hastings Kamuzu" (2004 ed.). 2004. 

Malawis presidenter
Malawiska politiker under 1900-talet
Alumner från University of Chicago
Födda 1898
Avlidna 1997
Män
Näktergalen

Näktergalen (ryska: Соловей, Solovej; franska: Le rossignol) är en sagoopera i tre akter med musik av Igor Stravinskij. Librettot är av Stephan Mitusov och bygger på H. C. Andersens saga Näktergalen.

Historia

Stravinskij började arbetet med operan 1907 inspirerad av Nikolaj Rimskij-Korsakovs Guldtuppen, men när han var färdig med första akten fick han beställning på baletten Eldfågeln och därefter Petrusjka och Våroffer, så det blev först vintern 1913-14 som han återupptog arbete på operan. Verket fullbordades 1914 och under tiden hade hans stil förändrats radikalt och han kunde inte längre gå tillbaka till den Tjajkovskijpräglade karaktären i första akten. Operan hade urpremiär på Théâtre National de l'Opéra i Paris den 26 maj 1914. Den framfördes i Sverige på Stockholms kammaroperaverkstad våren 1977.

Senare omarbetade kompositören operan till den symfoniska dikten Le chant du rossignol med musik från operans två sista akter.

Personer
Näktergalen (sopran)
Kokerskan (sopran)
Fiskaren (tenor)
Kejsaren av Kina (baryton)
Kammarherren (bas)
En bonze, en buddhistpräst (bas)
Döden (alt)
Tre japanska sändebud (två tenorer respektive en baryton)
Hovfolk, andarnas kör (kör)

Handling
Operan utspelar sig i sagans Kina och följer H.C. Andersens saga.

Akt I

En fiskare lyssnar till näktergalens underbara sång. Hovfolket bjuder in näktergalen till den kinesiske kejsarens hov. Näktergalen följer gärna med.

Akt II

Näktergalen sjunger för kejsaren och rör denne till tårar. Japanska sändebud medför en konstgjord näktergal som gåva från deras kejsare. Under tiden som leksaken överlämnas och hänför hovfolket, flyger näktergalen obemärkt därifrån.

Akt III

Kejsaren ligger för döden. Allt hopp är ute och döden bevakar honom. Han kallar på musik. Endast näktergalen hör honom och sjunger sin sång för honom. Kejsaren tillfrisknar.

Referenser

Vidare läsning

Ryskspråkiga operor
Verk av Igor Stravinskij
Verk 1914
H.C. Andersen-bearbetningar
Ryska operor
Altonfördraget

Altonfördraget var ett fördrag tecknat år 1101 mellan kung Henrik I av England och hans äldre bror Robert, Hertig av Normandie. Fördraget gick ut på att Robert erkände Henrik som Englands konung i utbyte mot ett årligt stipendium och andra eftergifter. Fördraget skapade tillfällig ordning i konflikten om successionen i den Anglonormandiska dynastin. 

Året innan hade Henrik I tagit makten efter att hans bror Vilhelm II av England avlidit, trots att Robert varit efter Vilhelm i successionsordningen. Roberts frånvaro under det första korståget, kopplat med hans låga ställning bland den anglo-normandiska baronerna skapade förutsättning för Henrik att ta makten med populärt stöd. Robert återvände från det heliga landet efter Henriks kröning och uppmuntrad av sin rådgivare Ranulf Flambard invaderade Robert England. Han landade i hemlighet i Portsmouth och möttes av Henrik vid Alton. 

Henrik hade i sin tur förankrat sitt stöd hos med adeln och kyrkan genom sin proklamation av sin frihetsstadga (Charter of Liberties), och hans popularitet gjorde att han kunde stå emot Roberts invasion. Dispyten mellan bröderna löstes genom diplomatiska ansträngningar, och i fördraget så utfäste Robert att han avsade sig all rätt till tronen i utbyte mot ett årligt stipendium på 3000 marker och gav upp anspråk på nästan allt sitt territorium i Normandie. Robert och hans anhängare tilläts återvända till Normandie utan vedergällning ifrån Henrik. De två bröderna kom dessutom överens om att de skulle ärva varandra ifall den ene gick bort samt att samarbeta i att straffa förrädare.

Fördraget höll dock inte särskilt länge, redan fyra år senare, 1105, invaderade Henrik Normandie och besegrade sin brors armé vid Slaget vid Tinchebray. Robert tillfångatogs och dog i fångenskap år 1134. Normandie kom att höra till den engelska tronen i över ett sekel efteråt.

Källor 

England under 1100-talet
1101
Frederick Ashton

Sir Frederick William Mallandain Ashton, född 17 september 1904 i Guayaquil, Ecuador, död 18 augusti 1988 i Eye, Suffolk, England, var en brittisk balettdansare och koreograf. Han arbetade också som regissör och koreograf inom opera, film och revy.

Frederick Ashton var inställd på att bli en dansare och trots hans familjs motstånd blev Ashton accepterad som elev hos först Léonide Massine och sedan Marie Rambert. År 1926 uppmuntrade Rambert honom att prova koreografisk dans. Han fortsatte med framgång att dansa professionellt, men det var som koreograf han blev berömd.

Ashton var huvudkoreograf för Ninette de Valois från 1935 tills hon gick i pension 1965, i ett danskompani de först kallade Vic-Wells Baletten. Danskompaniet bytte sedan namn till Sadler's Wells Ballet och till slut till Kungliga Baletten Royal Ballet. Han efterträdde de Valois på chefsposten på danskompaniet och ledde det fram till sin pension 1971.

Frederick Ashton sägs ofta vara den som skapade en specifik engelsk version av balett, som han senare utvecklade till klassisk dans. Några av hans mest kända verk är "Facade" (1931), Symphonic Variations (1946), Askungen (1948), La fille mal gardée (1960), Monotones I och II (1965), Enigma Variations (1968), och balettfilmen The Tales of Beatrix Potter (1970).

Han såg Anna Pavalova uppträda år 1927 vilket inspirerade honom till att ägna sitt liv åt balett. Han studerade i London hos Léonide Massine och Marie Rambert. På Kungliga Baletten blev han regissör och efterträdde Ninette de Valois under en av balettens bästa eror. Han tilldelades CBE (Kommendör av det brittiska imperiet) 1950 i Kungens heders lista, Knight Bachelor av det brittiska väldet år 1962, Hederskompanjon år 1970, Order of Merit år 1977; alla dessa i Drottningens heders lista. Ashton blev även tilldelad Hederslegionen i Frankrike 1962 och han belönades med Kommendör av Dannebrog 1963 av den danska regeringen.

Externa länkar 
 
 http://www.imdb.com/name/nm0039205/bio?ref_=nm_ov_bio_sm
 http://www.imdb.com/name/nm0212030/?ref_=nmbio_mbio
 http://www.ashtonarchive.com/chronlist.htm

Brittiska balettdansörer
Brittiska koreografer
Män
Födda 1904
Avlidna 1988
Riddare av Hederslegionen
Balettdansare under 1900-talet
Antony Tudor

Antony Tudor, ursprungligen William Cook, född 4 april 1909 i London, död 19 april 1987 i New York, var en brittisk balettdansare och koreograf.

Biografi
Tudor var verksam i USA från 1939. Han arbetade även i Sverige som balettchef vid Kungliga Teatern i Stockholm 1949-50 och 1962-64. Bland hans baletter märks Dark elegies, Eldpelaren och Ekon av trumpeter.

Källor

Födda 1909
Avlidna 1987
Brittiska balettdansörer
Brittiska koreografer
Män
Balettdansare under 1900-talet
Charter of Liberties

Charter of Liberties även kallat Coronation Charter var en proklamation skriven av Henrik I av England och som förkunnades i samband med att han tillsteg Englands tron år 1100. I stadgan förband sig kungen att hålla sig till vissa lagar när det gällde hur han behandlade höga ämbetsmän inom kyrkan och adeln. Stadgan anses som ett viktigt dokument i den engelska historien och som en föregångare till Magna Charta. Dokumentet tog sikte på vissa överträdelser av Henriks föregångare Vilhelm II av England som anklagats för överbeskattning av baronerna, missbruk i utnämningen av biskopar i kyrkan, simoni och pluralism.

Englands historia
Hello Sydney

Hello Sydney var SVT:s studioprogram under olympiska sommarspelen 2000 i Sydney, och sändes under perioden 15 september-1 oktober år 2000. Programledare var Christer Ulfbåge. 

Programmet kom i efterhand att få mest uppmärksamhet för att det var komikerduon Filip & Fredriks debut i större tv-sammanhang. De båda har i senare produktioner drivit med sin egen insats i Hello Sydney, och då inte minst apropå den bristande personkemin mellan dem och Ulfbåge.

I samband med programmet och Pia Hansens guld i lerduveskytte skrev Expressens tv-krönikör Anders Björkman: "ge mig ett dubbeltrapgevär och två kulor så är problemet ur världen" angående Filip och Fredriks insats.

Referenser 

Olympiska sommarspelen 2000
TV-program i SVT
Filip och Fredrik
Yahya Muhammad Hamid ad-Din

Yahya Muhammad Hamid ad-Din eller Imam Yahya (svensk stavning: Jahja), född 18 juni 1869 i Sanaa, Jemen, död där 17 februari 1948, var imam och kung i Kungariket Jemen.

När hans far dog 1904 efterträdde Yahya honom som imam i Jemen som då var en provins i Osmanska riket. Han blev då även ledare för de shiaislamiska zayditerna. Han gjorde uppror mot osmanerna och erkändes 1911 som oberoende härskare över Jemen. Dock stödde han osmanerna under första världskriget. När osmanerna drog sig ur första världskriget och lämnade landet 1918 bemäktigade han sig hela landet. Han förklarade norra Jemen som en självständig stat och antog titeln kung av Jemen. Han råkade i konflikt med Ibn Saud i Saudiarabien men slöt efter ett kort krig 1934 en vänskapspakt med denne. Trots att han hade diplomatiska kontakter med  länder i Europa, Sovjetunionen och USA tillät han inga utländska beskickningar i sitt land. Han välkomnade dock medicinsk hjälp från Italien, Sovjetunionen och Storbritannien. När han omorganiserade landets styrelse anställde han ett antal arabiska, europeiska och amerikanska rådgivare. Under andra världskriget höll han landet neutralt

Imam Yahya var en högt begåvad politiker men girig och misstänksam despot. Han mördades 1948 vid en palatsrevolt och kuppledaren utropade sig till imam. Imam Yahyas son, kronprinsen Ahmad, gjorde dock mycket snabbt en motkupp och tog makten samt avrättade den nye imamen.

Källor

Svensk uppslagsbok 1955

Söner 
 Ahmad bin Yahya, 1891-1962, efterträdde fadern som kung.
 Abdullah bin Yahya, 1912-1955, försökte ta makten från brodern och avrättades strax därefter.

Jemens kungligheter
Jemenitiska imamer
Födda 1869
Avlidna 1948
Män
Christian Lundqvist

Björn Bertil Christian Lundqvist, kallad Kicken, född 5 augusti 1971 i Uppsala, är en svensk trummis.

Lundqvist är mest känd som före detta trumslagare i rockgruppen The Poodles. Lundqvist var en av grundarna av gruppen som var aktiva 2005–2018. Han har tidigare bland annat spelat i RAW och Peter and The Chiefs. Lundqvist har tidigare arbetat som terminalchef på Arlanda. 

Lundqvist och The Poodles medverkade tillsammans med E-type i Melodifestivalen 2008. Han har också medverkat två säsonger i det svenska programmet Sommarkrysset i TV4.

2014 började Lundqvist som utdelare av vinster bland lottköparna i programmet Postkodmiljonären.

År 2023 deltog han i TV-programmet Underdogs på SVT.

Referenser

Externa länkar 

Svenska trummisar
Deltagare i Melodifestivalen 2006
Deltagare i Melodifestivalen 2008
Musiker från Uppsala
Födda 1971
Levande personer
Män
Daewoo Matiz

Daewoo Matiz är en småbil i A-segmentet som presenterades 1998. Den ersatte då den Suzuki Alto-baserade modellen Daewoo Tico. Ritningarna till Matiz var från början ämnade att bli en Fiat, men det koreanska företaget köpte rättigheterna på grund av att Fiat inte hade råd att realisera modellen. Formen är signerad Giorgetto Giugiaro; ett av Italiens mest berömda designhus. En version var/är idag tillgänglig; karossen är av halvkombityp med 5 dörrar och finns endast att få med 0,8, eller 1,0 liters motor på 51 respektive 70 hästkrafter.

Matiz såldes först i Sverige mellan 1998 och 2001, då Daewoo drog sig tillbaka från den svenska marknaden på grund av dålig försäljning. I och med att General Motors köpte upp företaget 2002 satsades dock stora pengar på en upprustning av varumärket och 2003 återintroducerades Matiz i Sverige i en ansiktslyft version. År 2004 fick modellen Chevrolet-märke och började marknadsföras under parollen en "äkta jänkare". Hösten 2005 kom en ersättare, som även den går under namnet Chevrolet Spark.

Matiz
Framhjulsdrivna fordon
Stallbacken

Stallbacken är ett torg i centrala Örebro. Det fick sitt nuvarande utseende i mitten av 1990-talet, när de omkringliggande husen renoverades och återställdes i gammal stil. På torget finns en populär uteservering på sommaren. Torget är öppet mot Stortorget.

Mitt på torget finns en bronsstaty föreställande en av de Bysantinska hästarna, gjuten på Herman Bergmans konstgjuteri i Stockholm 1997. Denna häst erinrar om att det i kvarteret funnits en skjutsstation och ett hyrkuskverk.

Se även
Hållstugan

Referenser

Tryckta källor
Gamla stan - en del av Örebro City, utgiven av Henry Ståhl Fastigheter AB

Torg i Örebro
Centrum, Örebro
Aurorafjäril

Aurorafjäril (Anthocharis cardamines) är en art i familjen vitfjärilar. 

Vingarna är vita med mörka framvingespetsar. Hanen har framträdande orangea fläckar på framvingarna, som syns även när vingarna är hopfällda. Hos båda könen är bakvingarnas undersidor grönmarmorerade. Vingspannet är mellan 30 och 50 millimeter.

Äggen, som är gulröda eller blodröda, är formade som käglor. Honan lägger äggen på knopparna hos korsblommiga växter, företrädesvis ängsbräsma, löktrav, rockentrav, lundtrav och penningört, och den nykläckta larven äter av blommorna. Larven är blågrön med grönt huvud och svarta prickar längs sidorna. Puppan liknar ett växtskott och är grön- till gråbrun.

Arten är i Sverige ett säkert vårtecken och flyger på blomsterrika ängar och i skogsbryn. Den förekommer över hela landet, förutom i fjällkedjan.

Källor

Externa länkar 

Vitfjärilar
Oxhagen, Örebro

Oxhagen är en stadsdel väster om Örebros stadskärna, före 1937 tillhörande Längbro landskommun. Namnet syftar på att här förr fanns en oxhage tillhörande Karlslunds herrgård. Området begränsas av motorvägen (E18/E20) i öst, Karlslundsgatan i syd, Björkhaga, Varberga och Varbergaskogen i norr och Karlslundsskogen och Längbro kyrka i väster. Från Oxhagen är det nära till Varbergaskogen, Karlslunds herrgård och Hästhagen.

Tornfalkgatan
Det ursprungliga Oxhagen utgörs av det kommunala bostadsbolaget Örebrobostäders "miljonprogramkvarter" kring Tornfalkgatan.  Området byggdes 1966-67, och består av 2- till 3-vånings flerfamiljshus, fördelade på 16 bilfria gårdar. Husen ritade av arkitekt Jöran Curman. Vid uppförandet av detta område skapade man en för tiden radikal parkeringslösning med bilar i flera plan, till hälften under jord. Husen rustades upp på 1990-talet. Totalt finns 900 lägenheter inom området.

Fågelgatorna
Väster om Tornfalkgatan ligger Örebrobostäders område Grönsångaregatan med 140 radhus om 3-4 rum och kök. Norr om Grönsångaregatan, närmare Björkhaga ligger ett område med enfamiljshus i privat ägo.

Utsatt område 
Oxhagen är ett av områdena som polisen klassificerat som utsatt område.

Referenser

Externa länkar 
Örebro kommun
ÖBO Oxhagen
ÖBO Grönsångaregatan
https://www.svt.se/nyheter/lokalt/orebro/oxhagens-nya-centrum

Stadsdelar i Örebro
Utsatta områden i Sverige
Daewoo Leganza

Daewoo Leganza var det sydkoreanska företagets största bilmodell och den tillverkades mellan 1997 och 2002. Föregångaren hette Daewoo Espero och efterföljaren är Daewoo Evanda. Leganza erbjöds endast som fyradörrars sedan och karossen ritades av Giorgetto Giugiaro. Modellen finns endast med ett motoralternativ, nämligen en fyrcylindrig bensinmotor på 2,0 liter med 133 hk. Huvudkonkurrensen kom från landets egna bilmodeller Kia Clarus och Hyundai Sonata. I Ryssland marknadsfördes den under namnet Doninvest Kondor. I Sverige såldes endast ett fåtal exemplar.

Leganza
Framhjulsdrivna fordon
NSC-68

NSC-68 är rapport som skrevs mellan februari och april 1950 av Paul Nitze, chefen för Policy Planning Staff vid USA:s utrikesdepartement, och presenterades för USA:s nationella säkerhetsråd den 14 april 1950, under Harry S. Trumans ämbetstid som USA:s president. 

Rapporten, som från början var hemligstämplad, skrevs strax efter beslutet att utveckla en vätebomb och offentliggjordes först 1977. Den har blivit ett av de klassiska historiska dokumenten från kalla kriget.

Bakgrund
Dokumentet kan sägas ha varit en utvidgning av idéer framlagda av George F. Kennan i hans "långa telegram" (1946) och X-artikeln (1947), men det var mer drastiskt i beskrivningen av Sovjetunionen som ett hot, med formuleringar som "Kremls plan för världsherravälde", och rekommenderade till skillnad från Kennan amerikansk militär upprustning. Det "porträtterade Sovjetunionen i det mest aggressiva ljus som var möjligt och uppmanade till massiv amerikansk upprustning", för att citera historikern Michael J. Hogan. "Kanske mer än något annat dokument från den tiden, kan NSC-68 sägas vara den nationella säkerhetspolitikens bibel och den fullkomliga utsagan för den nya ideologin som vägledde amerikanska ledare."

Rapporten argumenterade för att Sovjetunionen hade en systematisk strategi med målet att sprida kommunismen över hela världen, och den rekommenderade USA:s federala statsmakt att tillämpa en uppdämningspolitik för att hindra ytterligare spridning av kommunismen. NSC-68 skulle forma USA:s handlande de följande 20 åren och har senare kallats en "blåkopia" för kalla kriget.

NSC-68 reflekterade Paul Nitzes och utrikesministern Dean Achesons önskan om större anslag till militären. Många inom Trumanadministrationen motsatte sig bland annat påstående om att Sovjet tog in på USA:s försprång och hävdade att klyftan snarare ökade och att USA var överlägsen Sovjet inom alla grenar av militären. Även Kennan kritiserade rapporten. Till en början var president Truman motståndare, men den 25 juni när Nordkorea gick över den 38:e breddgraden och Koreakriget började hamnade frågan i nytt ljus. Få amerikaner tvivlade på att Nordkoreas attack kom efter order från Sovjet (senare har det framkommit att nordkoreanerna handlade med stöd från Stalin, men att det var Kim Il Sung som ville anfalla och att han till slut fick Stalins stöd på villkor att det måste bli en snabb och enkel seger, att även Kina godkände planen och att det inte fick finnas någon sannolikhet att USA skulle ingripa).

Truman skrev under NSC-68 30 september 1950, men då hade det massiva upprustningsprogrammet redan börjat.

Referenser

Externa länkar 
Federation of Americn Scientists: NSC-68 
Harry S. Truman Library and Museum: The Korean War And Its Origins, 1945-1953 

Kalla kriget
USA:s politiska historia
Mercedes-AMG

Mercedes-AMG GmbH, vanligen endast AMG, är ett tyskt dotterbolag till Mercedes-Benz som utvecklar och bygger högprestandamotorer och högprestandamodeller baserade på Mercedes-Benz egna modeller. Mercedes-AMG är en officiell högprestandatillverkare åt Mercedes-Benz och ägs sedan 1999 av Daimler AG, till skillnad mot andra specialtillverkare som Brabus, Carlsson och Koenig Specials, som alla är fristående.

Användningen av Mercedes-AMG:s produkter är utbrett även bland andra fordonstillverkares egna bilmodeller, till exempel i superbilar som Pagani Zonda och Pagani Huayra.

Historia 
AMG grundades 1967 som AMG Motorenbau und Entwicklungsgesellschaft mbH i Burgstetten utanför Stuttgart av ingenjörerna Hans Werner Aufrecht och Erhard Melcher, som tidigare arbetat vid Mercedes-Benz.
Namnet AMG står för den första bokstaven i grundarnas efternamn, Hans Werner Aufrecht och Erhard Melcher, samt för Aufrechts födelseort Großaspach. 1976 flyttade företaget till den närbelägna orten Affalterbach där företagets huvudkontor fortfarande finns idag. Samma år drog sig Erhard Melcher ur från företaget men fortsatte arbeta vid den gamla fabriken i Burgstetten och bildade ett eget företag som levererade motordelar till AMG, till exempel till bilar som tävlade i formel 3.

1990 utökade Mercedes-Benz sitt samarbete med AMG, och AMG:s produkter började säljas genom Mercedes-Benzs återförsäljarnät. 1999 köpte DaimlerChrysler AG (nuvarande Daimler AG) 51% av aktierna i AMG, och samtidigt döptes företaget om till Mercedes-AMG. 2005 sålde Hans Werner Aufrecht sina resterade aktier i Mercedes-AMG och Daimler AG fick fullt ägarskap i företaget.

Se även 
Mercedes AMG High Performance Powertrains

Referenser

Noter

Externa länkar 

 

AMG
Daimler AG
Tyska tillverkare av fordonsdelar
Officiella motorsport- och prestandadivisioner inom fordonstillverkare
Tyska varumärken