kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Skövde kommunvapen

Skövdes kommunvapen pryds av Elin av Skövde (Helena av Skövde), en högättad kvinna, som levde på 1100-talet, och betraktas som Västergötlands och Skövdes skyddshelgon. Enligt legenden blev hon mördad på väg till en kyrkoinvigning. Hon helgonförklarades år 1164 och firas årligen den 31 juli. Hon avbildas på vapnet med sina attribut änkedok, svärd och bok.

Skövdes första kyrka helgades åt S:ta Helena, och hon blev avbildad i stadens äldsta kända sigill från 1591. Inför stadens 600-årsjubileum år 2001 önskade kommunen sig en förenkling av vapnet, som efter flera omarbetningar godkändes av Riksarkivet.

Blasonering
Blasonering: I rött fält en stående med gloria försedd S:ta Elinsbild, hållande i högra handen ett störtat svärd samt i den vänstra en bok belagd med ett avhugget finger, allt av silver.

Vapnet registrerades hos PRV den 15 december 2000. Det avbildas i Riksarkivets  heraldiska register

Äldre blasonering

Blasonering: I fält under en baldakin av guld stående bild av Sancta Helena med klädnad av silver samt nimbus, stav och bok av guld, boken belagd med ett avhugget, naturfärgat finger; bilden är i stammen överlagd med en mindre sköld, visande i fält av guld ett rött hjärta.

Vapnet fastställdes av Kungl Maj:t för Skövde stad år 1939, och man valde då att anknyta till det äldsta sigillet med vapensköld och pilgrimsstav. Efter kommunbildningen 1971 lät man 1975 registrera vapnet hos PRV för Skövde kommun.

I Nordisk familjebok avbildas 1917 Skövdes vapen utan bok belagd med ett finger.

Vapen för tidigare kommuner inom den nuvarande Skövde kommun
Uppgifter om eventuella vapen saknas för närvarande.

Den nuvarande kommunen består av gamla Skövde stad och 28 tidigare landskommuner. Den första sammanläggningen inträffade redan 1914, då Skövde landskommun inkorporerades i staden.

Vid kommunreformen 1952 bildades storkommunerna Binneberg, Skultorp, Tidan, Timmersdala och Värsås, medan Skövde stad införlivade de tidigare kommunerna Ryd, Våmb och Öm.

Skövde kommun bildades 1971 genom sammanläggning av staden och de fem landskommunerna som bildats 1952 (utom Mofalla församling ur upplösta Värsås, som fördes till Hjo kommun).

Källor

Externa länkar
Riksarkivets heraldiska register med Skövdes kommunvapen. (Arkiverad version uppdaterad 2011-12-20)
Svenska Heraldiska Föreningens vapendatabas med uppgifter om nuvarande och äldre kommunvapen.
Skövde kommuns grafiska manual utgiven 2004-11-15.

 
Kommunvapen i Sverige
Heraldiska vapen med helgonbilder
Heraldiska vapen med svärd
Jake Heggie

Jake Heggie, född 31 mars 1961 i West Palm Beach i Florida, är en amerikansk kompositör och pianist.

Amerikanska kompositörer
Män
Födda 1961
Levande personer
Prinsessan av Cypern

Prinsessan av Cypern är en opera i fyra akter av Lars-Erik Larsson. Libretto efter Zacharias Topelius'  sagospel med samma namn.

Historia 
Verket skrevs 1936 och uruppfördes på Stockholmsoperan den 29 april 1937. Verket har även spelats på Malmö opera och musikteater 2008.

Personer
Chrysandros (bas)
Chryseis (sopran)
Anemotis (sopran)
Medon (baryton)
Lemminkäinen (tenor)
Tiera (baryton)
Helka (mezzosopran)

Referenser

Externa länkar 

 Prinsessan av Cypern, nyutgåva år 2022 vid topelius.sls.fi

Verk av Lars-Erik Larsson
Cypern i fiktion
1937 i Sverige
Musikåret 1937
Svenskspråkiga operor
Teateråret 1937
Kultur i Stockholm
Svenska operor
Annibale Zoilo

Annibale Zoilo, född omkring 1537 i Rom, död 1592 i Loreto, var en italiensk kompositör under senrenässansen, tillhörande den romerska skolan. Han samarbetade med Palestrina.

Biografi 

Annibale Zoilo föddes i Rom, men mycket litet är känt om hans uppväxt. År 1558 är han upptagen i register som sångare i Cappella Giulia, och 1561 hade han hastigt stigit till rangen av maestro di cappella vid San Luigi de' Francesi; att han steg så snabbt till en så framstående position tyder på att han troligen varit sångare ett tag innan han finns omnämnd som sådan i Cappella Giulia. Han kvarblev i sin befattning vid San Luigi de' Francesi till 1566, och från 1567 till 1570 var han kapellmästare vid San Giovanni in Laterano, en av de mest prestigefyllda tjänsterna i Roms musikliv. År 1570 efterträddes han där av fransmannen Bartolomeo Roy, och Zoilo blev altsångare i den påvliga kören i Sixtinska kapellet, vilket han var till 1577 i juli, då han begärde avsked till följd av sjukdom. I oktober var han dock tillräckligt frisk för att utnämnas av påve Gregorius XIII, tillsammans med Palestrina, att editera och revidera musiken till Gradualen, likväl som annan liturgisk musik.

Zoilo hade många andra befattningar efter sin karriär vid Sixtinska kapellet, däribland som kapellmästare vid katedralen i Todi (från 1581), vilket var första gången det finns belagt att han verkade utanför Rom; år 1584 hade han samma befattning vid Santa Casa i Loreto. Vid sidan av hans olika tjänster som kapellmästare, var han förknippad med Oratorio di SS Trinità dei Pellegrini e Convalescenti i Rom, en organisation som vid många tillfällen gav honom honorar, troligen för kompositioner. Zoilo avled i Loreto. Varför han lämnade Rom, sin hemstad och platsen där han haft framgång som sångare och körmästare, finns inga uppgifter om i källorna, men han fortsatte komponera musik för kören i Sixtinska kapellet så sent som år 1582.

Musik 

Zolios musik påminner i stilen om Palestrinas, i det att han använder flytande kontrapunktiska linjer och texten deklameras tydligt, att han föga experimenterar med kromatik och texturer vilket annars var vanligt i musiken från norra Italien och Neapel samma tid. Hans sakrala musik är skriven för fyra och åtta röster, och innefattar mässor, motetter, hymner, responsorier, litanior, suffragia, och annan vokal a cappella-musik.

Förutom sakral musik, finns två böcker med madrigaler publicerade av Zoilo. En av hans madrigaler, Chi per voi non sospira, blev väldigt berömd och återfinns i flera samlingsverk. Den används också av Vincenzo Galilei i dennes Fronimo: dialogo ... sopra l'arte del bene intavolare i en intabulation för luta.

Källor 

Födda 1537
Avlidna 1592
Katolsk liturgi
Italienska kompositörer
Renässanskompositörer
Män
Italienska musiker under 1500-talet
Ezio Pinza

Ezio Pinza, född som Fortunio Pinza den 18 maj 1892 i Rom, Italien, död 9 maj 1957 i Stamford, Connecticut, var en italiensk operasångare (bas) och skådespelare.

Biografi
Pinza började sin karriär som operasångare 1913, och var engagerad vid La Scala i Milano. Han debuterade på Metropolitan Opera 1 november 1926, där han blev ledande under två årtionden och vann berömmelse i synnerhet i Mozartroller. År 1949 uppträdde han på Broadway i Richard Rodgers och Oscar Hammerstein II-musikalen South Pacific.

Han hade också en kortlivad karriär som filmskådespelare; bland annat spelade han den manlige huvudrollen mot Lana Turner i Mitt hjärtas kung (1951).

Filmografi 
1947 – Carnegie Hall (film)
1951 – Strictly Dishonorable (sv. Gentleman dygnet runt 1953)
1951 – Mr. Imperium (sv. Mitt hjärtas kung 1952)
1953 – Tonight We Sing (sv. På musikens vingar 1953)

Teater

Roller

Källor

Externa länkar
  

Italienska operasångare under 1900-talet
Italienska skådespelare under 1900-talet
Födda 1892
Avlidna 1957
Män
Billy Murray

William Thomas "Billy" Murray, född 25 maj 1877, död 17 augusti 1954 var en amerikansk vaudeville-sångare med irländska föräldrar. Murray spelade in sin första skiva 1896, och blev en av de mest populära inspelningsartisterna under seklets första årtionden.

Källor

Irländska sångare
Män
Födda 1877
Avlidna 1954
Rolf Luft

Rolf Luft, född 29 juni 1914 i Stockholm, död 22 maj 2007, var en svensk läkare och medicinsk forskare. Han är internationellt mest känd för att 1959 ha beskrivit Lufts sjukdom, som var den första sjukdom som kunde kopplas till störd mitokondriefunktion. 

Rolf Luft, som blev medicine licentiat 1940, disputerade för medicine doktorsgrad 1944 och blev docent, var överläkare 1957–1980 vid Karolinska sjukhuset i Solna och vid Karolinska institutet där han 1958–1980 var professor i endokrinologi.  
Ett forskningscentrum på Karolinska institutet, Rolf Lufts Centrum för diabetesforskning, har fått sitt namn efter honom liksom en aula på Karolinska Universitetssjukhusets område i Solna, Rolf Luft auditorium. Forskningsstiftelsen delar årligen ut Rolf Luft Award till forskare som "gjort banbrytande upptäckter som kan ha stor betydelse för framtagande av nya läkemedel vid behandling av diabetes".

Luft invaldes 1974 som ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien. Han blev 1973 ledamot av Karolinska Institutets Nobelkommitté och ordförande av densamma 1977. 1990 tilldelades han utmärkelsen Illis Quorum i 12:e storleken. Han var bland annat engagerad för Israels sak och sionism.

Referenser

Noter

Tryckta källor
Vem är det '93, Norstedts 1992, , sid. 705. http://runeberg.org/vemardet/1993/0705.html

 
Svenska professorer i endokrinologi 
Personer verksamma vid Karolinska Institutet
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Män
Födda 1914
Avlidna 2007
Läkare från Stockholm
Mottagare av Illis Quorum
Rullsvansleguaner

Rullsvansleguaner (Leiocephalus) är ett släkte som utgör en egen familj i underordningen Iguania bland de fjällbärande kräldjuren. De lever endemiskt på Stora och Små Antillerna från Kuba till Trinidad. De föredrar torra områden som öppna skogar, steniga stäpper och sandiga kustlinjer.

Medlemmar av familjen flyttades till södra Florida och de lever där i vildmarken.

Kännetecken 

Dessa djur når en längd mellan 15 och 32 centimeter (med svans), beroende på art. Längden för bålen och huvudet ligger mellan 5,5 och 14 centimeter. De har ett ganska robust utseende och ofta färgglada mönster. Hannar är vanligen större och har ett tjockare huvud. Över ögonen finns tydliga knölar.

Levnadssätt 

Rullsvansleguaner vistas på marken. Födan utgörs av insekter, mindre ödlor, blommor och frukter. Honor lägger bara ett fåtal ägg (ett till tre) men dessa är ganska stora. Arterna vistas vanligen i öppna landskap och de är aktiva på dagen.

Arterna 

Hittills har 24 arter beskrivits och två av dessa, L. eremitus och L. herminieri, är redan utdöda. Alla arter (med undantag av L. carinatus som förekommer på Kuba, på korallrevet Bahama Banks och på tre av Caymanöarna) lever endemiskt på en enda ö. På Hispaniola finns 12 arter men ofta har varje ö sin egen art. Arten från Jamaica är bara känd som fossil.

 Leiocephalus anonymous  PREGILL, 1984
 Leiocephalus apertosulcus  ETHERIDGE, 1965
 Leiocephalus barahonensis  SCHMIDT, 1921
 Leiocephalus carinatus  GRAY, 1827
 Leiocephalus cubensis  GRAY, 1840
 Leiocephalus cuneus  ETHERIDGE, 1964
 Leiocephalus endomychus  SCHWARTZ, 1967
 Leiocephalus eremitus  COPE, 1868
 Leiocephalus etheridgei  PREGILL, 1981
 Leiocephalus greenwayi  BARBOUR & SHREVE, 1935
 Leiocephalus herminieri  DUMÉRIL & BIBRON, 1837
 Leiocephalus inaguae  COCHRAN, 1931
 Leiocephalus jamaicensis  ETHERIDGE, 1966
 Leiocephalus loxogrammus  COPE, 1887
 Leiocephalus lunatus  COCHRAN, 1934
 Leiocephalus macropus  COPE, 1863
 Leiocephalus melanochlorus  COPE, 1863
 Leiocephalus onaneyi  GARRIDO, 1973
 Leiocephalus personatus  COPE, 1863
 Leiocephalus pratensis  COCHRAN, 1928
 Leiocephalus psammodromus  BARBOUR, 1920
 Leiocephalus punctatus  COCHRAN, 1931
 Leiocephalus raviceps  COPE, 1863
 Leiocephalus rhutidira  SCHWARTZ, 1979
 Leiocephalus schreibersii  GRAVENHORST, 1837
 Leiocephalus semilineatus  DUNN, 1920
 Leiocephalus stictigaster  SCHWARTZ, 1959
 Leiocephalus vinculum  COCHRAN, 1928

Referenser

Tryckta källor 
 Manfred Rogner: Echsen 1, Ulmer Verlag, 
 Eric R. Pianka, Laurie J. Vitt: Lizards: Windows to the Evolution of Diversity (Organisms and Environments). University of California Press (2003),

Noter

Externa länkar 

Ödlor
Bertil Kullenberg

Bertil Kullenberg, född 13 mars 1913 i Ulricehamn, död 14 april 2007, var en svensk entomolog. Han var professor i entomologi vid Uppsala universitet 1968-1979.

Biografi
Han var son till Oscar Fredrik Kullenberg och Maria Bylander och gifte sig 1940 med Anna-Lis Apelgårdh som kom att bli hans assistent. 

Kullenberg lade fram sin doktorsavhandling i zoologi 1944 vid Uppsala universitet  som rörde biologin hos ängsskinnbaggar (familjen Capsidaes). Han var också chef för ekologiska stationen vid Ölands Skogsby och specialist på blommors pollinering av insekter. Han företog talrika forskningsresor, framför allt i Afrika: Marocko (1948), Libanon (1949), Nordafrika, Ahaggar, Niger (1952), Elfenbenskusten, Guinea (1954), Mali, Senegal, Mauritanien (1956), Kongo och Ruanda-Urundi (1958-59), Egypten och Nubien (1962), Spanien och Frankrike (1964-1966). 

Kullenberg invaldes 1972 som ledamot av Fysiografiska sällskapet i Lund och 1974 av Kungliga Vetenskapsakademien.

Källor 
Vem är det '93, Norstedts 1992, , sid. 607.

Svenska professorer i entomologi
Personer verksamma vid Uppsala universitet
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Män
Födda 1913
Avlidna 2007
Ledamöter av Kungliga Fysiografiska Sällskapet i Lund
Personer från Ulricehamn
Ciskei

Ciskei var under apartheidtiden ett av två bantustan i södra Sydafrika för människor med xhosa som modersmål. Ciskei betyder ungefär "På denna sida om floden Kei".

Enligt apartheid skulle svarta bli medborgare i olika självständiga bantustan. Ciskei var en "självständig" stat, som endast erkändes av Sydafrika. Ciskei styrdes de jure av olika svarta ledare, men de facto styrdes Ciskei av den sydafrikanska regeringen. I Ciskei hade man bland annat eget parlament, egen regering, egna frimärken, poliser och gränskontroller.

Ciskei inlemmades efter en serie krig i Kapkolonin i slutet av 1800-talet. 1961 blev Ciskei en egen administrativ region och 1972 en egen autonom region, med Ciskei National Independence Party som det regeringsbärande partiet. Den 4 december 1981 blev Ciskei det fjärde hemlandet som trädde ut ur Sydafrika och blev självständigt, med partiets ledare, Lennox Sebe, som dess förste president. Dess självständighet erkändes dock aldrig utanför Sydafrika. Staden Bisho (numera Bhisho) var huvudstad i Ciskei.

Den 7 september 1992 infräffade vad som brukar kallas Massakern i Bisho när mellan 80 000 och 100 000 människor tågade till Bisho för att protestera mot förhandlingar mellan Sydafrikas regering och ANC om att Ciskei skulle återgå till Sydafrika och mot Ciskeis ledare Brigadier Oupa Gqozo. Ciskeis försvar öppnade eld och dödade nära trettio människor och skadade omkring etthundra ytterligare. Händelsen ägde rum mitt i ett kritiskt skede av förhandlingar om ökad demokrati.

Ciskei upplöstes efter apartheids fall 1994 och området blev åter en del av Sydafrika som en del av Östra Kapprovinsen.

Det andra hemlandet för xhosa-talare var Transkei.

Referenser

Noter

Se även 

Sydafrikas historia
Sydafrikas bantustan
Östra Kapprovinsen
Genevieve Nnaji

Genevieve Nnaji, ,, född 3 maj 1979 i Mbaise, Imo, Nigeria, är en nigeriansk skådespelare. 2005 vann hon priset för bästa skådespelerska utdelat av African Movie Academy Award.

Biografi 
Genevieve Nnaji växte upp i Lagos, Nigerias finansiella huvudstad. Hon var det fjärde av åtta barn och växte upp i en medeklassfamilj. Fadern arbetade som en ingenjör och mamman som lärare. Hon gick på Methodist Girls College Yaba innan hon studerade vidare vid University of Lagos. Under sina studier började hon gå på auditioner för att vara med i Nollywood-filmer.

Nnajis första roll var som barnskådespelare i tevesåpan Ripples vid åtta års ålder. Hon var också med i ett flertal reklamfilmer. 2004 ingick hon ett lukrativt sponsoravtal med tvålmärket Lux.

1998 vid 19 års ålder blev hon introducerad i den växande nigerianska filmindustrin med filmen Most Wanted. Senare skulle hon spela i filmer som Last Pary, Mark of the Beast och Ijele. Hon har hittills spelat i över 80 Nollywood-filmer.
 
Nnaji har tilldelats ett flertal utmärkelser för sina skådespelarinsatser, bl.a. årets bästa skådespelerska 2001 av City People Awards och priset för bästa skådespelerska vid African Movie Academy Awards (AMAA).

2004 skrev hon på ett skivkontrakt med EKB Records, en ghanaianskt skivbolag och släppte sitt debutalbum One Logologo Line, en blandning av R&B, hiphop och urban music.

2008 lanserade Nnaji en klädkollektion, "St. Genevieve", där en stor del av intäkterna går till välgörenhet.

Genevieve Nnaji är en av de högst betalda skådespelerskorna i Nollywood.

Filmografi

Källor

Födda 1979
Kvinnor
Nigerianska skådespelare
Levande personer
Fagereds kyrka

Fagereds kyrka är en kyrkobyggnad belägen mitt i samhället Fagered i norra delen av Falkenbergs kommun. Fageredsån flyter väster om kyrkan. Den tillhör Fagereds församling i Göteborgs stift och Svenska kyrkan.

Kyrkobyggnaden
Dagens kyrka uppfördes 1833 i vitputsad sten efter ritningar av Per Axel Nyström vid Överintendentsämbetet. Den ersatte en äldre kyrkobyggnad på samma plats, sannolikt av medeltida ursprung. Byggnaden består av rektangulärt långhus med ett torn vid den östra gaveln. Orsaken till att tornet placerats i öster istället för väster kan vara de sanka grundförhållandena vid västra sidan. Sakristian är inrymd i tornets bottenvåning. Ingång finns i västgaveln samt mitt på långhusets sydsida. Såväl exteriört som interiört är kyrkan ett typiskt och välbevarat exempel på tidens strama klassicism. De vitputsade murarna genombryts av rundvälvda fönsteröppningar och portalerna är något infällda i murlivet. Långhuset täcks av ett sadeltak, medan tornet kröns av huv och lanternin. 

Interiören färdigställdes först 1844. Kyrkorummet täcks av ett flackt tunnvalv av trä med dekorationsmålningar utförda av Theodor Mohme. Altaruppsatsen, med kopplade kolonner av toskansk ordning, står omsluten av en grund nisch. Läktarbröstningen har arton fält av vilka tolv har målade motiv ur Jesu liv och de återstående träd.

Inventarier
 Dopfunten av svart granit i romansk stil tillverkades 1200-talet av Fageredsmästaren. Hans verkstad låg i Funtaliden cirka en kilometer norr om kyrkan. Funten är i två delar och har totalhöjden 82 cm. Cuppan är cylindrisk och har skrånande undersida med en vulst längst ned. Foten  har en fyrsidig fotplatta med knoppar och ett cylindriskt skaft. Den har restaurerats och målats i sen tid. Funten saknar uttömningshål.
 Predikstolen i nyklassicistisk stil tillverkades år 1836 (eller möjligen 1833) av Johannes Andersson i Mjöbäck. Först år 1844 målades predikstolen.
 Altaruppsats i nyklassicistisk stil är från 1833 eller 1836 och även den tillverkad av Johannes Andersson.
 Dopfatet av mässing är från 1600-talet.
 Triumfkrucifix från mitten av 1400-talet.
 Vid södra långhusväggen hänger den förra altartavlan, troligen målad i Köpenhamn i början av 1600-talet, vilken har motivet nattvardens instiftande.  
 Dagens altartavla har ett kors på vilket svepduken hänger.
 En träskulptur från 1300-talet föreställer Maria med barnet på armen. Den står i nordöstra sidan av koret.
 Den enda kyrkklockan är omgjuten 1739 i Göteborg och har inskription.

Orgel
Den pneumatiska orgeln byggdes 1879 av Carl Nilsson i Ullared. Den byggdes om 1936 av A. Magnusson Orgelbyggeri AB och delvis ånyo omändrad på 1990-talet av Burgmann vid samma firma, som satte in tremulantvinge, inneslöt man II i svällskåp, tidigare svällskåp för hela orgeln. Den har nu  tretton stämmor fördelade på två manualer och pedal.

Bilder

Referenser

Externa länkar

Kyrkobyggnader i Göteborgs stift
Kyrkobyggnader i Falkenbergs kommun
Kyrkobyggnader invigda 1833
1833 i Sverige
Prince Edward Islands nationalpark

Prince Edward Islands nationalpark (engelska Prince Edward Island National Park, franska Parc national de l'Île-du-Prince-Édouard) är en nationalpark på Prince Edward Island i Kanada. Parken inrättades år 1937 och innefattar ett ungefär 60 kilometer långt och från några hundra meter till ett par kilometer brett område längs öns norra kust, sammantaget en yta av närmare 22 kvadratkilometer.

Historia
Området där Prince Edward Islands nationalpark ligger anses med ledning av arkeologiska fynd troligen ha varit bebott av människor i omkring 10 000 år. De första européerna som besökte och senare bosatte sig i området var fransmän. Detta skedde år 1720 och fler ättlingar till franska immigranter från Nova Scotia följde snart efter. När dessa anlände till området hälsades de av mi'kmaq, som tillhör Kanadas First Nations, och traditionellt lever i detta område. 1758 deporterade brittiska styrkor alla utom en liten grupp på omkring 300 personer av bosättarna från Nova Scotia. De kvarvarande bosättarna och de som senare lyckades återvända etablerade under den senare delen av 1700- och 1800-talet flera små fiske- och jordbrukssamhällen längs kusten. De första bosättarna från Brittiska öarna som kom till området var främst av skotskt och iriskt ursprung.

Geografi
Naturen i nationalparken består framför allt kustområden, med sandstränder, barriäröar, sanddyner och våtmarker. Innanför dessa finns också gräsmarker och skogar. Klimatet i området påverkas av närheten till havet, vintrarna blir inte extremt kalla även om vattnet i Saint Lawrenceviken fryser. Kusten eroderas ofta av vinterstormar och vinden eroderar även sanddynerna, dock långsammare om de är bundna med vegetation.

Flora och fauna
Parken är också känd för sitt rika fågelliv. Över 300 arter har observerats i området och ett exempel på en hotad art som häckar i parken är flöjtstrandpiparen.

Kultur
Inom parkens område ligger Green Gables, förebilden till den gård där Lucy Maud Montgomerys berömda roman Anne på Grönkulla utspelas.

Källor
Prince Edward Island National Park of Canada

Externa länkar

Nationalparker i Kanada
Prince Edward Islands geografi
Naturskyddsområden bildade 1937
A&M Records

A&M Records är ett amerikanskt skivbolag som ägs av Universal Music Group.

Historia
A & M Records bildades år 1962 av Herb Alpert och Jerry Moss. Från början kallade de företaget för "Carnival Records" där de hann släppa två singlar innan de upptäckte att ett annat skivbolag redan använde namnet Carnival. Företaget bytte då namn till A & M, efter Alperts och Moss initialer. Från 1966 till 1999 låg bolagets huvudkontor i den historiska Charlie Chaplin Studios i Hollywood, Los Angeles.

Under 1960- och 1970-talen hade A & M artister som Herb Alpert & the Tijuana Brass, Baja Marimba Band, Carpenters och Paul Williams. Joan Baez, Phil Ochs och Gene Clark spelade också in med företaget under 1970-talet. Billy Preston anslöt sig till skivbolaget år 1971.

Under 80- och 90-talet var Janet Jackson skivbolagets storsäljande artist. 

 
Skivbolag och skivmärken bildade 1962
Amerikanska skivbolag och skivmärken
Richard Armitage

Richard Armitage, född 22 augusti 1971 i Leicester, Leicestershire, är en brittisk skådespelare som i Sverige är mest känd för sin roll som dvärgen Thorin Ekensköld i Hobbit-trilogin, och som Sir Guy av Gisborne i BBC:s storsatsning Robin Hood som producerats 2006-2008 och resulterats i tre säsonger som sänts på TV4.

Filmografi 
 1999 – This Year's Love – Självbelåten man på party
 1999 – Star Wars: Episod I – Det mörka hotet – Slag piloten
 1999 – Cleopatra – Epiphanes
 2001 – Macbeth – Angus
 2001 – Doctors – Dr. Tom Steele
 2001 – Casualty – Craig Parker
 2002 – Sparkhouse – John Standring
 2002–2010 – Spooks – Lucas North
 2003 – Kalla fötter – Lee
 2003 – Ultimate Force – Kapten Ian Macalwain
 2003 – Between The Sheets – Paul Andrews
 2004 – North & South – John Thornton
 2005 – Frozen – Steven
 2005 – Kommissarie Lynley:  Gudomlig proportion – Philip Turner
 2005 – Malice Aforethought – William Chatford
 2005 – The Golden Hour – Dr. Alec Track
 2005 – ShakespeaRe-Told – Peter Macduff
 2006 – The Impressionists – Ung Claude Monet
 2006–2007 – Ett herrans liv – Harry Kennedy
 2006–2008 – Robin Hood – Sir Guy av Gisborne
 2007 – Inspector George Gently – Ricky Deeming
 2007 – Miss Marie Lloyd – Percy Courtney
 2007 – Miss Marple – Philip Durrant
 2009 – Moving On – John Mulligan
 2010-2011 – Strike Back – John Porter
 2011 – Captain America: The First Avenger – Heinz Kruger
 2012 – Hobbit: En oväntad resa – Thorin Ekensköld
 2013 – Hobbit: Smaugs ödemark – Thorin Ekensköld
 2014 – Hobbit: Femhäraslaget – Thorin Ekensköld
 2014 – Into the Storm – Gary Fuller
 2015 – Sleepwalker
2016 - Brain on fire - Tom Cahalan
 2016-2019 – Berlin Station – Daniel Miller 
 2016 – Alice i spegellandet – Kung Oleron

Externa länkar 

Män
Födda 1971
Brittiska skådespelare
Levande personer