kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Forsaån

Forsaån är en ungefär 4–5 km lång å, cirka 10 km söder om Pilgrimstad. Forsaån rinner mellan Locknesjön i Östersunds kommun och Bodsjön i Bräcke kommun. 

Större delen av ån följs av en 7 km lång vandringsled, Forsaleden. Längs med leden finns hällmålningar, fångstgropar, stenåldersboplatser och järnåldersgravar. Även andra historiska rester som fäbodvallar, flottningsrester och sågrester finns. 

Då berggrunden i Forsaområdet är väldigt kalkrik och vattnet i ån har väldigt högt pH-värde finns en del för breddgraden ovanliga växter och lavar, till exempel alm, klibbal, hassel och flera orkidéarter.

Ån är också en väldigt populär badplats, då den breder ut sig i laguner med turkost vatten, vattenfall och klippor man kan hoppa från. Soliga dagar brukar 400-500 personer bada i området, vilket dock har en negativ inverkan på den känsliga och ovanliga naturen. En förening har bildats för att bevara området.

Ån är även populär bland sportfiskare, med mycket harr och öring.

Bildgalleri

Referenser

Externa länkar
Forsa.se

Vattendrag i Bräcke kommun
Vattendrag i Östersunds kommun
Vattendrag i Jämtland
Ljungans avrinningsområde
São José de Ribamar

São José de Ribamar är en brasiliansk stad och kommun i delstaten Maranhão. Den är en av fyra kommuner på ön Upaon-açu och är belägen i floddeltat där Rio Pindaré och Itapecuru mynnar ut i Atlanten. São José de Ribamar ingår i São Luís storstadsområde. Kommunens folkmängd uppgår till cirka 170 000 invånare.

Administrativ indelning
Kommunen var år 2010 indelad i två distrikt:
Mata
São José de Ribamar

Befolkningsutveckling

Kyrkan
Den stora blå kyrkan i São José de Ribamar är, liksom större delen av Brasiliens befolkning, katolsk. Det är den plats i Maranhão dit flest katoliker vallfärdar. De kommer dit för att offra till São José (Josef från Nasaret).

Kyrkan har en speciell historia. När den skulle uppföras ansågs det att kyrkporten borde vara vänd in mot stadskärnan. Man försökte bygga den så flera gånger, men väggarna rasade in. Till slut ansåg de troende att det var ett tecken på att man skulle bygga kyrkan riktad utåt havet och sedan man gjorde det har den stått kvar intakt.

Källor

Indelningar i Maranhão
Orter i Maranhão
Gettlinge gravfält

Gettlinge gravfält är en fornlämning i Södra Möckleby socken på södra Öland. Gravfältet är ett av de största på Öland, med en längd av nästan två kilometer. Det är beläget längs öns västra väg mellan byarna Gårdstorp, Gettlinge och Klinta.

Gravfältet beskrevs av historikern Johannes Haquini Rhezelius i hans "Monumenta runica", från 1634. Han ritade av skeppssättningen i sin resedagbok. Carl von Linné undersökte en grav 1741. Landskapsskildraren Abraham Ahlqvist skrev om platsen 1825. Han intresserade sig särskilt för de båda drygt tre meter höga stenarna i Klinta.

Raden med förhistoriska kulturlämningar börjar norr om Gettinge by. Många har blivit förstörda genom stenbrott eller av skattsökare. På gravfältet fanns omkring 250 gravar. Idag återstår mer än 200. De flesta är stensättningar från yngre bronsåldern och järnåldern. I kvadratiska eller runda stensättningar har man funnit stenkistor med obrända skelett. Fältets norra del är mest varierande. De stora kalkstenshällarna där har rests för att märka ut platsens betydelse. På en imponerande, 30 meter lång skeppssättning, som består av 23 resta granitblock intill varann, finns ett tjugotal skålgropar. Skålgropar är ett ständigt återkommande motiv på stenar från bronsåldern.

Omkring år 1900 undersöktes 15 gravar i Gettlinge. Det var enbart mansgravar, några innehöll vapen men de flesta var plundrade. Den bäst bevarade graven bestod av tio kalkstenshällar och ett dubbelt lager täckstenar. Den döde hade lagts i graven tillsammans med sin hund, två spjut, en sköld och sporrar. Denna gravform är från första århundradet efter Kristus. Gravfältet utnyttjade under 2000 år från 1000 före Kristus till 1050 efter Kristus.

På öns västsida finns flera gravfält. Det största, med omkring 300 gravar, ligger i Ås vid Ottenby. Ett annat stort fält finns vid Mysinge.

Litteratur 
 M. Forslund: Natur och kultur på Öland. 2001, .
 E. Nilsson: Ämnesord: Landskap Öland i Utgiven av Ölandsfolk. 2005.

Externa länkar 

 Foteviken
 , Riksantikvarieämbetet.

Fornminnen på Öland
Gravfält i Sverige
Mörbylånga kommuns historia
Gravhögar i Sverige
Stenkretsar i Sverige
Västpapua

Västpapua eller på indonesiska: Papua bagian barat (hette fram till 2000 Irian Jaya) utgör den västra halvan av ön Nya Guinea och är en del av republiken Indonesien. Området är indelat i två administrativa provinser; Papua och Papua Barat (Västra Papua, tidigare Irian Jaya Barat) och gränsar i öster till Papua Nya Guinea. Arealen är hela 421 981 kvadratkilometer (nästan lika stort som Sverige), vilket är nästan en fjärdedel av Indonesiens totala landyta.

Jämfört med övriga delar av Indonesien är Västpapua ett oerhört glesbefolkat område och terrängen är på många håll mycket oländig. Här finns såväl Indonesiens högsta berg Puncak Jaya (4884 m ö.h.) som en tät och delvis ännu outforskad regnskog. Alldeles nyligen upptäcktes många djur- och växtarter ännu okända för vetenskapen vid en expedition till Västpapua djungler. Inte minst fågellivet är mycket rikt och känt för bland annat kasuarer och olika arter av paradisfåglar Området innehåller också gott om viktiga naturresurser, framför allt guld och koppar som bryts i världens största dagbrott på bergen Ertsberg och Grasberg.

Historia
Västpapua besöktes sedan 1600-talet av holländska och portugisiska sjöfarare. Det var dock inte förrän i början av 1800-talet som området koloniserades av Nederländerna. Västpapua var under nederländsk kontroll till 1942, då hela Nederländska Ostindien erövrades av Japan. Efter andra världskriget återgick kolonierna till Nederländerna. Indonesien blev en självständig nation år 1949, men Västpapua förblev en nederländsk koloni ända fram till 1961. Detta år ockuperades området av indonesiska trupper och kom att införlivas i den indonesiska staten. Ända sedan dess har Indonesien med tidvis mycket hårdhänta metoder slagit tillbaka alla strävanden efter självständighet och bland annat uppmuntrat till inflyttning från Java och Sumatra.

Se även 
 Irian Jaya Barat

Referenser 

Indonesiens geografi
Nya Guinea
Rio Tinto

Rio Tinto kan avse:

Rio Tinto (företag) – ett brittiskt-australiskt gruvföretag.

Geografi

Brasilien 

 Rio Tinto (kommun), Paraíba, 
 Rio Tinto (ort i Brasilien, Paraíba, Rio Tinto),

Honduras 

 Río Sico, vattendrag, 
 San José de Río Tinto, ort, Departamento de Olancho,

Portugal 

 Rio Tinto, Braga – freguesia i Braga, Esposende, 
 Rio Tinto (Gondomar), ort och freguesia i Portugal, Porto, Gondomar,

Spanien 

 Río Tinto (vattendrag i Spanien, lat 37,21, long -6,94),
Jennifer Roberson

Jennifer Mitchell Roberson, född 26 oktober 1953 i Kansas City, Missouri, är en amerikansk författare av fantasylitteratur.

Bibliografi

Profetian om Cheysuli
I djuskepnad 1996
Homanas sång 1996
Svärdets härskare 1996
Den vita vargen 1997
Prinsars högmod 1997
Lejonets dotter 1997
Korpens flykt 1998
Lejontronen 1998

Källor 

Amerikanska fantasyförfattare
Kvinnor
Födda 1953
Levande personer
Bradley Trevor Greive

Bradley Trevor Greive, född 22 februari 1970 i Tasmanien i Australien, är en författare uppväxt i Storbritannien, Singapore och Hongkong. I dag är han bosatt i Australien. Han har skrivit en bokserie som ser satiriskt på livet med bilder på djur.

Innan han blev författare hade han arbetat som fallskärmsjägare, manusförfattare, serietecknare, möbel- och leksaksdesigner. Han har även jobbat med animerad film. Hans böcker har getts ut i över 100 länder och sålt över 12 miljoner exemplar.

Böcker
Följande böcker av Bradley Trevor Greive har utgivits på svenska:
En deppig dag, 2002
Kära mamma, 2003
Meningen med livet, 2004
En stressig dag, 2005
Vänner för livet, 2006
Imorgon, 2007

Externa länkar
https://web.archive.org/web/20080322070812/http://www.btgstudios.com/ BTG (Bradley Trevor Greive) Studios. Den officiella hemsidan.

Australiska författare av barn- och ungdomslitteratur
Engelskspråkiga författare av barn- och ungdomslitteratur
Australiska författare under 2000-talet
Personer från Hobart
Födda 1970
Levande personer
Män
Asta Wickman

Asta Wickman, född 26 april 1895 i Göteborg, död 4 februari 1983 i Stockholm, var en svensk översättare av ryskspråkig litteratur. Hon var en av de första att översätta Ivan Turgenjevs, Lev Tolstojs, Anton Tjechovs och Maksim Gorkijs böcker till svenska.

Enligt Litteraturlexikon (1974) erhöll Wickman "Sv Akad:s övers-pris 1951 o 1961, De Nios övers-pris 1952". Inget av dessa priser var emellertid inrättade då och det är oklart vad det var för priser Wickman erhöll från Svenska Akademien och Samfundet De Nio. Wickman är begravd på Lovö skogskyrkogård.

Priser 

 Elsa Thulins översättarpris 1979

Litteratur 
 Liffner, Axel: "Tonvikt på det ryska", i dagstidningen Aftonbladet, 19 juli 1954. Omtryckt i Liffner, Axel: 12 + 1: samtal med svenska översättare (Ruin, 2013), s. 45-47

Källor 
 Litteraturlexikon: svensk litteratur under 100 år (Natur och kultur, 1974), s. 237
 Wickman, Asta på SvenskaGravar.se

Noter

Externa länkar 
 "Asta Wickman, 1895–1983" av Magnus Ljunggren, Svenskt översättarlexikon
 

Svenska översättare
Översättare från ryska
Svenskspråkiga översättare
Mottagare av Elsa Thulins översättarpris
Översättare från Göteborg
Födda 1895
Avlidna 1983
Kvinnor
Tidenpriset

Tidenpriset (norska:Tidenprisen), är ett norskt skönlitterärt pris som utdelades av Tiden Norsk Forlag mellan åren 1996 och 2004.  Priset skulle gå till en författare som "genom sin utgivning har förenat litterära kvaliteter med en vilja till att kommunicera med en läsande publik".

Pristagare
1996 – Tore Renberg
1997 – Nils Fredrik Dahl
1998 – Kristine Næss
1999 – Lars Ramslie
2000 – Einar O. Risa
2001 – Pål Christiansen
2002 – Arne Ruste
2003 – Gaute Heivoll
2004 – Jens M. Johansson

Norska litteraturpriser
Priser och utmärkelser instiftade 1996
Upaon-açu

Upaon-açu ("Stor ö") är en ö i nordöstra Brasilien, delstaten Maranhão. Namnet fick ön av tupinambáindianerna, som var de första att bosätta sig här. Ön är belägen i deltat där floderna Pindaré och Itapecuru rinner ut i Atlanten. På ön finns fyra kommuner: São Luís, som är Maranhãos huvudstad, São José de Ribamar, Raposa och Paço de Lumiar.

Öar i Maranhão
Sult-priset

Sult-priset () är ett norskt litterärt pris som från 1998 årligen utdelas av Gyldendal Norsk Forlag. Priset ska gå till ett eminent yngre författarskap, oberoende av vilket förlag författaren är knuten till. År 2019 var priset 250 000 norska kronor.

Pristagare

1998 – Jonny Halberg
1999 – Hanne Ørstavik
2000 – Thure Erik Lund
2001 – Øyvind Rimbereid
2002 – Trude Marstein
2003 – Tone Hødnebø
2004 – Nils–Øivind Haagensen
2005 – Pedro Carmona–Alvarez
2006 – Steinar Opstad
2007 – Kyrre Andreassen
2008 – Carl Frode Tiller
2009 – Gunnhild Øyehaug
2010 – Ingrid Storholmen
2011 – Gaute Heivoll
2012 – Ingvild H. Rishøi
2013 – Eirik Ingebrigtsen
2014 – Alfred Fidjestøl
2015 – Lars Petter Sveen
2016 – Johan Harstad
2018 – Maria Parr
2020 – Morten Langeland

Källor

Norska litteraturpriser
Priser och utmärkelser instiftade 1998
Trögfåglar

Trögfåglar (Bucconidae) är en familj tropiska fåglar som häckar från Mexiko och söderut i Sydamerika.

Tillsammans med familjen jakamarer (Galbulidae) formar de en egen evolutionär utvecklingslinje och därför separeras dessa båda grupper ibland som den egna ordningen jakamarfåglar (Galbuliformes). Ofta föreslås det dock att de bättre kategoriseras som underordningen Galbulae inom ordningen hackspettartade fåglar (Piciformes). Familjen delas upp i ett tiotal släkten.

Trots sin släktskap med jakamarer så saknar trögfåglarna deras metalliskt färgade fjäderdräkt och merparten har istället bruna eller gråaktiga fjäderdräkter. De har oproportionerligt stora huvuden med stor näbb som är tillplattad och har nedåtböjd spets. Deras luftiga fjäderdräkt och korta stjärt gör att de ser satta och pösiga ut vilket gett dem deras engelska namn puffbirds. De lever främst av insekter och mindre ryggradsdjur som de fångar genom att stillasittande vänta in sina byten.

Precis som merparten av deras släktingar häckar denna grupp i hålor. De lägger 2–3 glansiga vita ägg i en håla i marken eller i en termitstack. Boets ingång göms ibland bakom blad eller stjälkar.

Släkten 
Taxonomin nedan följer Clements et al 2017 med kommentarer om avvikelser:
  Notharchus – sex till sju arter
  Bucco – fyra arter
  Nystalus – tre till fem arter
  Hypnelus – en till två arter
  Malacoptila – sju till åtta arter
  Micromonacha – munkfågel
  Nonnula – sex arter nunnefåglar
  Monasa – fyra arter nunnefåglar
  Hapaloptila – vitmaskad nunnefågel
  Chelidoptera – svalvingad trögfågel

Noter

Externa länkar 
 Trögfågelvideor på Internet Bird Collection
Sveriges ambassad i Managua

Sveriges ambassad i Managua var Sveriges diplomatiska beskickning i Nicaragua som var belägen i landets huvudstad Managua. Beskickningen bestod av en ambassad och ett antal svenskar utsända av Utrikesdepartementet (UD). Ambassaden lades ned 2008.

Historia
Ambassaden i Nicaragua öppnades under 1980-talet, främst för att arbeta med biståndsfrågor. Ambassadbyggnaden förvärvades av svenska staten 1984 och är byggd 1970. Den var i gott skick och hade klarat sig från jordbävningar. Statens fastighetsverk (SFV) jordbävningsförstärkte ambassadbyggnaden 2006 så att den ska klara nya skalv.

När dåvarande Byggnadsstyrelsen 1984 ställde i ordning fastigheten för att rymma ambassadkansliet, var arkitekten Tord Hallström. År 2006 gjorde SFV en ombyggnad för att tillgänglighetsanpassa byggnaden och ge kansliet öppnare kontor. Arkitekt denna gång var Andreas Jonasson.

Regeringen beslutade 2007 att biståndet till Nicaragua skulle fasas ut, och ambassaden skulle därför omvandlas till ett så kallat sektionskontor som enbart ska arbeta med utfasningen av biståndet. Sektionskontoret drivdes av Sida. Omvandling till sektionskontor skedde den 1 september 2008. Sektionskontoret lades ned 2011.

Fastighet
 Byggår: 1970
 Arkitekter: ombyggnad 1984 Tord Hallström, ombyggnad 2006 Andreas Jonasson
 Besöksadress: Rotonda Güegüense, 1 c. al lago 2 1/2c. abajo, Bolonia, Managua
 Hyresgäst: Utrikesdepartementet
 Förvaltare: Helen Axelsson, Statens fastighetsverk

Beskickningschefer

Referenser

Externa länkar
Honorärkonsulatet i Managua

Managua
Relationer mellan Nicaragua och Sverige
Upplösningar 2008
Florön

Florön, regionalt Florö, är en ö i Tanums kommuns södra skärgård, Bohuslän, Västra Götalands län. Ön ligger drygt tre kilometer västsydväst om Fjällbacka och drygt 350 meter söder om Dyngön.

Historik
Florön ligger intill den under tidigare århundraden kraftig trafikerade yttre segelleden längs bohuskusten. Nattetid och vid dåligt väder behövdes en bra hamn. Stränderna vid de skyddade vattnen vid Dyngö, Fläskö, Hästvom och Florö erbjöd detta. 

Jaktuppsyningsmannen Johan Petter Zimmerman flyttade 1831 en byggnad från Göteborg till den då obebyggda ön, och snart – troligen 1837 – inrymdes en krog i byggnaden. Senare övertogs rörelsen av kofferdiskepparen Benjamin Johansson och dennes hustru Abela Johansson. Rörelsen växte efterhand. Krogen blev ”skjutsställe” där de svårmanövrerade ångbåtarna som gick längs kusten kunde lämna och hämta passagerare som skulle vidare till eller kom från Fjällbacka och Grebbestad. När sedan sillen gick till kunde det ibland ligga tjugotals ångare utanför Florö och vänta på sillast. År 1884 övertogs rörelsen av sonen Petter August Johansson, som vid sidan av krogen även drev rederi och sillsalteri när sillen går till. 1888 avvecklades krogrörelsen då Petter August Johannson inte fick förnyat utskänkningstillstånd då myndigheterna hade alltför många anmärkningar mot hur krogrörelsen drevs. Ön kom att ägas under 1900-talets början av teaterdirektören Oscar Wennersten. På 1930-talet kom överläkaren Nils Silfverskiöld att förvärva ön och den är fortfarande i familjen Silfverskiölds ägo.

Bostadshus och magasin är byggnadsminnen. Florö har inte haft fast befolkning sedan 1920-talet. Nobelpristagaren i kemi The Svedberg, vän till familjen Silfersköld, sammanställde 1943 en skrift över öns rika flora: Förteckning över på Florön vidvuxna kärlkryptogamer och fanerogamer. Skriften förtecknar mer än 250 arter. Fjällbacka skärgårds post- och passagerarbåt, som ingår i Västtrafiks linjenät, trafikerar ön sommartid.

Sommaren 2013 utkom boken Florö – en pärla i Fjällbackaskärgården av Rolf Danielsson och Annika Wihl.

Etymologi
Flar är ett fornvästnordiskt ord för stor, plan yta. I norsk dialekt finns ordet som flå. År 1825 skrevs önamnet Flårö.

Källor

Vidare läsning

Externa länkar
Tanums kommuns kulturminnesvårdsprogram om Florö
Länsstyrelsens beskrivning av Florö

Referenser 

Öar i Tanums kommun
Byggnadsminnen i Västra Götalands län
Samlagspriset

Samlagspriset (norska:Samlagsprisen), är ett norskt litterärt pris som årligen utdelas av Det Norske Samlaget till en författare som har utgivit minst en skönlitterär bok med hög kvalitet på förlaget under de senaste fem åren. 

Samlagspriset delades ut första gången i samband med förlagets 125-årsjubileum 1993. Priset var 2007 på 25 000 norska kronor.

Pristagare 
1993 – Lars Amund Vaage
1994 – Jon Fosse
1995 – Oskar Stein Bjørlykke
1996 – Helge Torvund
1997 – Per Olav Kaldestad
1998 – Rønnaug Kleiva
1999 – Oddmund Hagen
2000 – Einar Økland
2001 – Marit Kaldhol
2002 – Ragnar Hovland
2003 – Rolf Sagen
2004 – Eva Jensen
2005 – Finn Øglænd
2006 – Frode Grytten
2007 – Arnt Birkedal
2008 – Tove Bakke
2009 – Helga Gunerius Eriksen
2010 – Hilde Kristin Kvalvaag
2011 – Brit Bildøen
2012 – Jørgen Norheim
2014 – Jan Roar Leikvoll
2019 – Marit Eikemo
2020 – Katrine Sele

Referenser 

Norska litteraturpriser
Priser och utmärkelser instiftade 1993
Nynorska
Gustaf Peyron den äldre

Gustaf Abraham Peyron, född 17 juli 1783 i Sankt Petersburg, död 29 februari 1852, var en svensk friherre, militär och politiker, bland annat  krigsminister 1844–1848.

Biografi 
Peyron blev 1794 fänrik vid amiralitetet, 1797 transporterades han till fänrik vid Svenska gardet, deltog 1807 i kriget i Pommern och utnämndes samma år till stabsadjutant hos konungen och kapten. Han förordnades 1813 till chef de bureau vid nordarméns i Tyskland generalstab, var i denna egenskap med vid Grossbeeren, Dennewitz och Leipzig, gjorde såsom överste 1814 års fälttåg i Brabant, Holstein och Norge.

Efter krigsslutet blev han 1818 chef för Jämtlands regemente, 1821 för Livbeväringsregementet och 1823 för Västmanlands regemente, 1824 landshövding i Södermanlands län, 1828 statssekreterare vid krigsexpeditionen, 1833 generalbefälhavare i 6. militärdistriktet, 1837 tillförordnad överpostdirektör och 1838 tillförordnad president i Krigskollegium samt kallades 18 maj 1844 till statsråd och chef för Lantförsvarsdepartementet. 

Vid sitt utträde ur konseljen, 1848, övertog han generalbefälet i 2. militärdistriktet och förde det till sin död. 1825 erhöll han adlig och 1841 friherrlig värdighet, blev 1815 ledamot av Krigsvetenskapsakademien. År 1841 kreerades han till filosofie doktor i Jena.

Gustaf Peyron var son till son ministerresidenten Claes Bartholomeus Peyron och bror till Eduard Peijron. Han var far till Gustaf Peyron den yngre och Knut Peyron.

Utmärkelser

Svenska utmärkelser 

   Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden (Serafimerorden), 26 juni 1850.
   Kommendör med stora korset av Svärdsorden, 5 augusti 1836.
   Kommendör av Svärdsorden, 14 mars 1824.
   Riddare av Svärdsorden, 28 januari 1811.

Utländska utmärkelser 

   Storkorset av Danska Dannebrogorden, 30 april 1845.
   Storkorset av Hannoverska Guelferorden, 18 april 1845.
   Riddare av andra klassen med stjärna av Preussiska Röda örns orden, 11 december 1840.
   Riddare av Preussiska Pour le Mérite, september 1813.
   Riddare av andra klassen av Ryska Sankt Vladimirs orden, 31 mars 1824.
   Riddare av tredje klassen av Ryska Sankt Vladimirs orden, oktober 1813.
   Riddare av andra klassen av Ryska Sankt Annas orden, mars 1814.

Källor

Noter

Externa länkar 
 

Svenska politiker
Sveriges försvarsministrar
Landshövdingar i Södermanlands län
Svenska friherrar
Födda 1783
Avlidna 1852
Män
Ledamöter av Kungliga Krigsvetenskapsakademien
Personer under gustavianska tiden
Svenskar från Sankt Petersburg
Mottagare av Serafimerorden
Kommendörer med stora korset av Svärdsorden
Gustaf 01
Deltagare i slaget vid Leipzig
Deltagare i slaget vid Grossbeeren
Deltagare i slaget vid Dennewitz
Överpostdirektörer
Lasse Beischer

Lasse Beischer, född Lars Henrik Carlsson 26 maj 1964 i Varberg, är en svensk skådespelare.

Han har bland annat medverkat i ett flertal barnprogram i TV, exempelvis Tippen, där han bildade par med Morgan Alling.

Beischer har tidigare varit engagerad på Teater Halland, men är numera medlem av teatergruppen 1 2 3 Schtunk. Han bor i Varberg tillsammans med Josefine Andersson (som också ingår i 1 2 3 Schtunk).

Medverkan i TV-program
Tippen
OppoHoppa
Häng mé
Lasses och Morgans sopshow
Lucköppningen i Mysteriet på Greveholm
Fritt fall
Upp till bevis
Sketcher för Gomorron Sverige
Salve

Filmroller
Den 5:e kvinnan, 2002, Johan Ekberg
Populärmusik från Vittula, 2004, Matti 40 år

Teater

Roller (ej komplett)

Regi

Källor

Fotnoter

Externa länkar

Lasse om Shakespeare
 
 

Svenska skådespelare under 2000-talet
Personer från Varberg
Män
Födda 1964
Levande personer
Choke (bok)

Choke är en roman från 2001 av Chuck Palahniuk. Boken filmatiserades av regissören Clark Gregg och släpptes 2008.

Handling 
I boken följer vi under ett par månaders tid Victor Mancini och hans vän Denny med många tillbakablickar till Victors barndom. Victors mor ansågs inte kapabel att ha vårdnad om Victor vilket gjorde att hon ett flertal gånger kidnappade Victor från sina fosterföräldrar. Gång efter annan så blev de dock uppspårade och Victor togs om hand av de sociala myndigheterna för att därefter placeras ut i ett nytt fosterhem.

Handlingen som utspelar sig i nutid gestaltar Victor som en man i 25-årsåldern som hoppat av läkarutbildningen för att hitta ett jobb så att han kan ta hand om sin svaga mor som nu ligger inlagd på ett vårdhem. Han har inte råd med den vård som hans mor behöver och beslutar sig därför för att bli en bedragare. Han går till olika restauranger och halvvägs genom sin middag sätter han medvetet i halsen så att han kan lura en "god samarit" att rädda hans liv. Han håller noggrant reda på vilka som har räddat honom och skickar dem sedan brev och påhittade räkningar som han inte kan betala. De goda samariterna tycker synd om honom och skickar vykort och brev för att fråga hur han mår och skickar också pengar för att hjälpa honom med räkningarna.

Källor 

Amerikanska romaner
Skönlitteratur 2001
Böcker som blivit film
Jerry Ahrlin

Jerry Andrej Ahrlin, född 15 januari 1978 i Östersund, är en svensk längdskidåkare.

Ahrlin har tävlat i världscupen sedan 2002 och hans största framgångar har kommit i långlopp. Säsongen 2007 vann han den totala långloppscupen. Ahrlin blev 2005 fyra i Vasaloppet, 2006 slutade han 2:a efter Daniel Tynell och 2007 blev han återigen tvåa, slagen på upploppet av Oskar Svärd. 2008 blev Jerry Ahrlin trea i Vasaloppet efter att ha försökt sig på att staka hela loppet på kortare fristilsskidor. Han var aktiv tidigt i loppet och höll länge. Till slut orkade han dock inte följa när bröderna Aukland från Norge pressade upp tempot i backarna före Oxberg. Jörgen Aukland vann loppet 2008 före storebror Anders Aukland och Jerry Ahrlin blev trea. Händerna var blodiga då blåsor hade spruckit, något han visade upp i TV.

Tidigare tävlade Ahrlin för Östersunds SK. Han representerade Vålådalens SK vid tredjeplatsen 2008 och även 2009. Sedan 2016 representerar han Team Swedemount Sports Club och Team Tynell, där den trefaldige Vasaloppsvinnaren Daniel Tynell är teamchef. Jerry Ahrlin är sambo med Laila Kveli.

Meriter
 Segrare i Marcialonga 2007, 2009, 2011
 Segrare i Tartu maraton 2007, 2011
 Segrare i König Ludwig Lauf 2013

Referenser

Noter 

Svenska längdåkare
Svenska idrottare under 2000-talet
Alumner från Mittuniversitetet
Idrottare från Östersund
Födda 1978
Levande personer
Män
Längdskidåkare i Östersunds SK