kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Mindre svartvråk

Mindre svartvråk (Buteogallus anthracinus) är en amerikansk fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar. Arten är vida spridd från sydvästra USA genom Centralamerika till Peru. Den minskar i antal men beståndet anses ändå vara livskraftigt.

Utseende och läten 
Mindre svartvråk är en stor (42–48 cm) helt svart eller brunsvart vråk med kort stjärt och mycket breda vingar. Nära stjärtroten syns ett brett vitt band, påtagligt i flykten. Armpennorna är rosttonade och en ljus fläck syns på handpennorna.

  
Ungfågeln är brunaktig, fläckad och streckad både under och ovan. På huvudet syns ett mörkare område runt ögat, ett ljusare ögonbryns- och strupsidesstreck  och streckad hjässa. Stjärten är kraftigt bandad och tydligt längre än hos den vuxna fågeln.

Lätet är serie med tio till 15 snabba och gälla visslingar som ökar i tonhöjd och styrka.

Utbredning och systematik
Mindre svartvråk förekommer från sydvästra USA till norra Peru. Den delas in i fem underarter med följande utbredning:
 Buteogallus anthracinus anthracinus – sydvästra USA, norra Sydamerika, St Vincent och Trinidad
 Buteogallus anthracinus utilensis – från Cancún till Cozumel och på öar i Hondurasbukten
 Buteogallus anthracinus rhizophorae – vid stillahavskusten i El Salvador och Honduras
 Buteogallus anthracinus bangsi – vid stillahavskusten i Costa Rica och Panama, Pärlöarna
 Buteogallus anthracinus subtilis – vid stillahavskusten i Colombia, Ecuador och nordligaste Peru

Kubasvartvråk (Buteogallus gundlachii) ansågs tidigare vara en underart till mindre svartvråk, men har nu fått egen artstatus. Å andra sidan behandlas taxonet subtilis, tidigare urskild som den egna arten "mangrovesvartvråk", genomgående som en underart av mindre svartvråk.

Levnadssätt 
Mindre svartvråk hittas i skogsområden nära vattendrag, i Sydamerika (subtilis) uteslutande i mangroveträsk. Där jagar den från en sittplats på en låg gren eller sten intill grunt vatten och dyker därifrån direkt ner på bytet. Födan består av reptiler, groddjur, fisk och småfåglar. Den häckar i ett högt träd, i USA i en poppel.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal på grund av förstörelse av våtmarker, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Beståndet uppskattas till två miljoner vuxna individer.

Namn 
Mindre svartvråkens vetenskapliga artnamn anthracinus betyder "kolsvart".

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i nearktiska regionen
Fåglar i neotropiska regionen
Savannvråk

Savannvråk (Buteogallus meridionalis) är en huvudsakligen sydamerikansk fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar.

Utseende och läte 

Savannvråken är en 46–61 cm lång vråk med en vikt på 845 g. Sittande fågel sitter mycket lodrätt och benen är påtagligt långa. Adulta fågeln har roströd kropp, ovantill gråfläckad och undertill fint svartbandad. Vingpennorna på de långa och breda vingarna är svarta och stjärten är bandad i svart och vitt. Benen är gula. Lätet beskrivs som ett ljudligt skri, "keeeeru".

Ungfågeln liknar den adulta, men har mörkare ovansida, ljusare undersida med grövre bandning och ett vitaktigt ögonbrynsstreck.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer från västra Panama till Brasilien och norra Argentina. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Savannvråken hittas i kärr och gräsmarker. Den livnär sig på små däggdjur, ödlor, ormar, krabbor och stora insekter. Den jagar ofta från sittplats varifrån den sveper ner på sitt byte, men kan också födosöka till fots. Vid gräsbränder kan ett antal individer samlas.

Häckning 
Boet av kvistar fodrat med gräs placeras i en palm. Däri lägger den ett enda vitt ägg. Ungen är flygg efter 6,5 till 7,5 veckor.

Status 
Arten har ett rätt stort utbredningsområde och beståndet anses stabilt. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar den därför som livskraftig (LC). Beståndet uppskattas till i storleksordningen fem till 50 miljoner vuxna individer.

Referenser

Tryckta källor

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i neotropiska regionen
Större svartvråk

Större svartvråk (Buteogallus urubitinga) är en fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar. Den har en vid utbredning från Mexiko söderut till norra Argentina. Arten minskar i antal, men beståndet anses ändå vara livskraftigt.

Utseende och läten 
Större svartvråk är en stor (56–64 cm) rovfågel med mycket breda vingar och kort stjärt. Fjäderdräkten är huvudsakligen svart, med svartspetsad vit stjärt. Näbben är svart, benen gula liksom vaxhuden. Könen är lika, men ungfåglarna är mörkbruna ovan med fläckar och streck. Undersidan är mörkfläckat beige och stjärten är grå- och svartbandad. Lätet beskrivs som ett pipande "ooo-wheeeeee".

Utbredning och systematik
Större svartvråk delas in i två distinkta underarter med följande utbredning:
 Buteogallus urubitinga ridgwayi – förekommer i låglänta områden från norra Mexiko till västra Panama
 Buteogallus urubitinga urubitinga – förekommer österut från Panama genom Sydamerika till norra Argentina

En större svartvråk observerades på South Padre Island i Texas, USA i april 2018. I augusti samma år återsågs sannolikt samma individ i Maine. Efter att ha inte ha setts i flera månader dök den senare upp i Deering Oaks park i Portland, Maine, 
där den blev kvar tills den togs om hand under en snöstorm 20 januari 2019. Fågeln avlivades senare på grund av kraftiga frostskador på benen. I januari 2020 stoppades den upp med målet att placeras på Maine State Museum.

Släktskap 
I släktet Buteogallus är större svartvråk trots namnet inte nära släkt med mindre svartvråk (B. anthracinus). Istället visar genetiska studier att den utgör systerart till artparet chacoörn och eremitörn, tidigare i Harpyhaliaetus. Dessa inkluderas därför numera i Buteogallus.

Levnadssätt 
Större svartvråk hittas i kustnära skogar och öppen skogsmark nära vatten. Födan består av reptiler och andra små ryggradslösa djur men även insekter som den oftar jagar till fots. Utmed Amazonfloden och dess bifloder har den setts räda hoatzinkolonier på jakt efter ägg och ungar. Den bygger ett stort bo av kvistar och grenar i ett träd, vari den lägger vanligen ett enda mörkfläckigt vitaktigt ägg.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar därför arten som livskraftig (LC). Beståndet uppskattas till i storleksordningen en halv till fem miljoner vuxna individer.

Namn 
Större svartvråkens vetenskapliga artnamn urubitinga kommer från tupíspråkets Urubú tinga, "stor svart fågel", som används som namn på en rovfågel.

Referenser

Tryckta källor

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i neotropiska regionen
Kroknäbbsglada

Kroknäbbsglada (Chondrohierax uncinatus) är en amerikansk fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar. Den är vida spridd i Centralamerika och Sydamerika söderut till norra Argentina, men häckar också med några få par i allra sydligaste Texas i USA. Arten minskar i antal men beståndet anses ändå vara livskraftigt.

Utseende och läte 
Kroknäbbsgladan är en säregen medelstor (39–51 cm) rovfågel med mycket kraftig och nästan svullen krokförsedd näbb, lång stjärt och tydligt paddelformade vingar. Flykten är studsande och vingslagen lösa och djupa. Hanen är helgrå med vitbandad undersida och tre svarta band på stjärten. Honan är brun ovan och grovt rostbandad under. Ungfågeln är svart ovan med vitt på undersidan som också sträcker sig upp på nacken.

Den är mycket lik kubagladan som tidigare och i viss mån fortfarande behandlas som en underart till kroknäbbsgladan. Kubagladan är dock mindre samt har ännu större helgulnäbb och bandat halsband.

Lätet hörs sällan, ett kluckande eller skallrande tjatter.

Utbredning och systematik 
Kroknäbbsglada delas upp i två underarter med följande utbredning:
 Chondrohierax uncinatus uncinatus – förekommer från södra USA och västra Mexiko till Brasilien och norra Argentina
 Chondrohierax uncinatus mirus – förekommer på Grenada i Små Antillerna

Tidigare behandlades kubaglada som en underart till kroknäbbsglada. Numera erkänns den vanligen som egen art på basis av skillnader i utseende och genetik.

Levnadssätt 
Kroknäbbsgladan hittas i skogsområden där den tillbringar dagen med att klättra runt bland låga grenar på jakt efter trädlevande sniglar. Den ses vanligen i familjegrupper med tre till fem individer. Endast undantagsvis ses den i flykten på morgonen och eftermiddagen när den tar sig mellan boet, sovplats och födosökningsområde. Fåglar på Grenada (underarten mirus) häckar maj till november.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Beståndet uppskattas till 200 000 vuxna individer.

Namn 
Kroknäbbsgladans vetenskapliga artnamn uncinatus betyder "krökt" efter latinets uncus, "krok".

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i neotropiska regionen
Sahelormörn

Sahelormörn (Circaetus beaudouini) är en hotad fågel i familjen hökar som förekommer i Afrika, i ett band strax söder om Sahara.

Utseende 
Sahelormörnen är med en kroppslängd på 60–66 cm en stor ormörn. Ovansidan är gråbrun med tre till fyra band på stjärten. Buken är vit med mörk bandning. Den är ljusgrå på vaxhuden, liksom på benen. Ungfågeln är helt mörkbrun ovan och under, med vit streckning på huvudet och bandning på flankerna. Arten är mycket lik ormörnen som förekommer i sahelormörnens utbredningsområde vintertid, men denna är något större och med proportionellt längre vingar. Adulta sahelormörnen har enfärgade vingundersidor, medan ormörnens är mörkbandade.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i Afrika från sydvästra Mauretanien söderut till Guinea och österut till sydvästra Sudan, västra Sydsudan och möjligen norra Uganda. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Sahelormörnen hittas i savannartade miljöer. Den kretsar ofta och ryttlar även ibland.

Status 
Sahelormörnen har ett stort utbredningsområde, men världspopulationen uppskattas understiga endast 10.000 vuxna individer och den tros minska kraftigt i antal. Internationella naturvårdsunionen IUCN anser den vara hotad och placerar den i hotkategorin sårbar.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar M. Beaudouin som samlade i Portugisiska Guinea för bröderna Verreauxs Parisbaserade handel med specimen.

Galleri

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Ormörnar
Fåglar i etiopiska regionen
Flodormörn

Flodormörn (Circaetus cinerascens) är en fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar.

Utseende och läte 
Flodormörnen är en knubbig, mörkbrun rovfågel med tvärbandad undersida, gula ben och ordentligt gul längst in på näbben. I flykten syns ett tydligt brett vitt band på stjärten. Brun ormörn är mycket större med gråvit vaxhud och grå ben. Lätet är ett märkligt, tillstrypt "whaaat-hooooa".

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i Afrika söder om Sahara, mer precist från Senegal och Gambia österut till västra Etiopien och söderut till Zambezifloden, i söder till Angola, i öster nordöstra Namibia och Botswana och i öster till Zimbabwe och Moçambique. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Flodormörnen hittas i skogsområden intill floder, därav namnet, men födosöker även i buskmarker och jordbruksområden. Den undviker regnskog. Fågeln kan ses sitta stilla långa perioder och kretsflyger sällan.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar därför arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Ormörnar
Fåglar i etiopiska regionen
Brun ormörn

Brun ormörn (Circaetus cinereus) är en afrikansk fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar.

Kännetecken

Utseende 
Brun ormörn gör skäl för sitt namn genom att vara en helt mörkbrun rovfågel. Den är en medelstor örn med en kroppslängd på 66-75 centimeter och vingbredd på 160-185 centimeter. I flykten syns omärkta vitaktiga vingpennor kontrastera mot den mörka kroppen och mörka undre vingtäckarna. Stjärten är även den mörkbrun, med tre smala bleka band. Ungfågeln liknar den adulta, men kan ha vita inslag på huvud eller undersidan.

Läten 
Den bruna ormörnen är mestadels tystlåten, men i flykten kan ett kväkande "hok-hok-hok-hok" höras.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i Afrika söder om Sahara, från Senegal och Gambia till norra Etiopien och söderut till Sydafrika. Ett fynd finns från norra Mauretanien. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Brun ormörn förekommer i öppen savannskogslandskap, men förekommer till skillnad från svartbröstad ormörn (Circaetus pectoralis) inte i mer arida stäpp- eller gräsmarker. Långa perioder sitte den stilla väldigt upprätt från en utkiksplats. Den kretsar men ryttlar sällan eller jagar från luften. Fågeln livnär sig nästan uteslutande på ormar, framför allt giftiga arter, men tar också ödlor och andra små däggdjur.

Häckning 
Fågeln bygger ett litet kvistbo som göms i toppen av ett tätt träd och fodras med färska löv. Honan ruvar för det mesta, eller enbart, det enda ägget medan hanen förser henne med mat. Ägget ruvas i hela 50 dagar, vilket är ovanligt länge för en art av denna storlek. 100 dagar efter kläckning lämnar ungarna boet.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Världspopulationen kan räknas i tiotusentalet individer. I Västafrika minskar arten till följd av habitatförlust och överbetning.

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Ormörnar
Fåglar i etiopiska regionen
Kustormörn

Kustormörn (Circaetus fasciolatus) är en hökfågel i familjen hökar. Den förekommer i östra Afrikas kusttrakter.

Utseende 
Kustormörnen är en liten (60 cm) ormörn med bandad undersida och tre vita tvärband på den relativt långa stjärten. Ovansidan är mörkbrun och undersidan rostbrun, nedanför bröstet vitbandad. Ansiktet är grått. Ungfågeln är svartstreckat vit under. Vaxhuden är gul, liksom benen. Liknande flodormörnen har endast ett vitt tvärband på den kortare stjärten och är i mindre utsträckning tvärbandad undertill.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer främst utmed kusten från södra Somalia till östra Sydafrika. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Status 
Kustormörnen är en fåtalig fågel, med en uppskattad världspopulation på endast mellan 1 000 och 3 000 individer. Den tros dessutom minska i antal till följd av habitatförlust. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som nära hotad.

Referenser

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Ormörnar
Fåglar i etiopiska regionen
Svartbröstad ormörn

Svartbröstad ormörn (Circaetus pectoralis) är en fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar.

Utseende och läte 
Svartbröstad ormörn är en medelstor mestadesl brun örn med gula ögon och ofläckad vit buk. I flykten syns brunbandade vita vingar. Ungfågeln är mestadels rostbrun. Sahelormörnen har brunbandad buk och stridsörnen är mycket störe med bruna fläckar på vita undersidan och enhetligt bruna vingundersidor.

Utbredning och systematik 
Svartbröstad ormörn förekommer från östra Sudan och Etiopien till Sydafrika. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Svartbröstad ormörn förekommer nomadiskt i savann, slätter och halvöken. Där lever den huvudsakligen av ormar och ödlor som den ibland fångar genom ryttling.

Status 
Arten har ett stort utbredningsområde och beståndet anses stabilt. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar den därför som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Ormörnar
Fåglar i etiopiska regionen
Australisk kärrhök

Australisk kärrhök (Circus approximans) är en fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar.

Utseende 
Australisk kärrhök är en medelstor rovfågel med långa ben och långa, smala vingar. Adulta fåglar har en varierande fjäderdräkt, men övergumpen är alltid vit. Ungfågeln är mörkare under.

Utbredning och systematik 
Australisk kärrhök är vida spridd i australiska regionen samt i sydvästra Oceanien. Vanligtvis behandlas den som monotypisk, men vissa delar in den i två underarter med följande utbredning:
 Circus approximans approximans – Vanuatu, Nya Kaledonien och Loyautéöarna österut genom Melanesien och västra Polynesien till Tonga
 Circus approximans gouldi – Australien (förutom torra inlandet), Tasmanien, Nya Zeeland och Chathamöarna

Levnadssätt 
Australisk kärrhök ses flyga långsamt och lågt över öppna miljöer, med vingarna hållna i ett grund V. Den häckar i vassbälten och påträffas vanligen i och kring våtmarker.

Status 
Arten har ett stort utbredningsområde och beståndet anses stabilt. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar den därför som livskraftig (LC).

Bilder

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Kärrhökar
Fåglar i australiska regionen
Fläckig kärrhök

Fläckig kärrhök (Circus assimilis) är en fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar.

Utseende 
Fläckig kärrhök är en långbent, medelstor rovfågel med långa och smala vingar. Adulta fågeln har kastanjebrun undersida med tydliga vita fläckar. Ungfågeln är istället streckad under. Jämfört med australisk kärrhök är den slankare, med längre stjärt och bredare vingar. Denna är också gråare eller mycket mörkare. Honan är upp till 25 % större än hanen.

Utbredning och systematik 
Fågelns utbredningsområde omfattar Sulawesi, Sulaöarna, östra Små Sundaöarna och Australien. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Fläckig kärrhök ses flyga lågt och långsamt över öppna miljöer, i torrare terräng än australisk kärrhök. Den kan ofta påträffas sittande på staketstolpar. Den häckar i skogsplandskap, men undviker våtmarker.

Status 
Arten har ett stort utbredningsområde och beståndet anses stabilt. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar den därför som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Kärrhökar
Fåglar i australiska regionen
Långvingad kärrhök

Långvingad kärrhök (Circus buffoni) är en fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar.

Utseende 
Långvingad kärrhök gör skäl för sitt namn med sina ovanligt långa vingar, och även stjärten är lång. Liksom andra kärrhökar glider den med vingarna lyfta i ett V. Hanen är vit buk och mörkgrått på rygg, huvud och strupe. De större honorna har i stället brunt på rygg och huvud. En sällsynt mörk form förekommer även, med helmörkt på kropp och vingundersidor. Ungfågeln liknar honan men är kraftigt streckad på bröstet.

Utbredning 
Fågeln förekommer i gräsmarker i norra Sydamerika (Colombia oc Venezuela, längs med kusten i Franska Guyana, Guyana och Surinam) och på Trinidad och Tobago, samt gräsmarker i Brasilien, inklusive det brasilianska höglandet, Bolivia, Paraguay, Uruguay, delar av nordöstra Argentina och i ett område kring Valparaíso i Chile.

Systematik 
Genetiska studier visar vidare att kärrhökarna är inbäddade i höksläktet Accipiter så som det är traditionellt är konstituerat. De står faktiskt närmare duvhöken genetiskt än vad den senare står nära sparvhöken. Det medför att antingen bör de distinkta kärrhökarna inkluderas i Accipiter eller så bör Accipiter delas upp i flera mindre släkten. Inga internationella taxonomiska auktoriteter har dock ännu implementerat resultaten från studierna i deras taxonomier. Långvingad kärrhök behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC).

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar den franska naturforskaren George-Louis Leclerc Comte de Buffon (1707-1788).

Bildgalleri

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Kärrhökar
Fåglar i neotropiska regionen
Grå kärrhök

Grå kärrhök (Circus cinereus) är en fågel i familjen hökartade rovfåglar inom ordningen hökfåglar. Den förekommer i Sydamerika från Anderna i Colombia söderut till Eldslandet. Arten är fåtalig och tros minska i antal men beståndet anses vara livskraftigt.

Utseende 
Hane grå kärrhök är en silvergrå rovfågel med tunna tvärband undertill i rostrött. Hona och ungfågel är gråbrun ovan, undersidan tvärbandad hos honan, längsstreckad hos ungfågeln. I alla dräkter syns ett vitt band på övergumpen.

Utbredning och systematik 
Fågeln har ett stort utbredningsområde från de andinska delarna av Colombia i norr ända ner till Eldslandet och Falklandsöarna i de sydligaste delarna av Sydamerika. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter. DNA-studier visar att den står närmast amerikansk kärrhök (C. hudsonicus).

Levnadssätt 
Grå kärrhök hittas i öppna miljöer, ofta nära sjöar och våtmarker. Den ses vanligen i flykten när den jagar med vingarna ställda i ett grunt V. Fåglar påträffas också sittande, på marken eller stolpar, inte i träd eller högre upp.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattas till mellan 12 000 och 38 000 par.

Bilder

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Kärrhökar
Fåglar i neotropiska regionen