kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Edgar Böckman

Carl Edgar Böckman, (Edgard i folkbokföringen) född 21 september 1890 i Malmö, död 16 mars 1981 i Lidingö, var en svensk keramiker och formgivare.

Biografi 
Edgar Böckman var en förnyare av den saltglaserade keramiken och arbetade och experimenterade med olika typer av lysterglasyrer inom prydnadskeramiken samt med olika bränntekniker i saltugnar. Han studerade 1910–1914 på Högre Konstindustriella Skolan i Stockholm. Åren 1932–1933 gick han på konsthantverksskola i Prag i Tjeckoslovakien.   

Edgar Böckman var först verksam som designer och konstnärlig ledare på Höganäsbolaget i Höganäs 1915–1926, där han bland annat framställde dekorerat hushållsgods kallat "Vackrare Vardagsvara" som hade en stiliserad blad- och blomdekor. Servisen var barockartad i vitaktigt flintgods med enkel dekor i ljust blått eller brunt mot gulvit botten, och den helt nyskapande stilen fick en mycket stor efterfrågan hos allmänheten och såldes i omfattande upplagor. Därefter var han verksam på Rörstrands Porslinsfabrik i Göteborg 1926–1929, där han dekorerade och designade Vinga blå samt fajansfat och skålar till Stockholmsutställningen 1930. Han arbetade även en kortare tid på Nittsjö keramik.

Böckman öppnade egen keramisk verkstad 1935 i Stockholm och i Nyhamnsläge, där han framställde pjäser i stengods och lergods, och var sedan verksam som huvudlärare i keramik på Konstfackskolan i Stockholm 1947–1957. Bland hans elever där kan nämnas Herta Hillfon och Karin Björquist. För sina förtjänster belönades han med Vasaorden 1951. Edgar Böckman är representerad på Nationalmuseum, Nordiska museet, Sörmlands museum, Helsingborgs museer, Kulturen och Höganäs museum.

Källor

Noter

Externa länkar
Edgar Böckman på konstnärslexikonett Amanda

Svenska formgivare
Svenska keramiker
Födda 1890
Avlidna 1981
Män
Representerade vid Nationalmuseum
Gravsatta på Lidingö kyrkogård
Svenska konsthantverkare under 1900-talet
Carlos Peucelle

Carlos Desiderio Peucelle, född den 13 september 1908 och död den 1 april 1990, var en argentinsk fotbollsspelare och tränare.

Klubbkarriär
Peucelle började sin karriär i CA San Telmo och Sportivo Buenos Aires innan han gick till storklubben CA River Plate 1931. I River Plate spelade han hela 407 matcher och gjorde 143 mål innan han slutade spela 1941. Under den perioden var han med och blev argentinsk mästare hela fyra gånger med River Plate (1932, 1936, 1937 och 1941).

Landslagskarriär
Peucelle debuterade för det argentinska landslaget 1928 och var med i det argentinska lag som vann Sydamerikanska mästerskapet 1929 Han deltog och vann återigen det Sydamerikanska mästerskapet 1937

Peucelle blev 1930 uttagen till Argentinas VM-trupp till det första världsmästerskapet i fotboll i grannlandet Uruguay. Han spelade inte i Argentinas första gruppspelsmatch mot Frankrike, men han fick sedan spela i de två andra gruppspelsmatcherna mot Mexiko och Chile. Sedan fick han spela även i semifinalen mot USA där Argentina vann med hela 6-1 och Peucelle gjorde två av målen. Han fick därefter även förtroendet i finalen mot värdnationen Uruguay och där gav han Argentina ledningen med 2-1 i första halvlek, men Uruguay gjorde sedan tre mål i den andra halvleken och vann med 4-2 totalt. Peucelle blev därmed silvermedaljör.

Tränarkarriär
Peucelle blev efter sin spelarkarriär både tränare och klubbdirektör i olika klubbar runt om i Latinamerika, bland annat för Deportivo Cali i Colombia, Deportivo Saprissa i Costa Rica, Sporting Cristal i Peru och Olimpia i Paraguay. Han var även tränare för de argentinska klubbarna River Plate och San Lorenzo.

Referenser

Källor
 WorldFootball.net Statistik över Carlos Peucelles karriär
 FIFA.com Statistik över Carlos Peucelles landskamper i VM

Argentinska fotbollsspelare
Män
Födda 1908
Avlidna 1990
Fotbollsspelare i CA River Plate
Spelare i VM i fotboll 1930
Sunne landskommun, Värmlands län

Sunne landskommun var en tidigare kommun i Värmlands län.

Administrativ historik 

Sunne landskommun (från början Sunds landskommun) inrättades den 1 januari 1863 i Sunne socken i Fryksdals härad i Värmland  när 1862 års kommunalförordningar trädde i kraft. 16 december 1904 inrättades Sunne municipalsamhälle inom landskommunen, som omfattade hela Sunne socken fram tills 1920, då municipalsamhället bröt sig ur och bildade Sunne köping. 

I samband med kommunreformen 1952 gick de båda landskommunerna Västra Ämtervik och Östra Ämtervik upp i Sunne landskommun och Stora Sunne landskommun bildades.

Kommunvapnet 
Blasonering: I blått fält en genomgående bro av silver i ett spann, åtföljd ovanför av två korslagda båtshakar överlagda med en stolpvis ställd yxa och undertill av en framifrån sedd båt, allt av silver.

Detta vapen fastställdes av Kungl. Maj:t den 26 oktober 1951. Vapnet togs sedan över av Stora Sunne landskommun efter sammanslagningen 1952 och är idag kommunvapen för den nuvarande Sunne kommun. Se artikeln om Sunne kommunvapen för mer information.

Politik

Mandatfördelning i valen 1938-1946

''För valresultat efter 1946, vänligen se Stora Sunne landskommun#Politik.

Se även 
 Sunne församling

Referenser 
Sunne kommun - kommunsammanslagningarna
Sunne Hembygdsförening

Fotnoter 

Sveriges kommuner 1863-1951
Tidigare kommuner i Värmlands län
Indelningar i Sunne kommun
Adriana Bake

Adriana Johanna Bake, född  7 augusti 1724 i Amboina, död 18 februari 1787 i Batavia, var guvernörsfru och kulturpersonlighet i Nederländska Indien 1755–1775.

Dotter till Amboinas guvernör David Johan Baker (1689–1738), och Ida Dudde (1691-1766). Gift med Anthonij Guldenarm (1701–1743), befälhavare, och 1743 med Petrus Albertus van der Parra (1714–1775), andra rådssekreterare och från 1755 generalguvernör på Java.

Hon var fostermodern för många som senare intog viktiga roller i det bataviska samhället. År 1763, efter makens utnämning till generalguvernör i Ostindien (1761), stod hon värd för omfattande ceremonier med teater, fester, dans och illuminationer; efteråt flyttade parets guvernörsresidenset till Weltevreden. Parets familjeliv ansågs utgöra en modell för bataviska familjer. Själv ansågs Baker utgöra ett exempel på den idealiska hustrun. Hon utgjorde centrum för kolonins umgängesliv och var välkänd för sina tillställningar: hennes festivaler och fester var välbesökta och hennes gästfrihet välkänd, och hennes enkelhet i språk, kläder och attityd betraktades som mönsterbildande. Hon var välkänd för sin djupa religiositet, som då var sällsynt i den bataviska kolonin, och lät som kulturmecenat finansiera bibelöversättningar; hon lät också omvända sina slavar, och frigav dem senare i sitt testamente. Baker var den första guvernörsfru som inte var född i Nederländerna och hennes sätt att leva kom att bilda mönster för vad som senare ansågs typiskt kolonialt. Hennes nätverk av ostindiska fosterbarn blev senare ursprunget till många makthavare i kolonin.

Källor 
 http://www.inghist.nl/Onderzoek/Projecten/DVN/lemmata/data/BakeAdriana

Personer i Nederländerna under 1700-talet
Personer i Nederländska Ostindien
Födda 1724
Avlidna 1787
Kvinnor
Lucretia Jans

Lucretia Jans, även känd som Lucretia van der Miles, född i Amsterdam 1602, död efter 1641, centralfigur i ett uppmärksammat fall av myteri i Nederländska Indien 1629.   

Dotter till Jan (eller Hans) Meynertsz., tyghandlare, och Steffanie Joosten. Gift 1620 med Boudewijn van der Miles (ca 1599–1629), diamantslipare, och 1630 med Jacob Cornelisz. Cuick, sergeant.   

I oktober 1628 tog Jans med make plats på ett fartyget vid namn Batavia för att förena sig med maken i Ostindien. 
Den 4 juni 1629 gick fartyget på grund i Australien. En grupp under ledning av köpmannen Pelsaert seglade till Batavia för att skaffa hjälp. Besättningen genomförde sedan ett myteri under ledning av köpmannen Jeronimus Cornelisz. De kvinnor som inte dödades delades ut som bekvämlighetsartiklar åt myteristerna, och Jans tillföll Cornelisz. Då räddningsexpeditionen anlände avrättades Cornelisz på plats och övriga myterister fördes till Batavia. Vid den följande rättegången framkom det emellertid att Jans enligt vittnesmål hade varit den ledande kraften bakom myteriet och Cornelisz. Domstolen anhöll om tillstånd till att få tortera henne, men det är inte känt om ett sådant tillstånd utfärdades; Jans förnekade anklagelserna och frikändes. Hon återvände till Nederländerna 1635. 

1647 publicerades Ongeluckige voyagie van ’t schip Batavia, en skildring av myteriet, som blev mycket uppmärksammad och populär och baserades på rättsprotokoll av den verkliga händelsen. Detta ledde till en lagändring som begränsade antalet kvinnor på skepp med argumentet att de ledde till oro, och fallet framhölls som ett exempel på detta.

Källor 
 http://www.inghist.nl/Onderzoek/Projecten/DVN/lemmata/data/Jans,%20Lucretia

Personer i Nederländerna under 1600-talet
Födda 1602
Kvinnor
Avlidna okänt år
Personer i Nederländska Ostindien
Personer från Amsterdam
Sexuellt slaveri
Västra Ämterviks landskommun

Västra Ämterviks landskommun var tidigare en kommun i Värmlands län.

Administrativ historik 
Västra Ämterviks landskommun inrättades den 1 januari 1863 i Västra Ämterviks socken i Fryksdals härad i Värmland  när 1862 års kommunalförordningar trädde i kraft.

I samband med kommunreformen 1952 gick landskommunen, tillsammans med Östra Ämtervik upp i Sunne landskommun och Stora Sunne landskommun bildades. 

Området är sedan 1971 en del av den nuvarande Sunne kommun.

Kommunvapen 
Västra Ämterviks landskommun förde inte något vapen.

Politik

Mandatfördelning i valen 1938-1946

Se även 
Västra Ämterviks socken
Västra Ämterviks församling

Källor 
Sunne kommun - kommunsammanslagningarna
Västra Ämterviks Hembygdsgård

Referenser

Sveriges kommuner 1863-1951
Indelningar i Sunne kommun
Tidigare kommuner i Värmlands län
Östra Ämterviks landskommun

Östra Ämterviks landskommun var en tidigare kommun i Värmlands län som omfattade socknens gränser.

Administrativ historik
Östra Ämterviks landskommun inrättades den 1 januari 1863 i Östra Ämterviks socken i Fryksdals härad i Värmland  när 1862 års kommunalförordningar trädde i kraft.

I samband med kommunreformen 1952 gick landskommunen, tillsammans med Västra Ämtervik upp i Sunne landskommun och Stora Sunne landskommun bildades. 

Området är sedan 1971 en del av den nuvarande Sunne kommun.

Kommunvapen
Östra Ämterviks landskommun förde inte något vapen.

Politik

''För valresultat efter 1946, se Stora Sunne landskommun#Politik.

Se även
Östra Ämterviks socken
Östra Ämterviks församling

Källor
Sunne kommun - kommunsammanslagningarna
Östra Ämterviks Hembygdsförening
Östra Ämterviks - Värmlands medelpunkt

Referenser

Sveriges kommuner 1863-1951
Indelningar i Sunne kommun
Tidigare kommuner i Värmlands län
Anna Gonsalves Paes de Azevedo

Anna Gonsalves Paes de Azevedo, även känd som Anna Paes, född 1612 i Salvador de Bahia i Brasilien, död  21 december 1674 i Haag i Nederländerna, sockerodlare. 

Dotter till portugisen Jeronimo de Azevedo, plantageägare, och Isabel Gonsalves Paes. Gift 1630 i Salvador de Bahia med soldaten Pedro Correia da Silva (d. 1630), kapten i den portugisiska armén, och 1637 i Recife med Charles de Tourlon jr (d. 1644), gardesbefäl hos Johan Moritz av Nassau-Siegen, och 1645 i Recife med Gijsbert de With (1611–1692), medlem av det rättsliga rådet i Brasilien. 

Anna Paes fick på sitt bröllop 1630 en av de största sockerplantagerna i Brasilien som hemgift. Till skillnad från de flesta portugisiska kolonister kvarstannade hon vid den holländska erövringen och integrerades i den holländska kolonin. Hon var en viktig medlem av hovet kring Nederländernas guvernör Johan Maurits av Nassau-Siegen, med vilken hon ryktades ha ett förhållande. Hennes andre make anklagades 1643 för förräderi, och hon arbetade för hans frigivning. Under kriget med Portugal förklarades hon vara lojal mot Nederländerna, och då kolonin återerövrats av Portugal 1654 lämnade hon Brasilien och reste till Nederländerna med sin tredje man. De bosatte sig i Haag, där de försökte återfå hennes egendom i Brasilien. 

I Brasilien blev "Dona Anna Paes" en legendarisk gestalt som skildrades i skönlitteraturen. En roman av Luzilá Gonçalves Ferreira baseras på hennes liv och påstådda förhållande med Johan Maurits av Nassau-Siegen.

Källor 
 http://www.inghist.nl/Onderzoek/Projecten/DVN/lemmata/data/Paes

Personer i Brasilien under 1600-talet
Personer i Nederländerna under 1600-talet
Födda 1612
Kvinnor
Avlidna 1674
Personer från Salvador
Personer inom näringslivet under 1600-talet
Godsägare under 1600-talet
Brecht Proosten

Brecht Proosten, född före 1548 i Haarlem, död där efter 1592, en berömd hjältinnegestalt från det nederländska frihetskriget. Hon har varit föremål för många verk inom litteraturen. Hennes liv beskrevs i Neederlandsche Histoorien (1642) av PC Hooft. Hon blev en idealgestalt för en maka beredd att våga allt för kärleken till sin man.    

Dotter till bryggaren Engbrecht Hendricksz. Proosten (d. 1547) och Maritgen Hendricxdr. bryggerier. Gift 1567 eller 1568 med Pieter Jansz. Kies (d. 1597), borgmästare i Haarlem. 1570 förhindrade hon att maken arresterades under sin graviditet; då en angivare, grannen, påpekade att maken måste vara hemma eftersom hon var gravid, förklarade hon att fadern till barnet kunde vara vem som helst. År 1573 arresterades maken som kättare av spanjorerna. Hon var med då han utväxlades per båt, och dolde då en skottskada hon fått av en av soldaterna, då hon var rädd att maken annars skulle anfalla soldaterna och därmed bli dödad. 

Proosten intar en viktig plats i historien. Mellan 1827 och 1850 skildras hon ofta som ett exempel på kvinnors roll under upproret mot Spanien: hon framhålls ibland som en motpol till Kenau Simonsdochter Hasselaer, som antog mannens traditionella roll. Hon var rollmodellen för De Haarlemse Arria’ av Truitje Toussaint (1850).

Källor 
 http://www.inghist.nl/Onderzoek/Projecten/DVN/lemmata/data/Proosten.%20Brecht

Personer i Nederländerna under 1500-talet
Födda 1500-talet
Kvinnor
Avlidna okänt år
Maria de la Queillerie

Maria de la Queillerie, även känd som Maria Quelleverius, född 28 oktober 1629 i Rotterdam, död 11 februari 1664 i Malacka; maka till befälhavaren vid Kapkolonin i Sydafrika. Hon var en av de första västerländska kvinnorna i Sydafrika och har betraktats som stammodern för Sydafrikas afrikaan-minoritet.  

Dotter till prästen Abraham Quevellerius Abrahams och Maria du Bois. Gift 1649/03/28 med Jan van Riebeeck (1619-1677), köpman och skeppsläkare. Hennes familj härstammade från franska hugenotter. År 1652 anlände hon med familjen till Kapstaden. Hon intog en dominerande ställning i kolonin, fungerade från 1658 som penningutlånare till nybyggarna och hade en slavflicka, Eva (Krotoa), som hon använde som tolk vid samtal med urbefolkningen Khoisan. Hon stod officiell värd för mottagningar för kolonins gäster där hon ska ha spelat cembalo vid middagarna och förstått att agera diplomatiskt vid besök av utländska gäster. Hon beskrivs som populär i kolonin. År 1662 blev maken befälhavare för kolonin i Malacka, där hon avled i barnsäng 1664. Hennes begravning drog tusentals besökare. 

Maria de la Queillerie spelar en viktig roll i Sydafrikas historia och har ofta skildrats inom forskningen; vid jubileet 1952 kallades hon afrikaans stammoder och beskrevs som en symbol för introduktionen av den västerländska civilisationen och kristendomen i södra Afrika. Fromhet, dygd och ödmjukhet var egenskaper som hon ansågs ha utgjort ett mönster för. Trots att hennes utseende är okänt, har hon med maken också porträtterats på sedlar, frimärken och i skolböcker, och restes 1952 som staty i centrala Kapstaden.

Källor 
 http://www.inghist.nl/Onderzoek/Projecten/DVN/lemmata/data/Queillerie

Personer i Nederländerna under 1600-talet
Födda 1629
Kvinnor
Avlidna 1664
Personer i Sydafrika under 1600-talet
Personer som dött i barnsäng
Somewhere (film)

Somewhere är en amerikansk dramafilm, med manus och regi av Sofia Coppola och med Stephen Dorff och Elle Fanning i huvudrollerna. Filmen vann Guldlejonet på filmfestivalen i Venedig den 11 september 2010. Den hade svensk premiär den 22 december 2010.

Handling
Johnny Marco (Stephen Dorff) är en hyllad actionskådespleare, som bor på legendariska Chateau Marmont Hotel i Los Angeles och som lever ett liv fyllt av fester, sprit och kvinnor – samt tomhet. Livet förändras när Johnny tvingas ta hand om sin 11-åriga dotter Cleo (Elle Fanning).

Rollista
Stephen Dorff – Johnny Marco
Elle Fanning – Cleo
Chris Pontius – Sammy
Michelle Monaghan – Rebecca

Externa länkar
 Om filmen på Focus Features
 

Amerikanska dramafilmer
Amerikanska filmer 2010
Los Angeles på film
Filmer i regi av Sofia Coppola
Filmer som utspelar sig på hotell
Engelskspråkiga filmer
Bastubacken, Västerås kommun

Bastubacken är ett gravfält i Tortuna socken i Västmanland. I samband med byggnationen av Mälarbanan undersöktes här åren 1993-94 71 gravar från äldre romersk järnålder, ca 1-150 e.Kr. På platsen fanns tre sedan tidigare kända gravar (runda stensättningar) på en mindre åkerholme söder om järnvägen. Vid de arkeologiska utredningarna och förundersökningarna konstaterades att det fanns överplöjda gravar i åkermarken på järnvägens norra sida. Efter att ploglagret banats av påträffades 30 skelettgravar och 41 brandgravar inom arbetsytan. I några av brandgravarna hittades kremerade rester efter mer än en individ. Det totala antalet gravlagda i de undersökta gravarna uppgår därför till 81.

Skelettgravar 
De flesta av skeletten låg i utsträckt ryggläge med raka armar utmed kroppens sidor i nord-sydlig riktning med skallen i norr. I flera fall låg de i vällagda stenkistor av kantställda stenblock med lock av sten. I en grav hade man återanvänt ett skålgropsblock från bronsåldern. Tre av skelettgravarna uppvisade spår efter att ha blivit plundrade under förhistorisk tid.

Brandgravar 
Brandgravarna bestod av mindre gropar i vilka de kremerade benen hade deponerats. I vissa fall hade benen samlats i en benbehållare, i andra fall låg de spridda i gropens fyllning.

Barngravar 
Ett förhållandevist stort antal barn hade gravlagts på Bastubacken. Av de 81 individer som identifierades var inte mindre än 26 barn. Nio av dem återfanns i brandgravar tillsammans med en vuxen person, i ett fall fanns två barn tillsammans med en vuxen individ. Gravgåvor var mindre vanligt förekommande i barngravarna.

Föremålen i gravarna 
Vid undersökningen hittades bland annat fem fibulor, sju remsöljor, tre par sporrar, två svärd, två lansspetsar, en sköldbuckla, femton knivar, fjorton kammar samt rester efter keramikkärl och hartstätade svepaskar.

Referenser

Externa länkar 
Riksantikvarieämbetet, .

Fornminnen i Västmanland
Fornminnen i Västerås kommun
Gravfält i Sverige
Fornminnen från järnåldern i Sverige
Rastestället

Rastestället är namnet på en damm i västra Olofstorp, Göteborgs kommun. Dammen ligger intill Lerumsvägens avfart från länsväg 190. Intill dammen ligger också en avtagsväg från länsväg 190 med samma namn som resenärer på länsvägen på väg till Göteborg förr åkte in på för att stanna och rasta, därav namnet. Området omkring dammen kallades förr enligt sägen för "Skitaredalen". 

Insjöar i Göteborgs kommun
Kärlekens väg

Kärlekens väg: En mässa är ett livealbum av rockgruppen Eldkvarn, utgivet 27 oktober 2010.

Albumet är inspelat 12 mars 2010 vid en mässa i Annedalskyrkan i Göteborg, och är den tredje liveskiva som Eldkvarn spelat in i samma kyrka. Bandet var vid detta tillfälle utökat med Kattis Olsson Lundberg på fiol. Mässans tema är livets väg, och den innehåller bland annat de långa låtarna "Alice" och "27", som utspelar sig i låtskrivaren Plura Jonssons hemstad Norrköping.

Låtlista
Musik och text av Plura Jonsson

Listplaceringar

Referenser

Album av Eldkvarn
Livealbum 2010
Livealbum inspelade i Göteborg
Svenska livealbum
Svenskspråkiga livealbum
Tuktut Nogaits nationalpark

Tuktut Nogaits nationalpark är en nationalpark i de nordöstra delarna av Northwest Territories, Kanada. Parken inrättades 1996 och det skyddade området omfattar 16 340 kvadratkilometer. Det närmaste samhället är Paulatuk. Området ligger cirka 170 kilometer norr om polcirkeln och naturen består till stor del av böljande tundra, genomkorsad av floder och kanjoner. De två största vattendragen som rinner genom området är Hornaday River och Roscoe River.

Tuktut Nogaits nationalpark är bland annat känd för att vara kalvningsområde för en stor renhjord och parkens namn, tuktut nogait, syftar på det inuitspråk (inuvialuktun) som talas av ursprungsbefolkningen i trakten (som kallas inuvialuit) på en ung individ av detta djur. Exempel på andra större däggdjur som finns i parken är myskoxe, rödräv, varg och grizzlybjörn.

Klimat 
Området där Tuktut Nogaits nationalpark ligger har arktiskt klimat, vintrarna är långa och kalla och sommaren kort. Då mycket av landskapet består av öppen, trädlös tundra är det dessutom nästan alltid blåsigt. 

Medeltemperaturen på vintern kan vara så låg som minus 26 °C, men på sommaren kan medeltemperaturen gå upp till plus 5 °C. Nederbörden är låg, i genomsnitt mellan 200 och 300 millimeter per år. 

Klimatet i de norra delarna av parken har ett mer maritimt drag på grund av närheten till Amundsen Gulf än de centrala och södra delarna där klimatet är mer kontinentalt. Detta visar sig bland annat genom att de norra delarna av parken har mer nederbörd och dimma på sommaren, medan de centrala och södra delarna har mindre dimma, lägre nederbörd och större temperaturskillnader.

Historia 
I Tuktut Nogaits nationalpark har man hittat spår av mänsklig närvaro sedan åtminstone 1 000 år. Det finns minst 360 arkeologiskt intressanta platser identifierade, speciellt längs den norra kusten och längs områdets floder. De första människorna i området hörde troligtvis till Thulekulturen eller dess nära efterföljare. Efter dessa följde inuvialuit, som traditionellt använt området för fiske och jakt. 

Den förste europé som nådde området var den franske missionären Émile Petitot år 1867. Då området var så avsides beläget dröjde det dock innan det utforskades mer noga. Mellan 1908 och 1912 färdades upptäcktsresanden Vilhjálmur Stefánsson längs den norra kusten, under en expedition i syftet att utforska området mellan Mackenzieflodens delta och Coronation Gulf. Hudson Bay-kompaniet etablerade en utpost vid Letty Harbour 1930, men denna lades ner 1937 eftersom handeln inte blev lönsam.

Källor 
Tuktut Nogait National Park of Canada

Externa länkar

Nationalparker i Kanada
Northwest Territories geografi
Naturskyddsområden bildade 1996
Sundbyberg

Sundbyberg kan avse:

 Sundbyberg – avser i dagligt tal vanligen stadsdelen Centrala Sundbyberg, det vill säga den stadsmässigt bebyggda ursprungliga delen av Sundbybergs kommun
 Sundbybergs kommun – dagens kommun (som marknadsförs under namnet Sundbybergs stad)
Sundbybergs distrikt – ett distrikt i Sundbybergs kommun och Stockholms län
 Sundbybergs stad – en kommun i Stockholms län 1927–1970
 Sundbybergs köping – en tidigare kommun i Stockholms län 1888–1926, tillkommen genom utbrytning ur Bromma landskommun 
 Sundbybergs församling – tillkommen 1909 genom utbrytning ur Bromma församling
 Sundbybergs gård – en egendom tillhörig Anders Petter Löfström, namngivare åt ovanstående
 Sundbybergs station – en pendeltågsstation med vissa uppehåll även för fjärrtåg
 Sundbybergs centrum – en station i Stockholms tunnelbana

Förgreningssidor
Friedrich Adolf August Struve

Friedrich Adolf August Struve, född 9 maj 1781 i Neustadt in Sachsen, död 29 september 1840 i Berlin, var en tysk läkare och apotekare.

Struve var först läkare i sin födelsestad, men övertog sedermera ett apotek i Dresden. Han är bekant som den egentlige uppfinnaren av de artificiella mineralvattnen och som förbättrare av metoderna för deras framställning. Han författade Über Nachbildung der natürlichen Heilquellen (1824-26).

Källor

Tyska apotekare
Tyska läkare
Personer i Tyskland under 1800-talet
Födda 1781
Avlidna 1840
Män
Ugglan
Personer från Sachsen