Europeiska unionens internationella avtal

Europeiska unionens internationella avtal är en samling internationella avtal som slutits mellan Europeiska unionen (EU) eller dess föregångare, å ena sidan, och andra stater eller internationella organisationer, å andra sidan. Möjligheten att ingå internationella avtal utgör en del av unionens yttre åtgärder. Dessa internationella avtal utgör en del av europeiska unionsrättens sekundärrätt. De internationella avtalen har företräde framför sekundärrättens unilaterala rättsakter.

De internationella avtalen gör det möjligt för unionen att utveckla sina politiska, ekonomiska och sociala förbindelser med omvärlden. Inom områden där unionen har delad befogenhet med medlemsstaterna, har den ingått internationella avtal gemensamt med medlemsstaterna.

Unionens internationella avtal kan delas upp i tre olika kategorier: associeringsavtal, samarbetsavtal och handelsavtal. Associeringsavtalen är de mest långtgående avtalen och innefattar nära ekonomiskt samarbete. Även samarbetsavtalen syftar till fördjupat ekonomiskt samarbete. Handelsavtal sluts med tredjeland, grupper av tredjeländer eller internationella handelsorganisationer.

Historia 

Redan i samband med Europeiska ekonomiska gemenskapens bildande 1958, hade organisationen behörighet att ingå vissa internationella avtal. Sådana avtal rörde främst ekonomiska frågor, till exempel tull- och handelspolitiska avtal. I samband med att det europeiska samarbetet har utökats till att omfatta allt fler politiska frågor, har även möjligheterna att sluta avtal utökats till fler områden.

Genom fördraget om Europeiska unionen bildades EU den 1 november 1993. EU bestod formellt sett av tre parallella strukturer, de så kallade tre pelarna. Varje pelare utgjorde en egen juridisk person, medan unionen i sin helhet saknade en juridisk personlighet. Därför var unionen inte heller behörig att ingå egna avtal, utan istället tvungen att göra det genom någon av sina pelare.

På grund av detta systems komplexitet infördes genom Lissabonfördraget den 1 december 2009 ett enhetligt system. Unionen blev en juridisk person och pelarstrukturen avskaffades helt. Därmed fick unionen också kapacitet att ingå egna internationella avtal och representera unionen i andra internationella organisationer.

Förfaranden

Bemyndigande 

Med undantag för vissa särskilda bestämmelser inom unionens gemensamma handelspolitiken, följer varje avtal som Europeiska unionen sluter samma förhandlings- och ratificeringsförfarande. Detta förfarande har sin rättsliga grund i artikel 218 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Det är Europeiska unionens råd som ger bemyndigande att inleda förhandlingar, utfärda förhandlingsdirektiv, bemyndiga undertecknande och ingå avtal på unionens vägnar.

Det är dock Europeiska kommissionen som lägger fram rekommendationer om att inleda förhandlingar, utom i fråga om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, då det är den höga representanten för utrikes frågor och säkerhetspolitik som ansvarar för detta.

I många fall krävs inte endast rådets godkännande för att ett beslut ska fattas, utan även Europaparlamentets medgivande.

Förhandlingar 

I samband med att rådet bemyndigar förhandlingarna, ska det också utse unionens förhandlare eller chefen för unionens förhandlingsdelegation.

Rådet får ge förhandlaren vissa direktiv om förhandlingarna, och kan även utse en särskild kommitté som förhandlaren måste samråda med under förhandlingarnas gång. I fråga om den gemensamma handelspolitiken är det kommissionen som inleder förhandlingarna, efter godkännande av rådet. Rådet godkänner sådana avtal, i likhet med övriga internationella avtal, med kvalificerad majoritet.

Förhandlingar om avtal sker ofta på flera nivåer. Detaljer utarbetas på tjänstemannanivå, medan den slutliga texten måste godkännas av avtalsparterna själva. När avtalstexten väl är utarbetad ska rådet anta, på förslag av förhandlaren, ett beslut om att ingå avtalet.

Rådet antar i allmänhet ett sådant beslut med kvalificerad majoritet, utom i vissa undantagsfall.

Ratificering 

När en avtalstext är utarbetad måste den ratificeras av avtalsparterna för att kunna träda i kraft. I många fall krävs det att alla avtalsparter ratificerar avtalet för att det ska träda i kraft, medan andra avtal endast kräver att en viss andel av avtalsparterna måste ratificera det för att det ska träda i kraft.

För unionens del ratificerar Europeiska unionens råd avtal genom ett beslut som tas med kvalificerad majoritet, utom när det gäller avtal som rör ett område där enhällighet krävs för att anta en unionsakt samt för associeringsavtal och vissa avtal som sluts med kandidatländerna. Rådet beslutar också med enhällighet i frågor som rör unionens anslutning till Europakonventionen. Även Europaparlamentets godkännande krävs vid godkännande av bland annat associeringsavtal, Europakonventionen, avtal med budgetmässiga konsekvenser samt avtal som gäller områden som omfattas av det ordinarie lagstiftningsförfarandet eller ett särskilt lagstiftningsförfarande som kräver parlamentets godkännande. I övriga fall, med undantag för gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, krävs att rådet endast konsulterar parlamentet. Vissa avtal kräver även att medlemsstaterna själva ratificerar avtalet, i enlighet med deras egna konstitutionella bestämmelser. Det sker genom samma förfarande som antagandet av nya fördrag.

Implementationer

Associeringsavtal 

Associeringsavtal är det mest långtgående avtalet som unionen ingår med andra stater. Det innebär ett nära ekonomiskt samarbete och innefattar ofta också ett omfattande ekonomiskt stöd till den andra parten. Till denna kategori av avtal räknas bland annat avtalen med de utomeuropeiska länderna och territorierna, västra Balkans stabiliserings- och associeringsavtal, avtalen om tullunion med Andorra, San Marino och Turkiet samt avtalet som ligger till grund för Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Till denna kategori räknades tidigare även Europaavtalen, som var avtal mellan unionen och de östeuropeiska stater som anslöt unionen 2004 och 2007.

Associeringsavtalen kan endast ingås efter ett enhälligt beslut i Europeiska unionens råd. De måste dessutom ratificeras av varje medlemsstat i unionen för att kunna träda i kraft. När det gäller de danska, franska och nederländska territorier som är associerade med Europeiska unionen, kan Europeiska rådet med enhällighet ändra deras status enligt ett förenklat förfarande som infördes med Lissabonfördraget.

Samarbetsavtal 

Samarbetsavtalen är inte lika långtgående som associeringsavtalen, utan syftar enbart till ekonomiskt samarbete.

Sådana avtal har slutits med bland annat vissa stater kring Medelhavet, däribland länderna i Maghreb (Algeriet, Marocko och Tunisien), länderna i Mashrek (Egypten, Jordanien, Libanon och Syrien) samt Israel.

Eftersom samarbetsavtalen inte är lika omfattande som associeringsavtalen, kan sådana avtal antas av Europeiska unionens råd med kvalificerad majoritet. Vissa avtal kräver att även Europeiska unionens medlemsstater måste ratificera avtalet för att det ska kunna träda i kraft. Även Europaparlamentets godkännade krävs.

Handelsavtal 

Handelsavtalen utgör den tredje kategorin av internationella avtal som Europeiska unionen kan ingå. Sådana tull- och handelspolitiska avtal kan ingås med tredjeland, en grupp av tredjeländer eller en internationell organisation. Eftersom unionen har exklusiv befogenhet inom den gemensamma handelspolitiken kan inte medlemsstaterna själva ingå handelsavtal. Unionen har ingått ett handelsavtal som ligger till grund för upprättandet av Världshandelsorganisationen (WTO), där unionen representeras dels av sina medlemsstater, dels av Europeiska kommissionen. I likhet med samarbetsavtal, kan Europeiska unionens råd i allmänhet anta sådana avtal med kvalificerad majoritet efter Europaparlamentets godkännande.

Se även 
 Europeiska unionens yttre åtgärder
 Europeiska unionsrätten

Referenser

Noter 

Internationella avtal