kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Siegessäule

Siegessäule (tyska för Segerkolonnen) är ett minnesmärke i Großer Stern i stadsparken Tiergarten i Berlin och en av Berlins främsta sevärdheter. Längst upp finns en utsiktsplattform under Victoriastatyn.

Historia

Tidiga år 
Siegessäule, som är 67 meter hög, ritades av arkitekten Heinrich Strack och uppfördes 1864 som enbart en kolonn och monument över Preussens (och kejsardömet Österrikes) seger i kriget mot Danmark 1864. Efter de preussiska segrarna i krigen mot Österrike 1866 samt mot Frankrike 1870–1871, segrar som ledde fram till Tysklands enande 1871, försågs Siegessäule med den förgyllda skulpturen Viktoria av Friedrich Drake. 

Siegessäule återinvigdes 1873 av kejsar Vilhelm I och Otto von Bismarck. Den stod då vid Königsplatz (i dag Platz der Republik) framför Riksdagshuset, vilket nazisterna lät stå kvar som nedbrunnen ruin efter branden den 27 februari 1933.

Flytt och efterkrigstiden 
I samband med Albert Speers planer för att skapa den nya rikshuvudstaden Germania under 1930-talet, flyttades Siegessäule ut till Großer Stern i parken Tiergarten 1938–1939. Den står således numera mitt i rondellen på Strasse des 17. Juni (före sommaren 1953 Charlottenburger Chaussee) – paradgatan som går genom Tiergarten i öst-västlig riktning. 

Efter andra världskriget var monumentets framtid oviss och en rivning såg ut att vara nära förestående. Det var den franska ockupationsmakten (monumentet kom alltså att ligga i Västberlin) som ville riva Siegessäule, men amerikanerna och britterna var emot en rivning. Siegessäule fick sedermera stå kvar, men fransmännen avlägsnade en skylt som förkunnade den tyska segern över fransmännen.

Senare år 
Under 1980-talet följde en renovering av Siegessäule som var klar 1989. I den nedre delen av Siegessäule finns ett museum över monumentets omväxlande historia.

Siegessäule kallas i folkmun för "Goldelse" ("Guld-Elsa") bland berlinarna.

Galleri

Källor

Vidare läsning 
 Alexander Markschies: Die Siegessäule, Berlin, 2001, 
 Reinhard Alings: Die Berliner Siegessäule, Parthas Verlag, 2000, 
 Matthias Braun: Die Siegessäule, Berlin Edition, Berlin, 2000,

Externa länkar 

 Siegessäule på Berlin.de
 Berlin von A–Z – Siegessäule

Enskilda kolonner
Tysklands nationalsymboler
Minnesmärken i Berlin
Tiergarten
Arkitekturåret 1864
Skulpturer i Berlin
Skulpturer 1864
Skulpturer 1873
Michael Tippett

Sir Michael Kemp Tippett, född 2 januari 1905 i London, död där 8 januari 1998, var en av de ledande brittiska tonsättarna under 1900-talet. Han studerade komposition för Charles Wood, C.H. Kitson, R.O. Morris och dirigering för Adrian Boult vid  Royal College of Music.
Under andra världskriget fängslades Tippet för sina pacifistiska ståndpunkter.

Asteroiden 4081 Tippett är uppkallad efter honom.

Musikverk (urval)
Fem stråkkvartetter:
Stråkkvartett nr 1 (1934–35, reviderad 1943)
Stråkkvartett nr 2 (1941–42)
Stråkkvartett nr 3 (1945–46)
Stråkkvartett nr 4 (1977–78)
Stråkkvartett nr 5 (1990–91)
Fyra konserter
Concerto for Double String Orchestra (1939)
Concerto for Piano and Orchestra (1953–55)
Concerto for Orchestra (1962–63)
Triple Concerto (1978–79)
Fyra symfonier:
Symfoni nr 1 (1944–45)
Symfoni nr 2 (1956–57)
Symfoni nr 3 (1970–72)
Symfoni nr 4 (1976–77)
Fantasi på en tema av Händel för piano och orkester (1942)
Fem operor:
The Midsummer Marriage (1955)
King Priam (1962)
The Knot Garden (1966–70)
The Ice Break (1977)
New Year (1986–88) 
The Vision of St. Augustine för baryton, kör och orkester (1965) 
The Rose Lake, for orchestra (1993)
The Shires Suite för kör och orkester (1965–70)
The Mask of Time för solister, kör och orkester (1980–82)

Externa länkar 
 Arkiverad webbplats
 Biografi 
 Excerpt from audio interviews with Tippett (from the BBC)

Referenser 

Brittiska kompositörer
Födda 1905
Avlidna 1998
Män
Kajal

Kajal (även khol, efter arabiskans kuhl) är ett orientaliskt ögonsmink som mest består av bränd grafit som krossats till pulver, alternativt antimon som blandats ut med sot. Det används för att färga området kring ögat. I västerlandet har begreppet blivit synonymt med mjuka ögonpennor.

Användning
Kajal finns i många olika färger; vanligast är svart, men även brun och grå är vanliga. Vit och blå kajal kan användas för att öppna upp ögat och ge klarare blick, men då används den bara på övre fransraden. Kajal appliceras på insidan av fransraderna, eller direkt under; det kan användas både uppe och nere. Kajal är till för att rama in ögat. Svart kajal ger en väldigt intensiv look samtidigt som brun ger en naturligare.

Historik
Ordet kajal kommer från hindi (काजल, kājal). Det här orientaliska ögonsminket användes redan i det antika Egypten och Assyrien, av både män och kvinnor. I vissa delar av Asien och Nordafrika används det än idag. Man anser att khol både har en magisk (för att skydda mot det onda ögat) och medicinsk (mot trakom) funktion.

Hippiemodet under 1970-talet innebar att khol spreds till västerlandet. Kosmetikabranschen kom där att ge orientaliska namn som kajal och khol åt mjuka ögonpennor. Traditionellt appliceras annars det här sminket i sina ursprungsländer med hjälp av en pinne av trä eller metall.

Se även
Kohl

Källhänvisningar

Smink
Adrian Boult

Sir Adrian Cedric Boult, född 8 april 1889  i Chester, Cheshire, död 22 februari 1983 i London, var en brittisk dirigent. 

Han blev filosofie doktor i Oxford 1911 och studerade därefter i Leipzig för bland andra den ungerske dirigenten Arthur Nikisch och Max Reger. Sin karriär inledde Boult under första världskriget hos London Symphony Orchestra, där han uruppförde Gustav Holsts Planeterna, Ralph Vaughan Williams London Symphony och Edward Elgars andra symfoni.

År 1918 blev lärare vid Royal College of Music, 1924 dirigent för City of Birmingham Symphony Orchestra, 1928 medarbetare vid BBC och 1930 dess musikchef och förste dirigent. Han adlades 1937. År 1942 lämnade han posten som musikchef och ägnade sig därefter helt åt dirigerandet, han genomförde bland annat flera konsertturnéer i USA.

Boult ledde:
 City of Birmingham Symphony Orchestra (1924-1928)
 BBC Symphony Orchestra (1930- och 1940-talet) med bland annat brittiska premiärer av Arnold Schönbergs Variationer (opus 31), Alban Bergs opera Wozzeck och Ralph Vaughan Williams fjärde symfoni.
 London Philharmonic Orchestra (från 1949) med bland annat uppförande av Ralph Vaughan Williams samtliga symfonier och flera verk av Edward Elgar.

Noter 

Brittiska dirigenter
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Brittiska musiker under 1900-talet
Alumner från Christ Church, Oxford
Personer från Chester
Födda 1889
Avlidna 1983
Män
Svensk uppslagsbok
Arthur Nikisch

Arthur Augustinus Adalbertus Nikisch (eller Artúr Nikisch), född 12 oktober 1855 i Mosonszentmiklós (Lébényi Szentmiklós), Ungern, död 23 januari 1922 i Leipzig, var en ungersk dirigent huvudsakligen verksam i Tyskland.

Biografi 
Nikisch studerade vid konservatoriet i Wien 1867-74, 1877 flyttade till Leipzig där han 1878-1889 var kapellmästare för Leipzig Opera. Var han dirigent för symfonikonserter i Boston och 1893-95 operakapellmästare i Budapest. 

Från 1895 och var han musikdirektör för Gewandhausorkestern och samtidigt dirigent för Berlins Filharmoniska Orkester - dessa två positioner höll han till sin död, han var därutöver dirigent för den filharmoniska orkestern i Hamburg.

År 1912 tog han London Symphony Orchestra på turné till USA - som den första europeiska orkestern. År 1913 gjorde han den första kompletta inspelningen av en symfoni - Beethovens "Femma", med Berliner Filharmonikerna.

Särskilt berömda är hans tolkningar av Schumann, Liszt och Tjajkovskij.

Noter 

Ungerska dirigenter
Födda 1855
Avlidna 1922
Män
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Nikitsch

Nikitsch (kroatiska: Filež, ungerska: Füles) är en ort och kommun  i det österrikiska förbundslandet Burgenland. Kommunen ligger i mellersta Burgenland och gränsar i öster till Ungern. 87% av invånarna har kroatiska som modersmål och 9,6 % har tyska som modersmål.

Kommunen består av tre orter (Ortschaften) (inom parentes invånarantal ):
Kroatisch Geresdorf ()
Kroatisch Minihof ()
Nikitsch ()

Historia 
En bosättning omnämndes för första gången 1150. Under de osmanska krigen i början på 1500-talet skövlades hela regionen. För att återbefolka regionen inbjöds kroatiska bosättare från de södra delarna av riket (dagens Kroatien) mellan 1565 och 1579. De bildar än idag språköar såsom Nikitsch. 1921 kom Nikitsch som en del av den nybildade delstaten Burgenland att tillhöra Österrike. Staden hade tidigare hört till den ungerska rikshalvan i Österrike-Ungern. 1971 bildades den nuvarande kommunen genom sammanslagning av orterna Nikitsch, Kroatisch Minihof och Kroatisch Geresdorf.

Referenser

Externa länkar 

Orter i Burgenland
Kommuner i Burgenland
Tidningen Svensk Polis

Svensk Polis är en tidning som utges av Polismyndigheten. Tidningen utkommer fyra gånger per år.

Tidningen innehåller artiklar och reportage om arbetsmetoder och utveckling och frågor som rör polisens och de polisanställdas arbete och vardag och går ut till alla anställda inom polisen i Sverige samt till alla riksdagsledamöter. Tidningens upplaga är omkring 35 000 exemplar. 

Svensk Polis ingår i redaktionen på nationell kommunikation som producerar redaktionellt innehåll till Polismyndighetens nationella externa kanaler (polisen.se och sociala medier) samt polisens intranät.

Svensk Polis har uppmärksammats i olika tävlingssammanhang genom åren:

2017 Årets tidskrift fackpress print på Tidskriftsgalan

2017 Reportaget "Hon får inte dö" utsåg till bästa text i Swedish Content Awards

2016 Reportaget "Tillbaka på Kronan" utsågs till bästa text i Swedish Content Awards

2016 Silvermedalj i Pearl Awards i kategorin "government"

2011 "Ett pass med supporterpolisen" utsågs till bästa reportage i tävlingen Redaktörer interna medier

2010 Bästa personaltidning i tävlingen Redaktörer interna medier

2007 Bästa personaltidning i tävlingen Redaktörer interna medier

2003 Svensk Polis vann bästa etta i tävlingen Redaktörer interna medier

Källor

Externa länkar 
 Tidningen Svensk Polis hemsida

Svenska tidskrifter
Lappsjuka

Lappsjuka är en vardaglig benämning på ett nedstämt sinnestillstånd som människor kan komma i när de vistats i en öde trakt under en längre tid på grund av att de är vana att befinna sig i en mer social kontext. Nedstämdheten är ingen medicinsk åkomma, men termen är en vedertagen populärdefinition.

En person som fått lappsjuka känner ett starkt panikartat begär efter socialt umgänge, vilket gör att personen i fråga känner sig instängd. Tillståndet botas genom att träffa andra människor.

Andra betydelser 
I Gunnar Brobergs Lappkaravaner på villovägar: om uppvisandet av samer i Europa under 1800- och 1900-talet beskrivs lappsjuka som den hemlängtan många samer upplevde i samband med att vara hemifrån. Den här definitionen av termen är den vanliga tolkningen i de norra delarna av Sverige, då man exempelvis kan säga att en person som inte känner sig passa in i storstan utan bara vill åka hem har lappsjuka.

Lappsjuka brukar ibland jämföras med den engelska termen ”cabin fever”, vilket har en annorlunda definition än de två ovannämnda men i vissa drag påminner om företeelsen.

Se även 
 Prärievansinne
 Agorafobi

Källor 

Kulturspecifika psykiska störningar
Affektiva störningar
Folkmedicin
Jacqueline du Pré

Jacqueline du Pré, född 26 januari 1945 i Oxford, Oxfordshire, död 19 oktober 1987 i London, var en brittisk cellist. Hennes äldre syster Hilary du Pré, född 1942, är flöjtist. Systrarnas liv skildras i filmen Hilary och Jackie, som bygger på boken A Genius in the Family, som systern Hilary är medförfattare till.

Jacqueline, i stort sett alltid kallad Jackie, växte upp i ett musikaliskt hem där modern var mycket pådrivande. William Pleeth var Jackies lärare från tio års ålder och hon deltog även i så kallade Master Classes för bland andra Pablo Casals, Mstislav Rostropovitj och Paul Tortelier. Vid elva års ålder tilldelades hon Guilhermina Suggia-stipendiet som gav henne möjlighet att fortsätta sin skolning. Hon blev därmed den yngsta att tilldelas detta stipendium och fick det sedan fem år i rad.

Vid 16 års ålder, i mars 1961, debuterade Jacqueline du Pré på Wigmore Hall i London, ackompanjerad av Ernest Lush. Konserten möttes av översvallande kritik från pressen och över en natt hade du Pré förvandlats till en stjärna.

Nyårsafton 1966 träffade hon den argentinske dirigenten och pianisten Daniel Barenboim. Kort efter slutet av sexdagarskriget reste paret till Jerusalem och Jaqueline du Pré konverterade där till judendomen. I juni 1967 gifte de sig vid västra muren. Tillsammans turnerade du Pré och Barenboim i hela världen och spelade för utsålda hus. Många kom att kalla dem det mest framgångsrika paret inom klassisk musik sedan Robert och Clara Schumann. 

Redan 1971 började du Pré dock märka av märkliga symtom; hon drabbades bland annat av stelhet i fingrar, synrubbningar och domningar. Dessa symptom ansågs vara orsakade av stress och hon tog en time-out från musiken för att vila upp sig. 1973 gjorde hon come-back i New York, men tvingades ställa in den sista av fyra konserter, eftersom hon helt förlorat känseln i fingrarna och tvingades förlita sig på ögonen när hon skulle spela. 

Vid 28 års ålder var hennes karriär över. Hon diagnostiserades med MS (multipel skleros) som snabbt bröt ner hennes kropp och tvingade henne att tillbringa sina sista 15 år i rullstol. Under dessa år ägnade hon sig istället åt att ge så kallade mästarklasser där bland andra cellisten Yo-Yo Ma deltog. 

Under sin karriär använde du Pré bland annat två Stradivarius celli, en från 1673 och en från 1712. Den senare kallades Davidov efter en rysk greve som tidigare varit dess ägare. Idag används Davidov av Yo-Yo Ma. Lynn Harrell spelar på den andra cellon och har givit den namnet Jacqueline du Pré som en hyllning.

Referenser

Externa länkar 
 Jacqueline du Pré – officiell webbplats

Födda 1945
Avlidna 1987
Brittiska cellister
Kvinnor
Sjöskog

Sjöskog (fi. Seutula) är en stadsdel i Vanda stad i landskapet Nyland. 

Sjöskog är ett litet villaområde där Katrinebergs sjukhus finns. På 1950-talet började man bygga ett flygfält längs med vägen som ledde till Sjöskog. Flygfältet ligger 8 km från byn Sjöskog, men trots det började flygfältet kallas för Sjöskogs flygfält. Numera har det officiella namnet Helsingfors-Vanda flygplats tagit över också i folkmun. 

Sjöskog förknippas också med fängelser trots att det aldrig funnits ett fängelse i stadsdelen. Däremot kunde fångar som dömts för lindriga brott arbeta med att bygga flygfältet. 1960-talets kändisar som dömts för rattfylleri gjorde denna verksamhet känd i hela landet. Det finns fortfarande en arbetskoloni i Sjöskog där bland annat totalvägrare arbetar. Herrgården Königstedt ligger i Sjöskog.

Stadsdelar i Vanda
Propansyra

Propansyra (propionsyra) är en karboxylsyra som förekommer i naturen och har formeln CH3CH2COOH. I koncentrerad form är syran frätande och har en speciell lukt. Propansyrans salter och estrar kallas propanoater eller propiater.

Egenskaper
Propansyra har fysiska egenskaper som påminner om de mindre karboxylsyrorna. Propansyra är lösligt i vatten men fälls ut av ett salt som till exempel kalciumklorid. Propansyra uppvisar vanliga egenskaper för en karboxylsyra som till exempel att den kan bilda estrar och anhydrider. Propansyrans estrar är till exempel metylpropiat och etylpropiat.

Produktion
Industriellt produceras propansyra genom oxidation med luft av propionaldehyd med en katalysator som består av kobolt- eller mangan-joner. Denna reaktion sker lätt vid 40 °C.

Se även
Ättiksyra
Smörsyra
Propanol
Surströmming
Jean-François Régis Cadier

Jean-François Régis Cadier, född 16 mars 1829 i Frankrike, död 5 mars 1890 i Stockholm, var utbildad kock och hotellman, invandrad till Sverige 1852. Régis Cadier grundade Grand Hôtel i Stockholm. Han var gift med Lilly Carolina Roberg (1831-1902)  och de hade fyra barn. Han var morfar till Carl Malmsten.

Biografi 

Régis Cadiers föräldrar drev ett värdshus i en liten by i alperna där han tidigt under sina uppväxtår fick hjälpa till med arbetet på värdshuset. Via Grenoble begav sig Régis till Paris där han utbildade sig till mästerkock på krogen Frères Provençaux under åren 1848-1850. Han fortsatte sedan till S:t Petersburg där han efter några år fick anställning hos den ryske greven Daschkoff. När Daschkoff blev utsedd till ryskt sändebud i Sverige följde Régis Cadier med för att organisera hushållet. Sällskapet anlände med hjulångaren Furst Menschikoff till Skeppsbrokajen den 3 november 1852.

Efter ett år i greve Daschkoffs tjänst tillträdde han den prestigefyllda tjänsten som kunglig kock på Stockholms Slott. I slutet av 1854 öppnade Cadier en egen delikatessaffär som blev en av Stockholms mest populära med en elegant inredning efter franskt mönster. En doft av Paris hade kommit till Sveriges huvudstad. Tre år senare öppnade Cadier Stockholms första restaurang med en tydlig fransk anknytning och lånade namnet Trois Frères Provençaux från den restaurang där han hade utbildat sig till kock i Paris.

På våren 1859 övertog han arrendekontraktet till Hôtel Rydberg som redan vid den tiden hade utvecklades till det ledande hotellet i Stockholm, som Cadier fortsatte att utveckla. Hans framgångar i hotellrörelsen var grunden till att han som ledande hotellman i Stockholm, omkring 1870, fick uppdraget att välja ut en tomt och projektera ett nytt storhotell i StockhoIm som kom att döpas till Grand Hôtel. Hotellet stod klart att ta emot de första hotellgästerna på försommaren 1874.

1889 flyttade familjen Régis och Caroline in i en trettonrumsvåning i Bolinderska huset. Régis Cadier avled bara drygt ett år senare, men änkan Caroline Cadier var bosatt i våningen fram till 1897, då hon sålde Grand Hôtel och Bolinderska palatset.

Grand Hôtel kom att bli Régis stora livsverk som han drev med fast hand ända fram till sin död. Han tilldelades Vasaorden av kung Oscar II för sina insatser i restaurang- och hotellrörelsen i Sverige.

Han är begravd på Solna kyrkogård.

Se även 
 Cadiers odlingar

Referenser 
 Grand Hôtel historia.

Noter

Vidare läsning

Externa länkar 

Personer inom Frankrikes näringsliv under 1800-talet
Personer inom Sveriges näringsliv under 1800-talet
Födda 1829
Avlidna 1890
Män
Gravsatta på Solna kyrkogård
Gråhundbus

Gråhundbus är ett danskt bussbolag som kör bussar i linjetrafik från Köpenhamn till Malmö, Rønne (Bornholm) och Berlin.

Se även
Greyhound Lines

Externa länkar
 Officiell webbplats

Danska trafikföretag
Leif Carlsson

Det finns flera personer med namnet Leif Carlsson:

Leif Carlsson (redaktör), född 1930, journalist och kulturredaktör
Leif Carlsson (artist), född 1947
Leif Carlsson (teolog), född 1950
Leif R. Carlsson, född 1957, före detta ishockeyspelare
Leif Carlsson (vissångare), född 1962, vissångare och underhållare
Leif Carlsson (ishockeytränare), född 1965, ishockeytränare och före detta ishockeyspelare
Robinson Helicopter Company

Robinson Helicopter Company är en helikoptertillverkare i Torrance, Los Angeles, USA. Grundat av Frank Robinson år 1973, som även konstruerat helikoptermodellerna R22 och R44 som säljs av företaget. Idag har företaget cirka 1200 anställda och är en av världens största helikoptertillverkare.

 Robinson R22
 Robinson R44

Externa länkar

 Robinson Helicopter Company

Helikoptertillverkare
Dr. Hook and the Medicine Show

Dr. Hook & The Medicine Show (från 1975 förkortad till Dr. Hook) var ett amerikanskt pop/countryrockband som bildades i Union City, New Jersey 1968. Originalbandet bestod av Ray Sawyer och Dennis Locorriere. Billy Francis, Jay David och George Cummings var också en del av originaluppsättningen men man bytte bandmedlemmar en del genom åren.

Gruppen spelade en blandning av rock, country, soul och pop och var känd för sin humor och galna liveframträdanden.
Deras mest kända låtar är "A little bit More" , "Sylvia's Mother" och "Cover Of The Rolling Stone".

Medlemmar
Billy Francis – keyboard (1967–1985; död 2010)
Ray Sawyer – sång, gitarr, congas, maracas, basgitarr (1967–1983, död 2018)
George Cummings – sologitarr steelgitarr, sång (1967–1975)
Bobby Dominguez – trummor (1967)
Jimmy "Wolf Cub" Allen – basgitarr (1967)
Dennis Locorriere – sång, gitarr, basgitarr, munspel (1967–1985)
Popeye Phillips – trummor (1967–1968)
Joseph Olivier – trummor (1968)
John "Jay" David – trummor (1968–1973)
Rik Elswit – sologitarr, munspel, sång (1972–1985)
Jance Garfat – basgitarr (1972–1985; död 2006)
John Wolters – trummor (1973–1982, 1983–1985; död 1997)
Bob 'Willard' Henke - gitarr (1976-1980; död 2023)
Rod Smarr – gitarr (1980–1985; död 2012)
Walter Hartman – trummor (1982–1983)
Nancy Nash – körsång (1977–1979)
Carol Parks – körsång (1977–1979)

Diskografi
Album

1971 – Doctor Hook
1972 – Sloppy Seconds	
1973 – Belly Up!
1975 – Bankrupt
1976 – A Little Bit More
1977 – Makin' Love and Music
1978 – Pleasure and Pain
1979 – Sometimes You Win
1980 – Rising
1981 – Live in the U.K.
1982 – Players in the Dark
1983 – Let Me Drink From Your Well

Singlar (topp 20 på Billboard Hot 100)

1972 – "Sylvia's Mother" (#5)
1972 – "The Cover of Rolling Stone" (#6)
1975 – "Only Sixteen" (#6)
1976 – "A Little Bit More" (#11)
1978 – "Sharing the Night Together" (#6)
1979 – "When You're in Love with a Beautiful Woman" (#6)
1979 – "Better Love Next Time" (#12)
1980 – "Sexy Eyes" (#5)

Externa länkar

Amerikanska countrygrupper
Amerikanska popgrupper
Amerikanska rockgrupper
Musikgrupper bildade 1968
X-artikeln

X-artikeln, eller "The Sources of Soviet Conduct", publicerades i Foreign Affairs i juli 1947. Den undertecknades pseudonymt "X", men det var väl känt att den verkliga författaren var George F. Kennan, ställföreträdare för den amerikanska ambassadören i Moskva 1944-1946. Artikeln var en omarbetning av hans "långa telegram" från Moskva (22 februari 1946) och blev känd för att ha lagt fram uppdämningspolitiken.

Långa telegrammet 

I de två inledande delarna lade Kennan fram de föreställningar som skulle bli grund för USA:s politik i kalla kriget:

Sovjetunionen upplevde sig självt som deltagare i ett permanent krig med den kapitaliska världen.
Socialister och socialdemokrati uppfattades av Sovjetunionen som fiender, inte allierade.
Sovjetunionen skulle stödja sig på kontrollerbara marxister i den kapitalistiska världen.
Sovjetisk aggression utgick inte från det ryska folkets åsikter eller från ekonomisk verklighet, utan snarare från historisk rysk främlingsskräck och paranoia.
Maktstrukturerna i den sovjetiska regeringen förhindrade en objektiv och riktig bild av både interna och externa realiteter.

I telegrammets tredje och fjärde delar förutspådde Kennan riktigt de flesta av de taktiker och strategier som Sovjetunionen skulle komma att använda under det kalla kriget.

I den femte delen redogjorde Kennan för sovjetiska sårbarheter och föreslog amerikansk strategi. Kennan menade att Sovjetunionen var känslig för påtryckningar, svagare än väst, sårbara för intern instabilitet och att sovjetisk propaganda var primärt negativ och destruktiv. Kennan förespråkade en sund bedömning; att den amerikanska allmänheten skulle upplysas av regeringen om den ryska situationen; att man löste interna problem i USA; att USA skulle lägga fram för andra nationer en positiv och konstruktiv bild av den värld man skulle vilja se; och förtroende för den västerländska modellens överlägsenhet. Dessa idéer var inte den totala summan av uppdämning men sammanfattade många av begreppets nyckelaspekter. Ordet "uppdämning" användes inte i telegrammet.

Långa telegrammets betydelse 

Telegrammet väckte stor uppmärksamhet i utrikesdepartementet och nådde Vita huset och försvarsdepartementet 1947. Det inspirerade till både Trumandoktrinen (1947) och NSC-68 (1950). Skillnaderna var dock stora jämfört med NSC-68 och militär upprustning rekommenderades t.ex. inte i Kennans telegram.

Referenser

Externa länkar

"The Sources of Soviet Conduct"
"The Sources of Soviet Conduct", alternativ källa
"Långa telegrammet"
"Långa telegrammet", alternativ källa

Kalla kriget