kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Javier Bardem

Javier Ángel Encinas Bardem, född 1 mars 1969 i Las Palmas, Gran Canaria, Kanarieöarna, är en spansk skådespelare.

Han är den första spanska skådespelaren som blivit nominerad och belönad med en Oscar. Han belönades med en Oscar för bästa manliga biroll för rollen som Anton Chigurh i filmen No Country for Old Men.

Biografi 
Släkten Bardem har varit delaktig i spansk filmindustri ända sedan dess tidigaste dagar. Hans syskon Mónica Bardem och Carlos Bardem är också skådespelare. Hans mor, Pilar Bardem (1939-2021), var skådespelare inom film och television och mycket populär i Spanien. Hans morbror Juan Antonio Bardem var en framgångsrik spansk manusförfattare och regissör som låg bakom ett 20-tal filmer. Hans morfar Rafael Bardem (1889-1972) var skådespelare och var med i ett 100-tal filmer mellan 1940 och 1969 och på sin tid en av Spaniens mest folkkära skådespelare.

Javier Bardem debuterade som skådespelare redan som sexåring i TV-serien El Pícaro. Som tonåring spelade han i flera TV-serier och gjorde turnéer i Spanien med en fri teatergrupp. Senare började han med måleri och studerade i Escuela de Artes y Officios i Madrid. Han idrottade som tonåring och hade länge en plats i det spanska rugbylandslaget.

Bardem är sedan 2010 gift med skådespelaren Penélope Cruz. Tillsammans har de två barn.

Filmkarriär 
1992 spelade han i filmen Jamón, jamón (svensk titel Ät mej!), en film som fick internationellt uppmärksamhet. Men hans populära roll som sexhungrig fläskdistributör gjorde honom orolig för att bli en sexsymbol och han har därefter medvetet undvikit liknande roller.
Istället har han vunnit erkännande för sin förmåga att spela vitt skilda roller och har varit nästan oigenkännlig mellan olika filmer.
Hans internationella genombrott kom i filmen Before Night Falls från år 2000 där han spelade den kubanska poeten Reinaldo Arenas. För denna roll nominerades han till en Oscar år 2001 i kategorin bästa manliga skådespelare. Han är den första spanska skådespelare som nominerats till priset. För samma roll tilldelades han även fem andra filmpris.

Bland övriga uppmärksammande roller kan nämnas att han spelade huvudrollen i Gråta med ett leende från 2004 som vann Oscar för bästa utländska film. Filmen, som baseras på en sann händelse, handlar om Ramón Sampedro, en spansk skeppsmekaniker som drabbas av tetraplegi och kämpar i 30 år för dödshjälp.

Sitt stora internationella genombrott för den breda filmpubliken fick han i Joel och Ethan Coens film No Country for Old Men från 2007 som den våldsamme psykopaten Anton Chigurh som använder en bultpistol för att döda sina offer. Han belönades med en Oscar för den rollen. 2011 nominerades han igen, denna gång för huvudrollen som Uxbal i Alejandro González Iñárritus film Biutiful.

Javier Bardem satt i juryn vid Filmfestivalen i Cannes 2005.

Filmografi
 (okrediterad)
 (okrediterad)
 

 

 
 

 

 

 

 

 
 
 
 
 
 
 

 

 (kortfilm)
 (röstroll)

Referenser

Noter

Webbkällor 
 

Födda 1969
Spanska skådespelare under 1900-talet
Män
Levande personer
Personer från Kanarieöarna
Oscar för bästa manliga biroll
Spanska skådespelare under 2000-talet
Dominic Dale

Dominic Dale, (född Christopher Dale 29 december 1971 i Coventry), är en walesisk professionell snookerspelare och emellanåt snookerkommentator för brittiska BBC.

Karriär 
Dale har vunnit två rankingturneringar i karriären, i den första av dessa - Grand Prix 1997 - vann han tävlingen rankad som nummer 57 i världen. Då besegrade Dale världstvåan John Higgins i finalen med 9-6. Det tog honom tio år ett upprepa bedriften; i finalen av Shanghai Masters 2007 vann Dale över landsmannen Ryan Day med 10-6. Innan dess låg han under med 2-6 och vann åtta upplägg i rad. Hans bästa resultat i Snooker-VM kom 2000, då han nådde kvartsfinal.

Hösten 2010 vann han en av deltävlingarna i den nystartade Players Tour Championship, och kvalificerade sig därmed för tourens finalspel följande vår. Dale är för övrigt den ende snookerspelaren i världen som vunnit mer än en rankingtitel utan att någonsin ha varit rankad bland topp-16.

Privatliv 
Dales hårstil och sinne för klädsel gör honom till en av dem mer excentriska spelarna i snookerkretsen. Hans intressen inklusive snooker är souvenirer och Art Deco. Han är ett fan av tv-serien Vänner, filmer av Mario Lanza och TV-programmet Bargain Hunt. Efter segern i Shanghai Masters framförde han My Way för publiken. Han sjöng även Happy Birthday to You för Terry Griffiths under BBC:s sändning från Grand Prix 2007.

Dale bor sedan 2007 i Wien, Österrike, tillsammans med sin flickvän Katharina.

Titlar

Rankingtitlar 
Grand Prix - 1997 
Shanghai Masters - 2007

Mindre rankingtitlar 
Players Tour Championship 6 - 2010

Andra titlar 
Nations Cup (med Wales) - 1999

Källor

Referenser

Externa länkar 

Profil på Global Snooker
Profil på World Snooker

Walesiska snookerspelare
Födda 1971
Män
Levande personer
Personer från Coventry
Joy Fielding

Joy Fielding, född Tepperman 18 mars 1945 i Toronto, Ontario, är en kanadensisk författare. Hon startade sin karriär tidigt och en lång rad av hennes böcker har översatts till svenska.

Hon bor fortfarande i födelsestaden Toronto.

Verk (översatta till svenska) 
(Översättning Gertrud Hemmel, förlag Bonnier, om ej annat anges)
 Spårlöst försvunna (Kiss mommy goodbye) (1982)
 Den andra kvinnan (The other woman) (1983)
 Våldtagen (Life penalty) (översättning Sture Hammenskog, 1985)
 Djupt vatten (The deep end) (översättning Sture Hammenskog, 1987)
 En sommar i Florida (Good intentions) (1990)
 Bilden av en främling (See Jane run) (1992)
 Ingen återvändo (Tell me no secrets) (1994)
 Hotet från en okänd (Don't cry now) (1995)
 Brottstycken (Missing pieces) (1997)
 Låtsasleken (The first time) (2000)
 När skymningen faller (Grand Avenue) (2002)
 Försvunnen (Lost) (2005)
 Jag ska hitta dig en dag ... (Mad River Road) (2007)

Källor

Externa länkar 
Officiell hemsida

Födda 1945
Kanadensiska författare
Engelskspråkiga författare
Alumner från University of Toronto
Kvinnor
Levande personer
Brutal death metal

Brutal death metal eller Slam är en subgenre inom death metal och grindcore som bland annat karakteriseras av sin särskilda sångstil och speciella sångstruktur. Brutal death metal ligger ofta nära technical death metal, och många band kombinerar dessa båda stilar; några sådana exempel är Defeated Sanity, Disgorge, Cannibal Corpse, Disavowed och Malignancy. Suffocation är för många brutal death metalband en stor inspirationskälla tillsammans med Cannibal Corpse och för senare band även Disgorge.

En vanligt förekommande term inom brutal death metal är slam groove (böjningar av orden förekommer, till exempel Hyper Groove Brutality, Groovy Death Metal, Slamming Brutality etcetera). Slam groove betecknar ett spelsätt som utgörs av långa, kraftigt dämpade noter vilket skapar ett "gung" i musiken. Detta spelsätt brukar blandas in i låtar och kallas ofta för "breaks" då de ger ett avbrott i den snabba musiken (en viss likhet med breakdown i metalcore och deathcore). 

Devourment brukar räknas som det första "slam groove-bandet" då de vände på konceptet med breaks och började spela tung musik med inslag av extremt snabba partier ofta med så kallade one hand-rolls (en teknik som tillåter trummisen att spela 16-delsnoter med en hand). Andra band som har mycket slam groove i sina låtar är exempelvis Mortician, Digested Flesh, Abominable Putridity, Disconformity, Stabwound och Vomit Remnants.

Grupper/band 
Abominable Putridity
Aborted
Bloodbath (melodisk)
Brain Drill (teknisk)
Brodequin
Broken Hope
Cannibal Corpse
Carnal Engorement (teknisk brutal)
Carnifex 
Cattle Decapitation
Cephalotripsy
Clitoridus Invaginatus
Crimson Thorn
Cryptopsy (teknisk)
Deeds of Flesh
Defeated Sanity
Deicide
Devourment
Digested Flesh
Disavowed
Disconformity
Disgorge
Dying Fetus
Encryptor
Exmortem
Fleshcrawl (melodisk)
Godhate
Gorerotted
Homophobic Fecalpheliac
Immersed in Blood
Immolation
Incantation
Insision
Inveracity
Job for a Cowboy (deathcore)
Katalepsy
Kraanium
Krisiun
Malignancy
Misery Index
Monstrosity
Mortician
Necrophagist (teknisk)
Necrotorture
Nile (teknisk)
Obituary
Obliteration
Severe Torture
Sinister
Six Feet Under
Skinless
Soils of Fate
Suffocation (teknisk)
Suicide Silence (deathcore)
Throneaeon
Tortured Conscience (teknisk)
Torture Killer
Trojan (deathcore och teknisk)
Vile
Stabwound
Syn:drom
Visceral Bleeding
Vital Remains (även melodisk och black)
Vomit Remnants
Vomitory
Vore
Vulvectomy
Wormed

Referenser 
"How brutal death metal is confronting its misogyny problem"

Death metal

en:Death metal#Subgenres
Bo Ljungberg (friidrottare)

Bo Alexander Ljungberg, född 21 november 1911 i Stoby församling, Kristianstads län, död 19 mars 1984 i Jönköping, var en svensk friidrottare (stavhopp, trestegshopp och mångkamp). Han tävlade för först IFK Hässleholm (fram till och med 1929), därefter för Malmö AI och vid sitt sista SM år 1944 för Alingsås IF. Han utsågs 1934 till Stor Grabb nummer 80 i friidrott.

Civilt utbildade han sig till jur. kand. Han var under en period ledamot i Svenska Friidrottsförbundets styrelse. Ljungberg är begravd på Skogskyrkogården i Jönköping.

Främsta meriter 
Ljungberg hade svenska rekordet i stavhopp 1935–1946. Under perioden 1932 till 1944 vann han totalt 20 SM-medaljer i stavhopp, trestegshopp och tiokamp, varav två guld i stav och tre 3 i tresteg.

Han kom sexa i stav vid OS 1936, och vid EM 1934 och 1938 tog han silver.

Idrottskarriär 
Ljungberg vann vid SM 1932 guld både i stavhopp (på 3,85 m) och tresteg (14,33 m).

Han upprepade bedriften 1934, fast på andra resultat (4,00 resp. 14,73 m - det senare hans personliga rekord). Detta år tog han även silvermedaljen i stav vid EM i Turin (på 4,00 m).

Ljungberg vann 1935 för tredje gången SM-guld i tresteg (resultat 14,49 m). Den 5 oktober 1935 slog han dessutom i Lund Henry Lindblads svenska rekord i stavhopp från 1931 (4,13 m) med ett hopp på 4,15 m. Detta skulle slås 1946 av Lars Andrén.

Vid OS 1936 kom han delad sexa i stavhopp på 4,00 m.

Vid EM 1938 i Paris tog han silver i stav, åter på resultatet 4,00 m.

Personliga rekord 
 Stavhopp: 4,15 m (Lund 5 oktober 1935)
 Tresteg: 14,73 m (Stockholms Stadion 18 augusti 1934)
 Tiokamp: 6507/6068 poäng (Norrköping 25 juli 1937). Serie: 11,6s 6,86m 12,27m 1,75m 56,5s 16,3s 38,39m 3,90m 53,26m 5:44.9min

Referenser 

Svenska stavhoppare
Svenska trestegshoppare
Svenska mångkampare
Svenska mästare i stavhopp
Svenska mästare i tresteg
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1936 från Sverige
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1936
Mottagare av Stora grabbars och tjejers märke
Svenska idrottare under 1900-talet
Personer från Stoby socken
Gravsatta på Skogskyrkogården i Jönköping
Födda 1911
Avlidna 1984
Män
Friidrottare i IFK Hässleholm
Friidrottare i Malmö AI
Friidrottare i Alingsås IF
Redondo Beach

Redondo Beach är en stad i Los Angeles County, Kalifornien, USA. Staden ligger i South Bay-regionen och räknas som en av de tre "Beach Cities". Redondo Beach gränsar bland andra till Hermosa Beach, Manhattan Beach och Torrance.
En stor del av tv-serien The O.C spelades även in här.

Befolkningen var 63261 personer vid folkräkningen år 2000.

Geografi 
Enligt United States Census Bureau, har staden en total areal på 16,7 km².  16,3 km² av arealen är land och  0,4 km² är vatten.

Befolkning 
Enligt folkräkningen år 2000 fanns det  invånare fördelat på 78,62% "vita", 2,52% Afroamerikaner, 0,47% "amerikansk ursprungsbefolkning, 9,10% asiater, 4,37% "av annan ras" och 4,58% "av två eller flera raser". Latinamerikaner oavsett ras var 13,47% av beolkningen.

5,9% av befolkningen i Redondo Beach levde under fattigdomsgränsen (år 2004) jämfört med 13,1 % för hela USA och 13,3% för Kalifornien .

Begravningsplats
Redondo Beach har en begravningsplats, Pacific Crest Cemetery, belägen i North Redondo. Den svenske fotografen Måns Birger Bruzelius är begraven här.

Källor

Orter i Kalifornien
Orter grundade 1892
Los Angeles County
Lars Porsena

Lars Porsena (även stavat Lars Porsenna) var en etruskisk kung känd för sitt krig mot staden Rom. Han härskade över staden Clusium, ibland kallad Clevsin. Det finns inga kända datum för hans styre, men romerska källor anger det vanligtvis till runt 500 f.Kr.

Konflikten och slaget mot Rom 
Lars Porsena hamnade i konflikt med Rom efter den revolution, som 509 f.Kr. avsatte Roms siste kung Lucius Tarquinius Superbus. Den avsatte kungen, vars familj var etruskisk, vädjade till Lars Porsena om hjälp att kuva den nya romerska republiken och denne gick med på att hjälpa till.

Vid denna tidpunkt finns dock divergerande uppgifter i källorna. Enligt de vanligaste romerska källorna, inklusive Livius, anlände Lars Porsena till Rom, men blev så imponerad av det mod Cajus Mucius och Horatius Cocles visade vid försvaret av staden, att han valde att sluta fred.

Andra källor anger dock att Lars Porsena faktiskt lyckades erövra staden och att det tog ett tag innan etruskerna drevs ut ur den. Inga av källorna säger, att Lucius Tarquinius Superbus återvände till tronen, men om Lars Porsena verkligen lyckades erövra Rom är det troligt, att han gjorde det med avsikten att styra över det själv, inte att återinsätta den förra dynastin.

Eftermäle 
Enligt de flesta skildringarna blev Lars Porsena begravd i en vackert utsmyckad grav i eller under staden han styrde över. Porsenas grav sägs ha haft en 15 meter hög rektangulär bas med 90 meter långa sidor. Den omgavs av pyramider och stora klockor.

Lars Porsenas grav blev, tillsammans med resten av Clusium, helt förstörd år 89 f.Kr. av den romerske generalen Cornelius Sulla.

Kuriosa 
Den nuvarande toskanska staden Chiusi har traditionellt ansetts som platsen för antikens Clusium, men nyligen påträffade fynd tyder på, att staden låg närmare Florens. Den arkeologiska utgrävningsplatsen Gonfienti kan komma att visa sig vara en del av antikens Clusium, som tros ha varit den största staden i Italien före Rom.

Gamla och nya teorier 
Larousse hävdade 1963, 1965 och 1973 att "Romerska myter ... uppträder ofta förklädda till historia" (enligt Georges Dumézils arbete). Detta stöder en ny teori (som ännu ej har blivit officiellt verifierad) om att Lars Porsena kan ha varit en inhemsk romersk variant av den grekiska krigsguden Ares, som har motsvarigheter i andra indoeuropeiska grenar. Det har dock hävdats att namnet Lars kommer från ett ord, som betyder "överherre". Den etruskiske guden Laran hade nyligen dessförinnan, identifierats som Ares, vilket ännu ej heller har verifierats, där y/j ibland glider över i l i italiska/romanska/latinska språk. Namnet Lars har också en likhet med Mars.

Se även 
 Cajus Mucius för den romerska myten
 Cloelia
 Lars Porsenas grav

Referenser

Noter

Externa länkar 

Antikens regenter
Roms kungatid
Personer under 500-talet f.Kr.
Nittiotalist

Nittiotalist kan syfta på:

 Nittiotalist – en person född på 1990-talet
 Nittiotalisterna – författare inom en riktning i svensk litteratur som etablerades på 1890-talet, se nittiotalet
Magdi Abdelhadi

Magdi Abdelhadi är en Londonbaserad frilansskribent, tidigare utrikeskommentator för BBC. Abdelhadi, som är född i Egypten, bodde i Sverige i 17 år, mellan 1978 och 1994, innan han flyttade till Storbritannien. Sommaren 2007 samt sommaren 2012 var han en av sommarpratarna i Sveriges Radios program Sommar.

Källor 

Egyptiska journalister
Män
Födelseår saknas
Levande personer
Sommarvärdar 2007
Sommarvärdar 2012
Kate Nash

Kate Marie Nash, född 6 juli 1987 i London, är en engelsk sångerska, skådespelare och musiker.
Nash släppte sitt första album Made of Bricks år 2007 och sitt andra album My Best Friend Is You år 2010.

Bakgrund
Kate Nash växte upp i Harrow i nordvästra London. Nash blev intresserad av musik under sin barndom. Hon lärde sig att spela piano på Sandbach School. Hon studerade teater på BRIT School for Performing Arts and Technology i södra London, och hon ansökte till Bristol Old Vic Theatre School men avslogs, varefter hon föll ned för en trappa och bröt foten. Under sin återhämtning kunde hon inte förflytta sig, så hennes mamma köpte henne en elgitarr. Nash började fokusera på sitt låtskrivande: hon började skriva lite nya låtar, gjorde klart gamla och beslutade sig för att hon skulle boka en spelning på en lokal bar i Harrow för sig själv att spela upp sina låtar.

Diskografi

Studioalbum
 2007 – Made of Bricks
 2010 – My Best Friend Is You
 2013 – Girl Talk
 2018 – Yesterday Was Forever

EP-skivor
 2010 – iTunes Festival: London 2010
 2012 – Death Proof
 2013 – Have Faith with Kate Nash This Christmas
 2017 – Agenda

Singlar
 2007 – "Caroline's a Victim" / "Birds" (dubbel A-sida)
 2007 – "Foundations"
 2007 – "Mouthwash"
 2007 – "Pumpkin Soup"
 2008 – "Merry Happy"
 2010 – "Do-Wah-Doo"
 2010 – "Kiss That Grrrl"
 2010 – "Later On"
 2013 – "3AM"
 2013 – "OMYGOD!"
 2013 – "Fri-End?"
 2014 – "Sister"
 2016 – "Good Summer"
 2016 – "My Little Alien"
 2017 – "Agenda"
 2017 – "Call Me"
 2018 – "Drink About You"
 2018 – "Life in Pink"
 2018 – "Hate You"

Referenser

Externa länkar 

 Officiell webbplats

Födda 1987
Engelska gitarrister
Engelska låtskrivare
Engelska popsångare
Engelska rocksångare
Kvinnor
Levande personer
Musiker från London
Uncle Tupelo

Uncle Tupelo var ett amerikanskt alt-countryband, bildat i Belleville, Illinois och aktivt mellan 1987 och 1994. Trots att bandet splittrades innan de hann få några verkliga kommersiella framgångar anses de ha haft ett stort inflytande på den alternativa countryns framväxt under 1990-talet och har ibland rentav angetts som genrens skapare.

Historik
Originaluppsättningen av Uncle Tupelo bestod av Jay Farrar (gitarr, sång), Jeff Tweedy (bas, sång) och Mike Heidorn (trummor). De tre hade tidigare spelat tillsammans i rockbandet The Primitives. När bandet omformades till Uncle Tupelo började de blanda punk och alternativ rock med countrymusik. Samtidigt började de i större utsträckning skriva sitt eget material, med Farrar och Tweedy som huvudsakliga låtskrivare. 1989 skrev de sitt första skivkontrakt med independentbolaget Rockville Records och gav året därpå ut albumdebuten No Depression.

No Depression följdes upp 1991 med Still Feel Gone. Som en reaktion på den alternativa rockens allt starkare ställning under början av 1990-talet valde bandet nu att istället renodla sina country- och folkinfluenser och gav 1992 ut det helt akustiska albumet March 16-20, 1992, producerat av R.E.M.-gitarristen Peter Buck. Strax därefter lämnade Heidorn för att ägna sig åt sin familj och han ersattes av Ken Coomer, tidigare i gruppen Clockhammer. Samtidigt värvades multiinstrumentalisterna Max Johnston och John Stirratt som deltidsmedlemmar. 

1992 skrev bandet kontrakt med det större skivbolaget Sire Records. Man debuterade för bolaget med albumet Anodyne, inspelat och utgivet 1993. Efter en därpå följande turné, under vilken man även gjorde nationell TV-debut i Late Night with Conan O'Brien, splittrades dock bandet till följd av slitningar mellan Farrar och Tweedy.

Efter uppbrottet fick Tweedy med sig Coomer, Johnston och Stirratt och bildade bandet Wilco. Farrar å sin sida återförenades med Heidorn och de bildade tillsammans med bröderna Jim och Dave Boquist gruppen Son Volt. Båda banden byggde vidare på den alternative country-trend som Uncle Tupelo startat.

Medlemmar
Tidigare medlemmar
Jay Farrar – gitarr, sång (1987–1994)
Mike Heidorn – trummor (1987–1992)
Jeff Tweedy – gitarr, basgitarr, sång (1987–1994)
Bill Belzer – trummor (1992)
Ken Coomer – trummor (1992–1994)
Max Johnston – violin, mandolin (1992–1994)
John Stirratt – basgitarr, gitarr (1992–1994)

Diskografi
Studioalbum

Samlingsalbum
 
		
Singlar
1990 – "I Got Drunk" / "Sin City"
1991 – "Gun" / "I Wanna Destroy You"
1992 – "Sauget Wind"
1994 – "The Long Cut + Five Live" (promo)
Annat
 (CD distribuerad till radiostationer. Förutom musik, innehåller den 60 minuter långa CD:n intervjuer med Jay Farrar, Mike Heidorn och Jeff Tweedy.

Externa länkar

Officiell webbplats
Factory Belt - The Unofficial Uncle Tupelo Archives
Uncle Tupelo på allmusic.com

Musikgrupper bildade 1987
Amerikanska alt-countrygrupper
Amerikanska rockgrupper
Musikgrupper upplösta 1994
Bofors 40 mm automatkanon

Bofors 40 mm är en svensk automatkanon utvecklad och tillverkad av Bofors, samt tillverkad på licens världen över.

40 mm lvakan m/36 
Under mellankrigstiden ledde flygets utveckling, främst störtbombtekniken, till ökade möjligheter att träffa små punktmål, till exempel fartyg. För att möta detta uppstod behovet av väl fungerande snabbskjutande luftvärnskanoner. Utländska typer hade visat sig mindre väl lyckade, varför marinförvaltningen år 1928 gav ett uppdrag till AB Bofors att utveckla en prototyp till en luftvärnsautomatkanon av 40 mm kaliber. Efter att först ha studerat en halvautomatisk pjäs, lyckades företaget ta fram en helautomatisk kanon som vid provskjutningar uppnådde eldhastigheten 130 skott per minut. Utvecklingen var klar i oktober 1933 och kom att benämnas 40 mm lvakan m/36. Kanonen kom att bli Bofors största framgång någonsin. Den kom att licenstillverkas av flera andra länder, och under andra världskriget kom den även att piratkopieras i tusentals exemplar och deltog på alla fronter under beteckningen "The Bofors Gun". Kanonen fanns också i dubbellavettage. Internationellt kallas kanonen generellt för Bofors 40 mm L/60.

L/60 varianter 
40 mm lvakan m/36 – Enpipig variant
40 mm lvakan m/40 – Dubbelpipig variant
40 mm lvakan m/36-43 – Dubbelpipig variant för lvkv m/43.

40 mm lvakan m/48 

Internationellt kallad Bofors 40 mm L/70, denna kanon har generellt varit lika lyckad som sin föregångare. Den har exporterats och licensbyggts av flera olika länder varav flera stormakter som till exempel Frankrike under beteckningen 40 mm mle51 t1.

Användning i Sverige 
40 mm Lvakan m/48 Kanonen har bland annat ingått i arméförband såsom Lvakan-kompanier och i Lvbataljon 48. Fortfarande finns kanonen på flottans fartyg. 14 st pjäser har under 00-talet renoverats och modifierats med elektrisk drift och med en kupol med låg radarmålyta. Dessa pjäser benämns 40 mm Mk2 och återfinns bland annat på HMS Carlskrona, korvetterna av Gävleklass samt minjaktfartygen av Kosterklass. Även de nya finska minjaktfartygen av Katanpääklass har fått denna pjäs, men det är oklart om dessa härrör från de ursprungliga 14 ombyggda pjäserna eller om det är fråga om en separat beställning. Eldhastigheten är 240 skott/min.

Med en eldhastighet om fyra granater per sekund, användes i armén vanligtvis spårljusspränggranater. Med ett så kallat ögonblickligt högkänsligt spetsanslagsrör, kan kanonen också användas mot mark- och sjömål.

Lvakankompaniernas uppgift var vanligtvis att bekämpa luftlandsättning medan kompanierna i Lvbataljon 48 oftast fick uppgiften att understödja flygvapnets basbataljoner även om uppgiften att skydda viktiga transportvägar (broar etc) också har förekommit.

Användare

Se även
Tantolundens luftvärnsställning

Referenser 

https://digitaltmuseum.se/011023038255/vapenplansch-ii l/60 varianter

Externa länkar 

Automatkanoner
Luftvärnskanoner
Svenska vapen
Produkter från Bofors
Krigsmateriel under andra världskriget