kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Glaspest

Glaspest eller glassjuka är en kemisk reaktion som kan förekomma i framför allt äldre glas. På grund av undermåliga smältugnar förekommer det att man tillsatt mer soda eller pottaska som flussmedel än vad den ideala sammansättningen fordrar. För att få en stabil sammansättning krävs att krita eller mönja i tillräcklig mängd för att en viss mängd vattenglas skall bildas i glasmassan. Om detta inte sker får glaset en benägenhet att kristallisera, det får först tunna sprickor i glasmassan, som allt eftersom förvärras, och sprickorna blir allt djupare. Tunna flagor av glasytan släpper.

Bland svenskt glas har särskilt sådant tillverkat vid Kungsholmens glasbruk  en benägenhet att drabbas hårt av glaspest. Även flera moderna glasbruk har haft problem med sin glasmassa, och eftersom glassjukan oftast uppträder först efter ett antal decennier, kan det gå lång tid, innan problemet uppmärksammas. Genom avancerade metoder och en kontinuerlig noggrann vård kan man hindra en fortsatt utveckling av glaspesten, men skadorna går inte att återställa.

Ett annat vanligt problem uppkommer när man maskindiskar glas framställt av glasblandningar som inte tål starkt basisk miljö, som förekommer i till exempel diskmaskiner. I glasets yta kan under sådana betingelser uppstå jonbyte där kalciumjoner lämnar glasytan och efter en tid bildar en mjölkvit beläggning.

Glas har motståndskraft mot neutral eller svagt sur miljö, men angrips av fluorvätesyra, fosforsyra och baser. Äldre glastyper med relativt stort innehåll av alkaliska komponenter är mindre resistent och kan angripas av luftens fuktighet eller starka diskmedel. Ett angrepp av dessa slag ger en beläggning av reaktionsprodukter på ytan. Dessa kan i ett tidigt skede avlägsnas genom diskning, men på längre sikt krävs mekanisk rengöring. De kemiska angreppen kan också leda till risk för utmattningsbrott vid belastning av glaset.

Ända fram till tidigt 1900-tal fanns en uppfattning att glaspest var ett bakteriellt angrepp som kunde ”smitta” mellan olika glasföremål. Det är numera fastställt att så inte är fallet. För att minska risken för att skada ska uppstå bör det undvikas att glas förvaras där kondens kan uppstå.

Det har hänt att antika glasföremål, som befunnit sig på museum, utan yttre åverkan övergått i en hög glaskross.

Referenser

Externa länkar 

Glas
Korrosion
Museologi
Hovmantorps säteri

Hovmantorps säteri är beläget i sydvästra Hovmantorp i Hovmantorps socken i Lessebo kommun, vid sjön Rottnen. Egendomen består av cirka tusen hektar sjö och tusen hektar skogsmark. Kräftfiske, jakt, skoglig verksamhet, turism och markförädling är några av gårdens många verksamhetsområden.

Gården har anor från järnåldern med ett gravfält från denna tid vid säteriet nere vid sjöstranden. Hamundatorp nämns första gången 1403.

Hovmantorp var ursprungligen två skattehemman, av vilka det ena såldes till Gustav Vasa 1558. 1646 köptes det av Håkan Nilsson Skytte. Det andra hemmanet fick på 1580-talet namnet Kårlanda, men förföll och underlades socknens prästgård 1623. 1653 togs det över av Bertil Skytte, som förut också köpt Hovmanstorp. Hemmanen slogs ihop, och 1666 blev Hovmanstorp säteri.

1686 ägdes gården av Johan Paulin Olivecrantz, som stod kvar som ägare 1701. I jordeboken 1748 står Maria Christina Berghman, född Rudebeck, som ägare. Hennes man, häradshövdingen G. Berghman, hade köpt godset, troligen av Olivecrantz dotter.

År 1782 ägdes Hovmantorp av lagman M. Hellenstierna, som var gift med en fröken Berghman. Senare uppgivna ägare är major Segerheim, gift med en fröken Hellenstierna, samt friherre F.V. von Liewen, gift med fröken Segerheim. Under 1800-talet har gården tillhört generallöjtnanten friherre Elof Rosenblad, död på gården 1838, samt hans son, kammarherren N.A. Rosenblad. 1856 såldes den till Johan Frederik Kjellson, och den har därefter varit i familjen Kjellsons ägo.

Gården är den bebyggelse som givit namn till samhället Hovmantorp.

Källor

Vidare läsning

Externa länkar
 Hofmantorp i Carl Martin Rosenberg: Geografiskt-statistiskt handlexikon öfver Sverige, Stockholm 1882-1883
 Hofmantorp i Historiskt-geografiskt och statistiskt lexikon öfver Sverige i 7 band, Stockholm 1856-1870
 Säteriets webbplats

Herrgårdar i Småland
Hovmantorp
Byggnader och anläggningar i Lessebo kommun
Kockenhus

Kockenhus var en herrgård, belägen vid foten av Kullaberg, mellan Mölle och Arild, i Brunnby socken i Höganäs kommun. Herrgården är byggd i borgliknande stil, med förebild från borgarna vid Rhen. Arkitekt var dansken Vilhelm Tvede. Herrgården stod färdig år 1883. Parken ritades av den danske trädgårdsarkitekten Edvard Glæsel. Tidigare fanns på platsen en vitlimmad länga, uppförd i början av 1800-talet. Den 19 januari 2022 drabbades herrgården av en förödande brand.

Ägare
Herrgården är uppkallad efter friherrinnan Antoinette von Kochen. Baron Nils Gyllenstierna på Krapperup lät bygga herrgården åt sin syster Viveka, som var gift med friherre August Stiernstedt. Paret bodde på Kockenhus från 1882 till 1884, och bedrev då jordbruk på herrgårdens marker. Efter att paret flyttat till Stockholm användes Kockenhus som deras sommarresidens fram till 1893, då Björnvikens säteri tog över denna roll. 

Från 1930-talet fram till 1976 bodde Wanda Gyllenstierna på Kockenhus. Hon var brorsdotter till Gustaf Gyllenstierna, fideikommissarie på Krapperup. Wanda Gyllenstierna var gift med diplomaten Brynolf Eng, senare med regissören Bror Bügler. Sommaren 1945 befann sig Frans G. Bengtsson och hans hustru Gerda som gäster på Kockenhus. I tornrummet på Kockenhus skrev Frans G. Bengtsson den sommaren andra delen av romanen Röde Orm.

Efter att Wanda Gyllenstierna flyttat till Krapperup 1976, disponerades Kockenhus av familjen Stiernstedt.

Referenser
 Erik Nylander: Kullen och Kullaberg med Arild i närbild, s. 52. Malmö bokhandel AB distribution 1950.
 Margareta Ramsey: Kockenhus. Möllekuriren nr. 2, 2005, s. 2-5.
 Bengt Nilsson, Christer Wallentin: Kockenhus – Lusthuset på Kullaberget, Möllekuriren nr. 4, 201, s. 22-26.

Noter

Externa länkar
 Kockenhus, i Carl Martin Rosenberg: Geografiskt-statistiskt handlexikon öfver Sverige, Stockholm 1882-1883

Kullen
Byggnader och anläggningar i Höganäs kommun
Herrgårdar i Skåne
Victoria Tower (olika betydelser)

Victoria Tower kan syfta på:

 Victoria Tower (Westminsterpalatset) – det högsta tornet i parlamentsbyggnaden Westminsterpalatset i London
 Victoria Tower – ett höghus i Kista i Stockholm

Se även
Victoria Tower Gardens
Axel Sjöberg (smed)

Axel Vilhelm Sjöberg, född 14 maj 1880 i Kungsholms församling, Stockholm, död 28 september 1966 i Edebäck, Ekshärads församling, Värmlands län
, var en svensk konstsmed, uppfinnare och tandatlet.

Sjöberg flyttade 1908 till Edebäck och startade konstsmedja, sedermera Stjärnsforssmedjan.

Källor 
DIX MINNS NWT torsdag 5 december 1991

Noter 

Svenska smeder
Svenska konsthantverkare under 1900-talet
Konstnärer från Stockholm
Män
Födda 1880
Avlidna 1966
Stubbarp

Stubbarp är en herrgård, belägen på åkerplatån ovanför Arild, strax öster om Balderup i Brunnby socken i Höganäs kommun. Stubbarp är byggd av överste Peter Sjöcrona (1802-64) i holländsk renässansstil och stod färdigt år 1852. Arkitekt var Ferdinand Meldahl. Bland tidigare ägare märks Prins Carl, som ägde herrgården under åren 1902-1905.

Stubbarp var enligt traditionen boplatsen för Sankt Arild, hans bror Tore, samt deras mor och styvfar. Enligt sägnen mördades bröderna av styvfadern. Modern lät bygga Arilds kapell nära platsen där Arild flöt iland.

Referenser

Källor
 Erik Nylander: Kullen och Kullaberg med Arild i närbild, s. 52. Malmö bokhandel AB distribution 1950.
Länsstyrelsen - Särskilt värdefulla kulturmiljöer i Skåne

Noter

Externa länkar
 Stubbarp, i Carl Martin Rosenberg: Geografiskt-statistiskt handlexikon öfver Sverige, Stockholm 1882-1883
 Sofiero i Historiskt-geografiskt och statistiskt lexikon öfver Sverige i 7 band, Stockholm 1856-1870

Kullen
Byggnader och anläggningar i Arild
Herrgårdar i Skåne
Riksintressen för kulturmiljövården i Skåne län
Karavanseraj

En karavanseraj, (turkiska: karvansary, persiska كاروانسرا; i arabisktalande länder kallad khan eller funduq) var ett värdshus och ett härbärge för karavaner av köpmän. Karavanserajerna var viktiga centra för utbyte av varor och information längs handelsvägarna i Asien, Afrika och Sydöstra Europa, speciellt längs Sidenvägen. Ordet seraj är av persisk uppkomst (سرا), och betyder «beboelig» eller «palats».

Vanligtvis består en karavanseraj av en ringmur omkring en öppen plats och med en port som är stor nog för att släppa igenom kameler med tung packning. Längs insidan av muren finns det stallar, nischer och rum för djur och resande.

En karavanseraj försåg djuren med vatten och foder, och resenärer med mat och tvättmöjligheter. De hade också butiker där resenärer kunde köpa proviant för nästa etapp, och eventuellt sälja sina egna varor.

I kulturen 
Caravanserai, musikalbum av rockbandet Santana.

Externa länkar 
 Unescos sidor om karavanserajer

Islamisk arkitektur
Hotell
Balderup

Balderup är en herrgård, belägen på åkerplatån ovanför Arild, strax väster om Stubbarp i Brunnby socken i Höganäs kommun. Herrgården uppfördes av riksdagsmannen John Olsson under åren 1905-1906 och ritades av den danske arkitekten Kristoffer Varming. 

Byggnaden är uppförd i rött tegel med valmat tegeltak och arkitekturdetaljer i vit kalksten.  Ägorna omfattade 50 hektar, som uppnåddes genom sammanslagning av mark som tidigare legat under Flundarp, Bräcke och Eleshult. Olsson anlade 11 växthus och en park omfattande 5 hektar, berömd för omfattande rhododendronbuskage,  rosenplanteringar och exotiska träd och växter.

Referenser
 Erik Nylander: Kullen och Kullaberg med Arild i närbild, s. 53. Malmö bokhandel AB distribution 1950.
 Svenska Gods och Gårdar 5. Skåne. Malmöhus län. Västra delen. Red: Wald. von Sydow & Sten Björkman. 1944.
Länsstyrelsen - Särskilt värdefulla kulturmiljöer i Skåne

Kullen
Byggnader och anläggningar i Höganäs kommun
Herrgårdar i Skåne
Riksintressen för kulturmiljövården i Skåne län
Simbräken

Simbräken (Salvinia natans) är en ormbunksväxt som växer flytande vid vattenytan i lugna och solbelysta vattendrag. Den förekommer i mellersta Europa, Indien och delar av östra Asien inklusive Japan. Vildväxande är den en mindre allmän art. Simbräken odlas även som prydnadsväxt i trädgårdsdammar eller fiskdammar. Den kan även användas som prydnad i glasskålar och akvarier inomhus.

Beskrivning 
Simbräken har två olika sorters blad, dels flytblad vid vattenytan som håller den flytande och dels finflikiga undervattensblad som hänger nedåt från stammen i vattnet. Flytbladen är ovala och gröna då de innehåller klorofyll för fotosyntes. Små luftfyllda håligheter i bladen ger flytförmåga och flytbladens över och undersida är även fint håriga, något som gör dem vattenavstötande. Undervattensbladen innehåller inget klorofyll och liknar mer rötter än blad. På undervattensbladen finns det blåsliknande bildningar och inuti dessa finns ormbunksväxtens sporgömmen. Några riktiga rötter finns inte.

Referenser 
Naturhistoriska riksmuseet om simbräken

Externa länkar 

Ormbunksväxter
Si Växtindex
Salvinia
Kloros (växter)

För sjukdomsdiagnosen hos människor, se kloros 
 
Kloros (av grekiskans chloros, som betyder "blekgrön") är inom botaniken ett samlingsnamn på olika sjukdomstillstånd hos växter som kännetecknas av nedsatt eller utebliven förmåga att bilda klorofyll. Detta medför att bladen blir bleka eller till och med helt vita och växten får nedsatt livskraft. Kloros kan orsakas av för lite ljus eller av näringsbrist av exempelvis kväve eller järn (som då kallas järnkloros). Det kan även orsakas av för högt eller lågt pH-värde, exempelvis på grund av för höga halter av kalk i jorden (vilket kallas kalkkloros). Vissa växter kan ha ärftliga fel som gör dem helt, eller partiellt, oförmögna att bilda klorofyll. Det senare resulterar i vitbrokiga blad, så kallade panascherade blad.

Vid torka kan benägna växter och träd drabbas av kloros. Tillståndet föregrips av att bladen slokar eller krullar ihop. För att skydda sig mot torkan stänger växten klyvöppningen, varigenom fotosyntesen upphör. Klorofyllen kommer därför att förloras. Därför kan träd börja anta höstfärger redan på sommaren. Löven eller bladen fälls sedan de blivit klorotiska.

Vissa växtsjukdomar ger kloros, vilket i synnerhet gäller sjukdomar på björkar. Torka, som i sig kan yttra sig i kloros, minskar motståndskraften mot sådana sjukdomar. Surt regn kan leda till syrastress som kan visa sig som kloros.

Källor
Svensk uppslagsbok (1955) Kloros

Noter

Botanik
George Sorocold

George Sorocold, född ca. 1668, död 1738, var en engelsk ingenjör, föregångsman inom utnyttjandet av vattenkraft.

I Derby var han mest känd för att ha installerat Derbys första vattenledningar åren 1691-93. Han uppnådde detta genom att använda ett patenthjul som steg och sjönk med flodens höjd. Vattnet togs upp av en skruv till en tank bakom Sankt Mikaels kyrka, varifrån det leds till en rad vattenposter i Derby centrum. Vattenkraft användes också i en borrmaskin som används för att tillverka rör av trä. Derby var den första provinsiella staden utanför London att ha vattenledningar. Senare byggde Sorocold  vattenledningssystem till ett antal andra städer, som  Bridgenorth, Bristol, Deal, Kings Lynn, Newcastle, Norwich, Portsmouth, Sheffield och Great Yarmouth.

I början av 1700-talet deltog Sorocold i byggandet av två silkesväverier vid floden Derwent. Den första fabriken blev färdig 1702 och använde holländska maskiner för att väva silke. De kunde dock inte producera silkestråd av tillräckligt bra kvalitet. Det andra väveriet byggdes efter ritningar som John Lombe hade gjort under sin hemliga resa till Italien. Lombes väveri är Derby Silk Mill som senare har blivit museum över Derbys industriella historia

Noter 

Brittiska ingenjörer
Brioude

Brioude (Occitanska Briude)  är en stad och en kommun och ligger i de södra delarna av centrala Frankrike. Det är en sous-préfecture i departementet Haute-Loire i Auvergne-Rhône-Alpes. Kommunen har  invånare () och ligger vid floden Allier, en av bifloderna till Loire.

Personer från Brioude 
 Monsieur de Sainte-Colombe avled i Brioude år 1688.

Befolkningsutveckling 
Antalet invånare i kommunen Brioude

Se även 
 Lista över kommuner i departementet Haute-Loire

Källor

Externa länkar 
 Brioudes officiella webbplats

Kommuner i Haute-Loire
Orter i Auvergne-Rhône-Alpes
Graflunds

Graflunds, är ett privatägt bostadsföretag, bildat 1950, som förvaltar cirka 14 200 bostadslägenheter och cirka 80 000 m2 lokaler i Eskilstuna, Strängnäs, Uppsala, Linköping, Norrköping, Södertälje, Vårby, Märsta, Upplands-Bro, Haninge, Markaryd, Landskrona och Göteborg. Alla Graflunds bostäder är hyreslägenheter. Huvudkontoret finns i Eskilstuna och på respektive område finns lokala kontor. Antalet medarbetare är cirka 125.

Källor

Externa länkar
Graflunds webbplats

Svenska fastighetsbolag
Företag bildade 1950
Belaja

Belaja (ryska: Бе́лая, Basjkiriska: Ағиҙел – Aghidhel, tatariska: Агыйдел – Ağidel) är en flod i republiken Basjkortostan och Tatarstan i Ryssland. Det turkspråkiga namnet på floden betyder  den vita Volga, och det ryska namnet betyder den vita floden. Den är 1 430 km lång. Flodens källor ligger i de sydvästliga Uralbergen. 

Städer längs floden är Beloretsk, Sterlitamak och Ufa (där floderna Kama och Ufa möts). Belaja mynnar ut i floden Kama vid staden Neftekamsk.

Belaja är en av de mest populära forsränningsfloderna i Ural.

Externa länkar 

Vattendrag i Ryssland
Kamas avrinningsområde
Volgas avrinningsområde
Golenisjtjev papyri

Golenisjtjev papyri är en omfattande samling papyrusfynd från det Forntida Egypten och Antikens Egypten. Manuskripten förvaras idag främst på Pusjkinmuseet i Moskva och Eremitaget i Sankt Petersburg.

Manuskripten
De flesta papyrusmanuskripten införskaffades av ryske egyptologen Vladimir Semjonovitj Golenisjtjev under dennes resor i Egypten kring åren 1890-1893. 1911 sålde Golenisjtjev sin samling till I.V. Zvetaev, grundaren av Pusjkinmuseet. Samlingen visades för första gången för allmänheten den 12 maj 1912 vid museets invigning.

De mest betydande är:

Papyrus Moskva/Pusjkin 4676
Ett av de äldsta bevarade skrifter om matematik, kallas även "Matematiska papyrusen", dateras till cirka 1850 f.Kr. under Första mellantiden eller Mellersta riket kring Egyptens elfte dynasti, införskaffad kring Dra Abu el-Naga nära Thebe 1893, förvaras idag på Pusjkinmuseet. Manuskriptet innehåller en rad matematiska problem.

Papyrus Moskva/Pusjkin 169
Ett av de äldsta bevarade manuskripten kring Onomastik, kallas även "Onomasticon Golenisjtjev" och "Onomasticon Amenemope" efter författaren, dateras till kring 1000-talet f.Kr. under Nya riket eller Tredje mellantiden kring Egyptens tjugoförsta dynasti, förvaras idag på Pusjkinmuseet. Manuskriptet innehåller en administrativ lista inom olika ämneskategorier, däribland religiösa byggnader, förvaltningsbyggnader, städer och befolkning, åkrar och dess produktion samt en översikt över olika sjöfolk.

Papyrus Moskva/Pusjkin 120
Ett av de äldsta bevarade manuskripten kring fornegyptisk litteratur, kallas även "Wenamons sjöfärd" efter berättelsen, dateras till kring 1000-talet f.Kr. under Nya riket kring Egyptens tjugonde dynasti, införskaffad kring el-Hiba nära Beni Suef 1891, förvaras idag på Pusjkinmuseet. Manuskriptet innehåller den enda bevarade berättelsen om sjömannen Wenamon och dennes sjöfärder.

Papyrus Leningrad/Eremitage 1115
Ett av de äldsta bevarade manuskripten kring fornegyptisk litteratur, kallas även "Den skeppsbrutna sjömannen" efter berättelsen, dateras till kring 2200-talet f.Kr. under Gamla riket kring Egyptens sjätte dynasti, det är inte känd var eller när papyrusen upptäcktes, Golenisjtjev hittade manuskriptet 1881 i Pusjkinmuseets arkiv där det förvaras idag. Manuskriptet är bland de mest betydande inom fornegyptisk litteratur och innehåller den första berättelsen om en sjömans irrfärder. Detta tema återkommer sedan inom litteraturen, till exempel i Odysséen, Sinbad Sjöfararen och Robinson Crusoe.

Papyrus Moskva/Pusjkin 4657
Ett starkt fragmenterad manuskript med delar av Historien om Sinuhe, en annan betydelsefull berättelse inom fornegyptisk litteratur, dateras till kring artonde eller nittonde dynastin. Införskaffad kring Luxor eller Memfis 1900, förvaras idag på Pusjkinmuseet.

Referenser

Litteratur

Noter

Externa länkar
 Texten i P 120
 Texten i P 1115

Forntidens Egypten
Litteratur under antiken
Handskrifter
Papyrus
Suzanne Lilar

Suzanne Lilar, född Verbist 21 maj 1901 i Gent, död 11 december 1992 i Bryssel var en belgisk (flamländsk, men i sitt författarskap franskspråkig) baronessa och författare.

1919 skrev Lilar in sig vid universitetet i Gent, där hon studerade filosofi, men sedan blev hon den första kvinnan i Belgien som tog juristexamen 1925. Under studietiden intresserade hon sig för 1200-talspoeten och mystikern Hadewijch d'Anvers, som skulle få stor betydelse för hennes essäer, teaterpjäser och romaner. Lilar verkade som advokat i Antwerpen, där hon gifte sig med advokaten, sedermera politikern baron Albert Lilar. Hon är mor till författaren Françoise Mallet-Joris och konsthistorikern Marie Fredericq-Lilar. Efter makens död 1976 bosatte hon sig i Bryssel.

Verk (urval)
 Tous les chemins mènent au ciel, 1947
 Soixante ans de théâtre belge, 1952
 Le Divertissement portugais, 1960
 A propos de Sartre et de l'amour, 1967
 Une enfance gantoise, 1976
 À la recherche d'une enfance, 1979

Källor

Externa länkar

Belgiska författare
Franskspråkiga författare
Födda 1901
Avlidna 1992
Kvinnor
Osahalvön

Osahalvön () är en halvö belägen i sydvästra Costa Rica i provinsen Puntarenas utanför havsviken Golfo Dulce i Stilla havet. Halvön bildades geologiskt av en förkastning som sträcker sig norrut in i Kalifornien.

Osahalvön är hem för minst hälften av alla arter som lever i Costa Rica. Den största staden på halvön är Puerto Jimenez som har en egen flygplats och ger tillgång till Corcovado National Park liksom de kustnära byarna Cabo Matapalo och Carate.

Se även
 Corcovado National Park, ligger på den södra delen av halvön och är en del av Osa Conservation Area
 Bahía Drake, belägen på norra sidan av halvön
 Golfito

Referenser

Halvöar i Costa Rica
Papagayohalvön

Papagayohalvön är en halvö i den nordvästra provinsen Guanacaste i Costa Rica. Halvön som bildades av vulkanisk aktivitet och har formats av väder, sträcker sig in i Golfo de Papagayo. Längs den 24 km långa kusten finns 31 olika stränder och den större halvön Santa Elena i norr skyddar vattnet. Papagayohalvön är ett stort turistmål med resorten Four Seasons Resort Costa Rica, flera golfbanor och lyxiga bostäder och fastigheter.

Halvöar i Costa Rica
Malika Madi

Malika Madi, född 18 november 1967 är en belgisk författare med algeriskt ursprung.

Madi gav 2005 ut sin första roman, Nuit d'encre pour Farah, för vilken hon fick diverse priser. 2008 publicerade hon en bok om problemen med rasism och fördomar tillsammans med Hassan Bousetta. Hon arbetar mycket med ungdomar för att främja skrivande.

Källor

Belgiska författare
Franskspråkiga författare
Födda 1967
Levande personer
Kvinnor
Bagheria

Bagheria (sicilianska: Baarìa) är en stad och en kommun i storstadsregionen Palermo, innan 2015 i provinsen Palermo, på Sicilien. Staden har  innevånare (2017). Bagheria gränsar till kommunerna Ficarazzi, Misilmeri, Palermo och  Santa Flavia.

Frazioni 
Bagherias frazioni är Aspra och Mongerbino.

Personer från 
 Dacia Maraini (1936)
 Giuseppe Tornatore (1956)

Referenser

Externa länkar 

 Bagheria officiella webbplats

Kommuner i storstadsregionen Palermo
Orter på Sicilien
Pansarhane

Pansarhane (Peristedion cataphractum) är en bottenfisk i ordningen kindpansrade fiskar som finns i östra Atlanten.

Systematik 
Den har tidigare placerats i släktet Chelidonichthys men placeras numera ofta i släktet Peristedion och detta släkte placeras i sin tur ibland i den egna familjen Peristediidae.

Utseende 
Pansarhanen har en avlång, åttakantig kroppsform med stort huvud i likhet med knotfiskarna, men huvudets utformning är helt annorlunda: Nosen är lång och kluven så den bildar två framåtriktade spröt, under hakan har den en samling skäggtömmar och på gällocket finns en stor tagg. Munnen saknar tänder, och kroppens fjäll är förbenade. Den har två fria fenstålar på vardera bröstfenan. Som mest kan den bli 40 cm lång, men är vanligtvis betydligt mindre.

Utbredning 
Pansarhanen lever i östra Atlanten från Brittiska öarna via Medelhavet till Angola.

Ekologi 
Arten är en sällskaplig bottenfisk, som lever på ett djup mellan 50 och 600 m (290 till 850 m i östra Joniska havet) invid klipp- och dybottnar. Oftast håller den sig dock under 150 m. Den använder huvudets spröt för att söka efter byten i bottenslammet, och kan liksom knotfiskarna använda bröstfenornas fria strålar till att gå med på bottnen. Ynglen är pelagiska och lever i kustnära vatten.

Referenser 

Knotfiskar