kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Gibsonöknen

Gibsonöknen ligger i Western Australia. Den är 155 000 kvadratkilometer och är den femte största öknen i Australien. Större är Stora Sandöknen, Stora Victoriaöknen, Tanamiöknen och Simpsonöknen. Gibsonöknen ligger söder om Stora Sandöknen och norr om Stora Victoriaöknen.

Gibsonöknen har fått sitt namn efter upptäcktsresanden Alfred Gibson, som avled här under en expedition ledd av Ernest Giles 1874.

Referenser

Externa länkar 

Öknar i Western Australia
Ludwig von Bertalanffy

Karl Ludwig von Bertalanffy, född 19 september 1901 i Atzgersdorf nära Wien (numera i Liesing, Wien), död 12 juni 1972 i Buffalo, delstaten New York, USA, var en österrikisk biolog, känd som en av grundarna av generell systemteori (GST). Generell systemteori beskriver system med växelverkande komponenter och kan tillämpas på biologi, cybernetik och andra områden. Bertalanffy menade att termodynamikens lagar kunde tillämpas på slutna system, men inte nödvändigtvis på "öppna system", så som levande varelser. Hans matematiska modell för hur en organism tillväxer över tid publicerades 1934 och används fortfarande.

Von Bertalanffy växte upp i Österrike och var yrkesverksam i Wien, London, Kanada och USA. Von Bertalanffy var relativt obemärkt under sin livstid, men betraktas idag som en av de viktigaste tänkarna inom systemteorin. Hans modell för individuell tillväxt, som publicerades 1934, finns i flera varianter, som används i olika biologiska modeller.

Den enklaste versionen är von Bertalanffys tillväxtekvation, uttryckt som en differentialekvation med längden  över tiden 

när  är tillväxttakten och  individens slutliga längd. Samma modell hade tidigare föreslagits av A. Pütter.

Teorin för dynamisk energibudget ger en mekanistisk förklaring av denna modell för fallet med isomorfer (organismer som inte ändrar form under sin tillväxt), som har konstant tillgång på föda.
Den inversa funktionen av tillväxttakten i von Bertalanffys ekvation ser ut att vara linjärt beroende av den slutliga längden, när man jämför olika nivåer av tillgång på föda. Ekvationens rot står för underhållskostnaderna, derivatan står för den takt metabolismen mobiliserar reserverna. Den slutliga längden är detsamma som organismens maximala längd vid obegränsad tillgång på föda.

Öppna system
Von Bertalanffys mest kända bidrag till systemteorin är hans teori om öppna system. Kallas ibland "mjukt" systemtänkande. Han menade att den klassiska vetenskapens modell, med slutna system helt bestämda av termodynamikens andra lag om ökande entropi, blir ohållbar inom biologin. Von Bertalanffy framhöll att ”fysikens vedertagna formel kan i princip inte tillämpas på den levande organismen, som är ett öppet system i stabilt tillstånd. Vi har fog för att misstänka att många egenskaper hos levande system som tycks paradoxala i ljuset av fysikens lagar, är konsekvenser av detta förhållande.” Uppgiften var alltså att undersöka om en teori om öppna system kunde leda till en giltig vetenskaplig tillämpning inom en generell systemteori. Von Bertalanffy definierade allmänna principer för öppna system och utvecklade tillämpningar inom biologi och cybernetik.

Källor

Noter 

Österrikiska biologer
Forskare från Wien
Systemteori
Män
Födda 1901
Avlidna 1972
Andrew Forsyth

Andrew Russell Forsyth, FRS, född 18 juni 1858 i Glasgow, Skottland, död 2 juni 1942 i South Kensington, London, var en skotsk matematiker, som 1895-1910 var professor i Cambridge och 1910-23 i London. Det var till stor del Forsyth, som gjorde de brittiska matematikerna bekanta med de på kontinenten av Augustin Louis Cauchy, Bernhard Riemann, Karl Weierstrass, Henri Poincaré, Felix Klein med flera skapade funktionsteorin.

Biografi
Forsyth var son till John Forsyth, en mariningenjör, och hans hustru Christina Glen.

Han studerade vid Liverpool College och undervisades av Richard Pendlebury innan han började på Trinity College, Cambridge, och tog senior wrangler-examen 1881. 

Forsyth gifte sig med Marion Amelia Pollock 1910.

Karriär och vetenskapligt arbete
Forsyth valdes till stipendiat i Trinity och utnämndes sedan till lärostolen för matematik vid University of Liverpool vid 24 års ålder. Han återvände till Cambridge som lektor 1884 och blev sadleirisk professor i ren matematik 1895. Han tvingades emellertid avgå från sin stol 1910 till följd av en skandal orsakad av hans affär med Marion Amelia Boys, född Pollock, hustru till fysikern C. V. Boys.

Forsyth blev professor vid Imperial College of Science 1913 och gick i pension 1923 men förblev matematiskt aktiv in på sjuttioårsåldern. Han valdes till Fellow of the Royal Society 1886 och vann dess kungliga medalj 1897. Han var talman i ICM 1908 i Rom. 

Han är nu ihågkommen mycket mer som författare av avhandlingar än som en originalforskare. Hans böcker har dock ofta kritiserats (till exempel av J. E. Littlewood, i hans A Mathematician's Miscellany).

Bibliografi i urval
 A Treatise on Differential Equations (1885)
 translated into German as Lehrbuch der Differentialgleichungen (1912)
 Theory of Functions of a Complex Variable (1893)
 Geodesics on an oblate spheroid(1895–96)
 Theory of Differential Equations (1890–1906) six volumes
 Lectures on the Differential Geometry of Curves and Surfaces (1912)
 Lectures Introductory to the Theory of Functions of Two Complex Variables(1914)
 Solutions of the Examples in a Treatise on Differential Equations (1918)
 Calculus of Variations (1927)
 Geometry of Four Dimensions (1930)
 Intrinsic Geometry of Ideal Space (1935) vol. 1 vol. 2

Utmärkelser och hedersbetygelser

Forsyth blev hedersdoktor mathematicae (honoris causa) vid Oslos universitet den 6 september 1902, då de firade hundraårsjubileet av matematikern Niels Henrik Abels födelse.

Referenser

 Svensk uppslagsbok, Malmö 1932.

Noter

Externa länkar 

Brittiska matematiker
Hedersdoktorer vid universitetet i Oslo
Alumner från Trinity College, Cambridge
Ledamöter av Royal Society
Personer från Glasgow
Födda 1858
Avlidna 1942
Män
Svinbådan

Svinbådan är en kassunfyr som är placerad på grundområdet med det gamla namnet Svinabonnsgrundet utanför Viken i Skåne. Fyren byggdes i Lysekil, sjösattes den 4 september 1959 och togs i bruk år 1960. År 1994 var kraftledningen till fyren uttjänt. Det blev bytt och just nu september 2020 är kraftledning till fyren trasig igen då den ligger fäst i betongblock på botten. Man planerar att dra ut en ny matningskabel.

Sedan flera år finns en ny mindre fyr på toppen av tornets helikopterplatta, som därför inte längre är brukbar. I den finns en 60 watts lampa (med 2 filament om det ena går sönder), en mindre 10 watts lampa om strömmen går, samt en racon sändare. Nödbatteri finns vid stömavbrott som varar cirka 2-3 veckor, sedan måste nya batterier sättas dit. Nödbatterierna driver fyrens 10 watts lampa samt raconsändaren

Fyren är utrustad med racon. Ursprungligen var fyren utrustad med en mistlur. Den utgjordes av två dubbla supertyfoner av fabrikat Kockums.

Skeppslista

Fyrskeppet Nummer 17 Svinbådans lanternin är numera uppställd vid sjömanshemmet Rosenhill på bergknallen nordost om Älvsborgsbron i Göteborg, medan Nummer 8 Svinbådans lanternin står i Skanörs hamn.

Referenser

 The Lighthouse Directory
 Svenska Fyrsällskapet
 Artikel i tidningen Kullabygd

Noter

Fyrar i Sverige
Svenska fyrskepp
Öresundsregionen
Fyrskeppsstationer i Sverige
Leif Gidlöf

Leif Albert Gidlöf, född 30 januari 1943 i Stockholm, är en svensk historiker och tidigare krigsarkivarie samt arkivråd.

Efter avslutad forskarutbildning vid Stockholms universitet resulterande i en filosofie licentiatexamen med historia som huvudämne anställdes Gidlöf 1969 vid Riksarkivet och övergick efter några år till Stockholms stadsarkiv. Han var chef för Värmlandsarkiv i Karlstad 1977-1986, chef för Stockholms stadsarkiv (stadsarkivarie) 1986-1992 samt chef för Krigsarkivet (krigsarkivarie) 1992-1995. Under perioden 1995-1997 verkade han även som arkivchef vid Föreningen Stockholms Företagsminnen (dagens Centrum för Näringslivshistoria) samt under samma period VD för Stockholms Företagsarkiv AB, ett dotterbolag till Föreningen Stockholms Företagsminnen. Han var styrelseordförande för Föreningen Stockholms Företagsminnen 1997-2003. Han var 1995-1999 ämnessakkunnig på Kulturdepartementet då han bland annat medverkade i organisationsutredningen inför etableringen av Världskulturmuseet i Göteborg. Återkom 1999 till Riksarkivet som arkivråd och chef för avdelningen för statliga arkiv samt från 2005 ställföreträdande riksarkivarie. Han lämnade Riksarkivet 2009. Gidlöf var 1983-1986 ordförande i Näringslivets Arkivråd. Han har suttit i styrelserna för Svenskt Biografiskt Lexikon, TAM-Arkiv, Sveriges Släktforskarförbund, Karolinska förbundet och Personhistoriska samfundet samt ingått i Svenska släktkalenderns redaktionskommitté. Gidlöf har genom åren bland annat författat flera artiklar i branschtidskriften Arkiv, Samhälle och Forskning samt i Svenskt Biografiskt Lexikon.

Referenser

Noter

Källor 
 gidlov.se Leif Gidlöf

Externa länkar 
 

Svenska historiker under 1900-talet
Svenska stadsarkivarier
Svenska krigsarkivarier
Män
Födda 1943
Levande personer
Forskare från Stockholm
Carl Christian Ullmann

Carl Christian Ullmann, född den 15 mars 1796 i Epfenbach i Pfalz, död den 12 januari 1865 i Karlsruhe, var en tysk teolog.

Ullmann blev 1821 extra ordinarie och 1826 ordinarie teologie professor i Heidelberg, 1829 i Halle och 1836 åter i Heidelberg. Han kallades 1853 till prelat och medlem av överkyrkorådet i Baden, till vars direktor han utnämndes 1856. 

Till sin teologiska inriktning starkt påverkad av Schleiermacher, hyllade Ullmann den så kallade förmedlingsteologin. Flera av hans många arbeten, särskilt på det kyrkohistoriska området, är av bestående värde, framför allt Reformatoren vor der Reformation (1841-42; 2:a upplagan 1866). 

Han var också en av de flitigaste medarbetarna i den av honom och Umbreit uppsatta teologiska tidskriften "Theologische Studien und Kritiken" (från 1828), som blev förmedlingsteologins centralorgan. 

Bland hans övriga teologiska arbeten märks Historisch oder mytisch? (1838, mot Strauss), Ueber die Sündlosigkeit Jesu (1841; många upplagor) och Das Wesen des Christenthums (1849; många upplagor). Han fick en minnesteckning av Willibald Beyschlag 1866.

Källor

Noter

Tyska kyrkohistoriker
Reformationshistoriker
Bibelforskare
Tyska professorer i teologi
Personer verksamma vid Heidelbergs universitet
Personer verksamma vid universitetet i Halle
Tyska fackboksförfattare
Tyskspråkiga fackboksförfattare
Personer i Tyskland under 1800-talet
Födda 1796
Avlidna 1865
Män
Niccolò Forteguerri

Niccolò Forteguerri, född 1674, död 1735, var en italiensk poet.

Forteguerri var egentligen präst, men utan håg för sitt kall, och gisslade prästerskapet i sina verk. Efter hans död utgavs hans lyriska dikter Capitoli och Epsotole poetiche samt hans komiska epos Ricciardetto i 30 sånger (1738), ett burleskt epos, en parodi på Orlando furioso, med här och där rätt vackra ställen och mycken satirer, i synnerhet mot prästerskapet.

Källor 
 Svensk uppslagsbok, Malmö 1932.

Italienska poeter
Italienska präster under 1600-talet
Födda 1674
Avlidna 1735
Män
Personer från Pistoia
Italienska präster under 1700-talet
Sege station

Sege station är en nedlagd järnvägsstation belägen i Sege i Skåne län. Den gränsar Malmö Burlöv golfklubbs golfkomplex i utkanten av Malmö.

Historia
Sege station öppnades 1892 av Malmö–Tomelilla Järnväg (sedermera Malmö–Simrishamns Järnvägar). I samband med nedläggningen av persontrafiken på Simrisbanan 1970 nedgraderades stationen till lastplats och nedlades som dylik 1989. Spårområdet, dock igenväxt, samt stationshuset ligger kvar. Stationen hade 3 spår, eller för närvarande 2, och 1 stickspår till en större transformatoranläggning belägen norr om Sege. Stationshuset har i kommunens bevarandeplan från 2000 betecknats som en "bevarandevärd byggnad av kulturhistoriskt värde". Utredningar har gjorts om att återuppta tågtrafiken mellan Malmö och Simrishamn via Staffanstorp, vilket skulle betyda att persontåg åter börja passera Sege, dock utan uppehåll.

Referenser 

Nedlagda järnvägsstationer i Skåne län
Järnvägsstationer invigda 1893
1893 i Sverige
Byggnader och anläggningar i Burlövs kommun
Transport i Burlövs kommun
Helvetesfallet

Helvetesfallet är en kanjon som bildats av Ämån. Den har cirka 30 meter höga bergväggar. Rester finns att se från gamla flottningsanordningar. Helvetesfallet är beläget 25 kilometer norr om Orsa. 

Kanjonen är beväxt med orörd skog som hyser ett stort antal ovanliga växter. Här förekommer bland annat tuvbräcka, skogsklocka, flera hotade lavar, vedsvampar och mossor.

Referenser 

Vattendrag i Dalarna
Vattendrag i Orsa kommun
Österdalälvens avrinningsområde
Getberget (Medelpad)

Getberget är ett 352 meter högt berg beläget direkt norr om E14 mellan Ljungaverk och Fränsta i Ånge kommun. På berget finns en skidbacke med fallhöjden 150 meter och längden 500 meter. Anläggningen har två skidliftar. Getberget uppvisar också en rik flora med ett flertal sällsynta arter.

Externa länkar 

 Webbsidan för föreningen Getbergets Alpina

Berg i Ånge kommun
Berg i Medelpad
Vintersportanläggningar i Sverige
Sportanläggningar i Ånge kommun
Erik Widegren

Erik Magnus Widegren, född 10 maj 1877 i Frustuna församling, Södermanlands län, död 26 februari 1956 i Slottsstadens församling, Malmö, var en svensk ingenjör.
 
Efter studentexamen vid Stockholms realläroverk 1897 och avgångsexamen från Chalmers Tekniska högskola 1900 företog Widegren studieresor i Norge, Danmark, Tyskland, Storbritannien, Frankrike och Belgien. Han var konstruktör vid Union Elektricitäts-Gesellschaft i Berlin 1900–01, vid Stockholms gas- och elverks nybyggnader 1901–04, vid AB Vattenbyggnadsbyrån 1904–06, biträdande ingenjör vid drätselkammarens i Malmö ingenjörsavdelning 1906–08, avdelningsingenjör vid Malmö stads byggnadskontor 1908–39 och vid Malmö stads gatukontor 1939–42. Han var ledamot av Skånska Ingenjörsklubben från 1906 och ledamot av Svenska Teknologföreningen från 1917.

Källor
Svensk biografisk kalender I. Malmöhus län (Gullberg, Hjalmar - Uggla, Torsten, utg., 1919), sid. 358

Svenska ingenjörer under 1900-talet
Kommunaltekniker i Malmö
Födda 1877
Avlidna 1956
Män
Personer från Frustuna socken
Friedrich Wilhelm Carl Umbreit

Friedrich Wilhelm Carl Umbreit, född den 11 april 1795 i Sonneborn, död den 26 april 1860 i Heidelberg, var en tysk teolog.

Umbreit blev 1818 docent i österländska språk i Göttingen, 1823 extra ordinarie professor i filosofi och teologi i Heidelberg och 1829 ordinarie professor i teologi där. Umbreit gjorde sig känd som en ganska betydande exeget på det gammaltestamentliga området och utgav en mängd skrifter i denna riktning, vittnande om öppet sinne särskilt för det poetiskt sköna i Gamla testamentets skrifter. Bland hans arbeten märks översättningar och kommentarer till Höga visan, Job, Predikarboken, Ordspråksboken med mera liksom Praktischer Kommentar über die Profeten des Alten Bundes (I–IV, 1841–1846), Die Sünde. Beitrag zur Theologie des Alten Testaments (1853) och Der Brief an die Römer auf dem Grunde des Alten Testaments ausgelegt (1856). Jämte sin vän Carl Christian Ullmann var han även utgivare av den ansedda tidskriften Theologische Studien und Kritiken (från 1828).

Källor 
 

Tyska orientalister
Bibelforskare
Tyska professorer i teologi
Personer verksamma vid Göttingens universitet
Personer verksamma vid Heidelbergs universitet
Tyska fackboksförfattare
Tyskspråkiga fackboksförfattare
Tyska forskare under 1800-talet
Personer från Thüringen
Födda 1795
Avlidna 1860
Män
Ugglan
Folke Eriksson (konstnär)

Karl Gustaf Folke Eriksson, född den 9 februari 1913 i Kungsholms församling i Stockholm, död den 18 maj 1992 i Bankeryds församling i Jönköpings kommun, var en svensk tecknare, grafiker, skulptör, porträttmålare och uppfinnare.

Biografi
Han var son till polisen Edvard Eriksson och Amanda Andersson och från 1949 gift med Ingrid Marianne Söderström.

Eriksson var elev vid Otte Skölds målarskola åren 1933–1934 och studerade vid Kungliga Konstakademien 1934–1940 samt under studieresor till Frankrike och Spanien. I sin ungdom var han assistent åt muralmålaren Olle Hjortzberg. Han medverkade i samlingsutställningar på Svensk-franska konstgalleriet, Sveriges allmänna konstförening och Lidköpings konstförening. 

Eriksson arbetade mest med figurmotiv i olja, grafik och mosaik, som illustratör illustrerade han Wilhelm Forsbergs Jag vill skriva för dig och Robert Louis Stevenson Den svarta pilen. Han konstruerade även sällskapsspel. Pärlspelet gav honom guldmedalj för nytt spelsystem vid den internationella uppfinnarmässan i Bryssel 1970. Eriksson var också en av upphovsmännen bakom sällskapsspelet Sjörövarön från 1955.

Folke Eriksson finns representerad på Moderna Museet  i Stockholm samt i Statens konstråd, Gustav VI Adolfs samling, landsting, kommuner och privata samlingar.

Bland hans offentliga arbeten märks en al fresco målning för Statens hantverksinstitut och dekorationsmålning av Handelsbankens kontor i Nyköping, Saab-Ana, Linköping, Kungsängsskolan (sedermera nedmonterad), Jönköping, Dalvik, Jönköping, Folkets Hus, Huskvarna, Bankeryds Församlingshem, Stockholms stads Gatukontor, Hults kyrka, m. fl.

Referenser

Källor 
Svenskt konstnärslexikon del II sid 150, Allhems förlag, Malmö. .

Noter

Externa länkar 
Bild på al secco-målning i Eksjö
Konstlexikonett Amanda

Svenska grafiker under 1900-talet
Män
Födda 1913
Avlidna 1992
Svenska skulptörer under 1900-talet
Svenska tecknare under 1900-talet
Svenska målare under 1900-talet
Representerade vid Moderna museet
Callenberg

är en kommun och ort i Landkreis Zwickau i förbundslandet Sachsen i Tyskland. Kommunen har cirka  invånare.

Referenser 

Kommuner och städer i Landkreis Zwickau
Elins död

Elins död eller Elinan surma är en finsk ballad med medeltida rötter.

Bakgrund
Balladen är kompilerad av olika stoff av Elias Lönnrot och publicerades första gången 1840 i Kanteletar. Arkivalier från 1500-talet berättar om en domare Klaus Djäkn som bränner ihjäl sin hustru Elin och deras enda barn och gifter sig med en Kirsti. För att bygga upp balladens struktur har använts skandinaviska ballader.

Balladen
Riddaren Klaus Kurck äktar Elin. Den avundsjuka pigan Kirsti ljuger då för Kurck att Elin har ett förhållande med drängen Uolevi (Olof). Kirsti lurar Uolevi och Elin in i samma rum och duperar samtidigt Kurck med att de har ett hemligt kärleksmöte där. Därför bränner Kurck ned byggnaden. I slutstroferna speglas Kurcks ånger och straff.

Externa länkar
http://agricola.utu.fi/hist/kronologia/elina.html Elins död i Kanteletar (finska)
https://web.archive.org/web/20090615194035/http://www.narva.sci.fi/historia/elinansurma/index.html Balladens bakgrund (finska)

Ballader
Fyllokladier

Fyllokladier är bladskaft eller andra stamdelar som blivit bladliknande och tagit över själva bladskivans roll. Det kallas även kladod eller fylloid. Fyllokladier förekommer bland annat hos akacior (Acacia) och stickmyrtensläktet. Fyllokladier är ett sekundärt stadium evolutionärt sett, i det att växten tidigare har avskaffat bladskivorna (för att spara vatten) och behovet av en ökad fotosyntetiserande yta sedan istället tillfredsställs med bredare gröna stjälkar. Ett bladliknande organ som har en blomma mitt på kan inte vara ett äkta blad.

Referenser

Växtmorfologi
Gustaf Stenfelt

Johan Thure Gustaf Stenfelt, född 7 april 1858 i Säter, död 30 januari 1934 i Malmö, var en svensk sjö- och hamnkapten samt författare.

Biografi
Stenfelt avlade styrmansexamen i Stockholm 1876, ångbåtsbefälhavarexamen där 1879 och sjökaptenexamen i Västervik 1880. Han seglade med svenska fartyg 1874–77 och med brittiska 1877–79, var styrman på svenska fartyg 1880–82, ångbåtsbefäl på Henry Morton Stanleys expedition i Kongobäckenet 1883–85 och senare på bland annat malmöångaren "Louise" 1892–96 och på härnösandsångaren "Alette" 1896–98. Han var hamnkapten i Malmö 1899–24, ordförande i Malmö sjöfartsförening från 1904 och direktor för Navigationsskolan i Malmö från 1915.

Bibliografi 

 - Anonymt. Innehåll: Afskedssång till 4:de bordet och Till Fadren av Gustaf Stenfelt samt Den 27 december 1913 av Alfred Berg.

Referenser
Svensk biografisk kalender I. Malmöhus län (Gullberg, Hjalmar - Uggla, Torsten, utg., 1919), sid. 310

Noter

Svenska författare
Svenskspråkiga författare
Författare från Dalarna
Personer i Malmös historia
Personer från Säter
Födda 1858
Avlidna 1934
Män
Sakiapa

Sakiapa (Pithecia pithecia) är en primat som förekommer i nordöstra Sydamerika. Trots namnet räknas den inte till släktet sakier (Chiropotes) utan till släktet plymsvansapor.

Utseende och anatomi 

Sakiapan når en kroppslängd mellan 30 och 48 cm och därtill kommer ungefär en lika lång yvig svans. Vikten varierar mellan 1,5 och 1,8 kg och hannar är något större än honor. De bakre extremiteterna är tydlig längre än de främre och svansen används inte som gripverktyg. Pälsens färgsättning är beroende på kön. Hannar har huvudsakligen en svartaktig päls men ansiktet och hakan är vita till rödaktiga och står i tydlig kontrast till övriga pälsen. Honor har nästan på hela kroppen en gråsvart päls, det finns bara två ljusare strimmor från ögonen till mungiporna. Den gråa nosen är hos båda kön nästan naken.

Utbredning 

Artens utbredningsområde ligger i norra delen av Amazonområdet och sträcker sig över östra Venezuela, Guyana, Surinam, Franska Guyana och nordöstra Brasilien.

Ekologi 
Sakiapans habitat utgörs av skogar. Den är vanligast i låglandsregnskog, men förekommer även i skogstäckta bergstrakter.

Arten är främst dagaktiv och vistas vanligen i träd. Den går oftast på fyra fötter över grenar eller klättrar på lodräta stammar. Dessutom kan den göra långa hopp med hjälp av sina långa bakben. Sakiapan bildar mindre flockar som troligen består av ett monogamt par och deras ungar. Varje grupp har ett revir som är fyra till tio hektar stort.

Födan utgörs främst av frön och frukter, dessutom äter de andra växtdelar och insekter.

Efter 163 till 176 dagars dräktighet, det vill säga ungefär fem och en halv månader, föder honan oftast en enda unge. Det är honan som främst tar hand om ungen. De äldsta individerna i fångenskap har blivit omkring 35 år gamla och livslängden i naturen uppskattas till 15 och 20 år.

Status och hot 

Arten listas i appendix II hos CITES. I sakiapans levnadsområde finns flera naturskyddsområden varför IUCN kategoriserar arten som livskraftig (LC).

Referenser

Noter

Tryckta källor 
 Thomas Geissmann (2003): Vergleichende Primatologie. Springer-Verlag, Berlin u. a., .
 Ronald M. Nowak (1999): Walker's Mammals of the World. 6th edition. Johns Hopkins University Press, Baltimore MD, .

Externa länkar 

 Golden-faced saki på ARKive.org  - många foton

Plymsvansapor
Däggdjur i neotropiska regionen
Blomma på bar kvist

Blomma på bar kvist är då blomning sker vid en tid på året då växten inte har gröna blad. Det gäller särskilt träd och buskar som blommar tidigt på våren, men begreppet gäller även växter som blommar samtidigt som de fällt bladen inför en torrperiod (ökenväxter, medelhavsväxter). Alla arter av vide blommar på bar kvist, liksom skogsalm och tibast. Kejsarolvon och havtorn är andra exempel.

Växter som blommar utan gröna blad men inte är förvedade, dvs inte är ris, buskar eller träd, räknas inte in i begreppet. Sådana växter är till exempel tidlösa, tussilago och pestskråp.

Botanik