kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hedensö

Hedensö är ett gods i Näshulta socken, Eskilstuna kommun, Södermanland. Hedensö är beläget på en halvö i Näshultasjön.

Historik

Hedensö omnämns som by 1295, då dess namn skrevs Hithinzö. Byn tillhörde ätten Fargalt från första hälften av 1300-talet till 1511, då Erik Ragvaldssons änka Ingeborg Ragvaldsdotter (yngre Välingeätten) – utan arvingar efter tre giften  – testamenterade sitt morgongåvegods Hedensö till sin syster Estrid, änka efter väpnaren Nils Krumme. Deras sondotter Ingeborg Krumme blev gift 1548 med riksrådet Bengt Gylta (död på Hedensö 1574). Genom deras dotter Britas gifte 1588 med Knut Kurck  kom Hedensö till ätten Kurck och förblev i dess ägo till 1783. Då såldes det till direktören vid Ostindiska kompaniet, Anders Arfwedson. Sedan 1967 ägs godset av familjen Graflund.

Hedensö gick från bondby till sätesgård på 1500-talet, då även två gårdar i Västerby på andra sidan Brofjärden avhystes och lades under sätesgården. Under långa tider lydde Näshulta kvarn och Näshulta järnbruk under Hedensö.

På 1600-talet låg huvudbyggnaden på den plats där norra flygeln nu ligger. Den finns avbildad på en målning i holländsk stil från 1600-talets senare del. Att anläggningen med huvudbyggnad palladianskt indelad av pilastrar och loggia i mittpartiet, dess holländska tak med takryttare och nockplacerade skorstenar liksom förekomsten av symmetriskt placerade flyglar och paviljonger talar för att en av tidens ledande förmågor varit dess arkitekt. Hela gårdssystemet med terraserade trädgården och dess kanaler bekräftas av en karta från 1685 i Lantmäteristyrelsen. Ägare var nu friherre Knut Kurk som var mycket arkitekturintresserad och som ofta vistades på denna gård. Han byggde även på stamsätet på Göksholm i Närke och Norsholm i Östergötland båda avbildade i Sueviaverket, Två nya flyglar uppfördes på Hedensö vid mitten av 1700-talet, varav den ena var köksbyggnad. Den äldre huvudbyggnaden ersattes 1784-1806 av en ny i falurött timmer om två våningar. Samtidigt byggdes ett par yttre flyglar linnehållande brygghus och kontor utanför de äldre. 1886 skedde en omfattande ombyggnad av huvudbyggnaden som kläddes i tegel och putsades samtidigt som tegeltaket byttes mot ett plåttak.

En engelsk park anlades i slutet av 1700-talet. Vid mitten av 1800-talet byggdes ett orangeri i gjutjärn och glas i trädgården. En trädgårdsterrass anlades på 1920-talet av trädgårdsarkitekten Rudolf Abelin.

Ladugårdsbyggnaderna låg vid byn Västerbys gamla tomt. Den gamla ladugården brann 1883 och en ny stor anläggning kring en gårdsplan anlades därefter. Vid Västerby låg också flera av gårdens arbetarbostäder.

Referenser

Noter

Källor
 ÄSF=Äldre Svenska Frälseätter (Riddarhusdirektionen)
 SAÄ=Den Introducerade Svenska Adelns Ättartal (Gustaf Elgenstierna)
 
Hedensö omnämns i samband med sätesgården Norsholm i C. Ellehag  Kronans arkitekt och adelns Mathias Spihler, sid. 158, not 127. Signum/Atlantis 2010.

Externa länkar

Herrgårdar i Södermanland
Eskilstuna kommun
Metroid Dread

Metroid Dread är ett spel till Nintendo Switch, utgivet 8 oktober 2021. Förutom remakes är detta det första Metroid-spelet i 2D sedan Metroid Fusion (2002).

Ryktet om detta spel (då till Nintendo DS) dök upp i juni 2005 i tidningen Game Informer. Nintendo sade 6 september 2007 att de inte hade några planer på att göra ett side-scrollingspel i 2D till Nintendo DS just nu. De nämnde dock inte något om ett möjligt 2.5D eller 3D-spel.

På E3 2021 avslöjade Nintendo att Dread skulle lanseras till Nintendo Switch den 8 oktober 2021. Producenten Yoshio Sakamoto berättade att de tidigare hade lagt ned utvecklingen av spelet eftersom de inte kunde realisera sina idéer p.g.a. tekniska begränsningar. Sakamoto säger dock att han blev så imponerad av MercurySteams arbete med Metroid: Samus Returns till Nintendo 3DS att de därför beslutade att återuppta utvecklingen av Dread.

Vid 31 december 2021 så hade Metroid Dread sålts i 2.74 miljoner exemplar.

Källor 

Metroid
Datorspel 2021
Pelle Svanslös och den stora skattjakten

Pelle Svanslös och den stora skattjakten är en svensk film i regi av Mikael Ekman från år 2000. I huvudrollerna ses Björn Kjellman, Cecilia Ljung och Christer Fant.

Filmen är en uppföljare till SVT:s julkalender i TV från 1997 Pelle Svanslös.

Handling 
Maja och Pelle har flyttat ut till en gemensam glugg. Gammel-Maja hittar en skattkarta vilket leder Pelle, Trisse, Gullan, Måns, Bill och Bull och Petterson till tornen i Uppsala Domkyrka.

Rollista 
 Björn Kjellman – Pelle Svanslös
 Cecilia Ljung – Maja Gräddnos
 Christer Fant – Elake Måns
 Leif Andrée – Bill
 Göran Thorell – Bull
 Suzanne Ernrup – Gullan från Arkadien
 Brasse Brännström – Trisse
 Jonas Uddenmyr – Murre från Skogstibble
 Lena-Pia Bernhardsson – Maja Gräddnos mamma
 Peter Harryson – Pettersson, slaktarens hund
 Siw Malmkvist – Gammel-Maja i Domkyrkotornet
 Lars Dejert – Tusse Batong
 Krister Henriksson – berättare
 Anna Björk – inredningskatt

Produktion 
I filmen återvänder alla skådespelare från SVT:s julkalender från 1997 förutom Ulla Akselson som tackade nej till att spela Gammel-Maja och därför ersattes av Siw Malmkvist. Även Anna Björk tillkommer som inredningskatt.

Inspelningarna inleddes 4 december 2000 i SVT Dramas lokaler i frihamnen i Stockholm med en budget på 15 miljoner kronor.

Mikael Ekman beskriver filmen som en "hyllning till barndomens matinéer" med blinkningar till Jakten på den försvunna skatten.

Mottagande 
Filmen fick ett blandat mottagande av kritiker. Hansson Anders på Göteborgs-Posten beskriven filmen som "precist balanserad" och "spänstig som en nyinlagd ansjovisfilé" med en "snäll mix av spänning, hjältedåd, godhet och värme" samt beskrev dräkterna som coola. Jens Peterson på Aftonbladet beskrev filmen som en lyckad överföring från julkalendern till film med ett "fyndigt manus". Jan Söderqvist på Svenska Dagbladet kritiserade filmen för att vara långsam och utdragen och Erik Helmerson på TT Spektra kritiserade filmens tempo. Michael Tapper på Sydsvenskan gick däremot hårdast åt mot filmen som ansåg att den hade en "tunn berättelse om en sällsynt tråkig skattjakt" och kritiserade vidare det långsamma tempot, hur avsnittsformatet dåligt överfördes till långfilmsformat, humorn och rekvisitan.

Utgivning och visningar 
Filmen hade biopremiär i Sverige den 6 oktober 2000 och har visats på SVT.

Filmen gavs ut på DVD 2005.

Referenser

Noter

Webbkällor 
 

Filmer 2000
Svenska familjefilmer
Filmer i regi av Mikael Ekman
Svenskspråkiga filmer
Svenska filmer baserade på böcker
Svenska filmer baserade på TV-serier
Uppsala i fiktion
Svenska uppföljarfilmer
Gösta Knutsson-filmatiseringar
Liljecronas hem

Liljecronas hem är en roman av Selma Lagerlöf från 1911.

Handling
På botten av den uttorkade Svartsjön ligger Lövdala prästgård med sina stall och uthus.
Där bor den godhjärtade pastor Lyselius och hans vackra dotter. Hit anländer den elaka styvmodern en vacker dag med sina matkonster som lockelse, men avslöjar snart sitt rätta jag. Inte får hon nog av att plåga sitt tjänstefolk och i synnerhet prästdottern ligger oupphörligt illa till. Vi får följa mamsell Maja Lisa genom plågor och elände där hon ständigt får nya tärande uppgifter över sina späda axlar. Vid hennes sida i vått och torrt står den klarögda lilljänta, aldrig rädd för att säga sitt hjärtas mening eller försvara rättvisan när det gäller. Hårda är tiderna när styvmor får styra på Lövdala, prästen själv överger sin behagliga person och blir istället en marionett som vänder sig mot dem han håller mest av.

"Liljecronas hem" är också ett kapitel i romanen Gösta Berlings saga (1891) av samma författare.

Externa länkar

Liljecronas hem på Litteraturbanken

Skönlitteratur 1911
Romaner av Selma Lagerlöf
Sami Kapanen

Sami Hannu Antero Kapanen, född 14 juni 1973 i Vanda, Finland, är en finländsk före detta professionell ishockeyanfallare som säsongen 2009–10 avslutade sin aktiva karriär i KalPa i FM-ligan i ishockey. Han blev senare VD för klubben. Säsongen 2011-12 gjorde han comeback för KalPa och avslutade sin karriär igen efter säsongen 2013-14. Kapanen har tidigare spelat för Hartford Whalers, Carolina Hurricanes och Philadelphia Flyers i NHL.

Hartford Whalers draftade Kapanen i fjärde rundan 1995 som 87:e spelare totalt och säsongen därpå spelade Kapanen 35 matcher för laget. När Hartford Whalers blev Carolina Hurricanes förbättrades Kapanens spel och som bäst gjorde han 27 mål och 42 målgivande passningar för totalt 69 poäng säsongen 2001–02. Han spelade fem säsonger i Hurricanes innan han flyttade till Philadelphia Flyers 2003 där han fick en mer försvarande roll.

Sami Kapanen var del av det finländska landslag som vann VM-guld 1995. Han har också bronsmedaljer från vinter-OS i Lillehammer 1994 och från Nagano 1998.

Samis far är ishockeytränaren Hannu Kapanen, hans bror Kimmo Kapanen har varit KalPas målvakt och även hans son Kasperi Kapanen spelar för KalPa. Våren 2003 köpte Sami Kapanen aktiemajoritet i KalPa.

Statistik

Klubbkarriär

Källor
VM-stjärnan slutar och blir VD

Externa länkar
Sami Kapanen - nhl.com

Finländska ishockeyspelare
Män
Födda 1973
Levande personer
Spelare i Hartford Whalers
Spelare i Carolina Hurricanes
Spelare i Philadelphia Flyers
Världsmästare i ishockey
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1994 från Finland
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1998 från Finland
Tävlande vid olympiska vinterspelen 2002 från Finland
Tävlande i ishockey vid olympiska vinterspelen 1994
Tävlande i ishockey vid olympiska vinterspelen 1998
Tävlande i ishockey vid olympiska vinterspelen 2002
Olympiska bronsmedaljörer 1994
Olympiska bronsmedaljörer 1998
Finländska olympiska bronsmedaljörer
Personer från Vanda
Spelare valda i NHL Entry Draft 1995
Spelare valda av Hartford Whalers i NHL Entry Draft
Jagroman

Jagroman, även jagberättelse, är en roman eller berättelse där en av rollfigurerna presenteras i första person och därigenom fungerar som historiens berättare. Greppet används främst för att ge ett intryck av närhet och trovärdighet.

Jagroman är även den svenska benämningen på den motsvarande japanska genren shishōsetsu / watakushi shōsetsu (私小説 eller ししょうせつ／わたくししょうせつ). Denna skapades och populariserades under 1900-talet.

Funktion och utveckling 
Jagromanen används för att stärka den autentiska karaktären i en berättelse. Berättarjaget är ofta huvudpersonen i handlingen, och det som berättas är eller påstås vara självupplevt.

Äldre utveckling 
I europeisk prosa är jagromanen vanligt förekommande och med djupa rötter. Den finns i pikareskromaner som Lazarillo de Tormes (1544), och utvecklades under de kommande århundradena i den påhittade reseskildringen (som i Defoes Robinson Crusoe, 1719, och Swifts Gullivers resor, 1726).

Under 1800-talet nyttjades berättarformen i ett antal utvecklingsromaner, inklusive i Dickens David Copperfield (1850) och Kellers Gröne Henrik. Den syntes också i bekännelseromaner som Hamsuns Svält (1890).

Även andra litterära genrer och berättartekniker lyfter fram förstapersonsperspektivet. Denna teknik används även i brevromanen och dagboksroman; i den förra påminnande om en samling brev och i den andra med kapitlen i form av dagbokstexter. Den konsekvent genomförda dagboksromanen (som i Kierkegaards Forførerens Dagbog, 1843) är formmässigt identisk med en jagroman, medan brevromanen endast är delvis samma sak. Rousseaus Julie (1761) och Goethes Den unge Werthers lidanden (1774) är exempel på den senare typen av berättelse. I båda genrerna avslöjar berättarjaget sin inre känslor och upplevelser, vilka beskrivs i kronologisk följd och ofta tätt inpå när händelserna inträffat.

Alternativa verktyg 
En speciellt effekt nås om författaren nyttjar ett mer undanskymt berättarjag, en person som inte är centrum i handlingen. Detta används exempelvis i Thomas Manns Doktor Faustus (1947) och i Conan Doyles Sherlock Holmes-historier.

Den fiktivt självbiografiska texten är annars sannolikt den vanligaste typen av jagroman. Exempel på denna genre är Petronius Satyricon och Prousts På spaning efter den tid som flytt. Hos Proust används ett antal olika möjligheter att fritt gå mellan olika platser på den episka tidsskalan.

1900-talet 
Under 1900-talet har jagromanen vidareutvecklats åt olika håll. Bland annat har vissa författare skrivit texter som tar stark inspiration av talspråk eller dialekt.  Både Joyce (som i Odysseus, 1922) och Faulkner (As I Lay Dying, 1930) har arbetat med den inre monologen, i sitt letande efter att få en omedelbar bild av medvetandet hos en specifik individ.

I Sverige arbetade Jan Myrdal från och med 1982 års Barndom med jagromaner.

I den moderna romanen, hos författare som Beckett eller Gyllensten, framträder ofta ett jag som är splittrat eller saknar identitet.

Referenser

Japansk litteratur
Litterära genrer
WP:Projekt Japan
Projekt Kvinnliga huvudpersoner
Nota bene

Visan av Bellman, se Nota Bene (sång)

Nota bene är ett latinskt uttryck som betyder "märk väl". Av notare, [no'ta:re], "märka", "notera", och bonus, ['bo:nus], "god". Pluralformen är notate bene.

I framför allt engelsk och norsk text används förkortningen NB eller N.B. i betydelsen "observera" eller "lägg märke till att" och används för att dra läsarens uppmärksamhet till en särskild aspekt av eller detalj inom det aktuella ämnet.

Referenser 

Latinska ord och uttryck
Meja (namn)

Meja är ett kvinnonamn som kommer från fornsvenskans ord mäghin, som betyder "kraft", "styrka". Detta namn har funnits i Sverige sedan 1600-talet.
 
År 2007 fanns det 974 kvinnor i Sverige som hette Meja. Namnet var det 55:e vanligaste namnet bland nyfödda flickor. År 2011 fanns 1896 som hette Meja på 43:e plats i popularitet. Namnet blev populärt när sångerskan Meja slog igenom i början av 1990-talet. Namnet är dokumenterat från medeltiden.

Källor 

Kvinnonamn
Myten om Sisyfos

Myten om Sisyfos (originaltitel: Le Mythe de Sisyphe) är en filosofisk essä från 1942, författad av Albert Camus och metaforiskt anspelande på den antika grekiska myten om Sisyfos.

Handling 
Sisyfos har trotsat den mäktige överguden Zeus, och som straff för sin hybris döms Sisyfos till att rulla en tung sten uppför ett högt berg. För att klara uppgiften tvingas han använda alla sina krafter, men när stenen knuffats upp på bergstoppen rullar den ner på andra sidan – och Sisyfos får börja om från början. Detta arbete får han fortsätta med i eviga tider. (Därav "Sisyfosarbete", ett uttryck för meningslöst arbete.) 

I Camus bok är det människan som knuffar på stenen. Livet har, precis som stenrullandet, inget varaktigt värde. Det är människan som måste skapa ett värde i sitt liv. Människan kan välja att tycka att det den gör har ett värde, på samma sätt som Sisyfos valde att sätta värde på sitt arbete. Aktivt beslutsfattande och direkt ansvarstagande är båda huvuddrag i existentialismen.

Se även 
 Absurdism
 Meningen med livet
 Nihilism
 Objektivitet
 Skepticism
 Subjektivitet

Externa länkar 
 Myten om Sisyfos i sin helhet på Internet Archive 

Essäer
Litteratur 1942
Myter
Nathalie Djurberg

Ariélle Eva Nathalie Djurberg, född 2 januari 1978, är en svensk konstnär.

Nathalie Djurberg är uppvuxen i Lysekil och utbildad på Hovedskous Målarskola i Göteborg åren 1995–97 samt Malmö Konsthögskola 1997–2002. Hon blev Becker-stipendiat 2006 och ställde samtidigt ut på Färgfabriken i Stockholm. År 2007 erhöll hon Anna Nordlander-priset och 2008 Carnegie Art Award-stipendiet för unga konstnärer. År 2009 fick hon Guldlejonet för bästa unga konstnär på Venedigbiennalen.

Nathalie Djurberg arbetar med leranimationer, vars inslag ofta har en sexuell eller mörk prägel. Djurberg använder sig ofta av dessa inslag för att våldet och det sexuella är det som är starkast fysiskt och lättast att ta på. Lerfigurerna i Djurbergs filmer är ofta gjorda av plastellina, och påminner om de figurer som syntes mycket i barnprogram under 1970- och 80-talen. Lerfigurerna utsätts ofta för övervåld men reser sig sedan för att ge tillbaka på förövaren. Musiken i Djurbergs familjer skapas av hennes kollega Hans Berg. I november 2020 såldes skulpturen Crocodile, Egg, Man  ur Djurbergs projekt "The Black Pot" med Berg för 16,3 miljoner SEK, en rekordsumma för ett samtida svenskt konstverk.

Sedan 2021 bor och arbetar hon i Alingsås.  Djurberg finns representerad vid Göteborgs konstmuseum och Moderna museet.

År 2013 fick Djurberg Sten A Olssons kulturstipendium.

Utställningar (urval)
 2005 – Den 1:a på Moderna, Moderna museet, Stockholm (Sverige)
 2006 – Zach Feuer Gallery, New York (USA)
 2007 – Denn es ist schön zu leben Kunsthalle Wien, Wien, (Österrike) 
 2008 – Eklips — Konst i en mörk tid, Moderna museet, Stockholm (Sverige)
 2009 – Hands On! Format i lera, Dunkers kulturhus, Helsingborg (Sverige)
 2010 – 11 leranimationer, Kristianstads konsthall (Sverige)
 2010 – kestnergesellschaft, Hannover (Tyskland)
 2011 – World of glass- Camden Art Centre, London (Storbritannien)
 2011 – Walker Art Center, Minneapolis (USA)
 2012 – CCC Strozzina, Firenze (Italien)

Källor

Noter

Externa länkar
Utställning 2005 på Moderna Museet

Svenska konstnärer under 1900-talet
Svenska konstnärer under 2000-talet
Födda 1978
Kvinnor
Levande personer
Personer från Lysekil
Ammianus Marcellinus

Ammianus Marcellinus, född omkring 330 troligen i Antiochia, död omkring 395, var en grekisk historiker i romerska riket, verksam under senantiken.

Hans historieverk, som är ovärderligt, kallas ofta vid dess latinska namn, Res Gestae. Det behandlar åren 353–378.

Biografi 
Ammianus berättar själv att han var en grek i den romerska armén och eftersom han tjänstgjorde i gardesenheten protectores domestici borde han ha varit adlig. Han tog värvning i armén under Constantius II:s kejsartid och tjänade under Ursicinus som var guvernör över Nisibis i Mesopotamien. Han återvände till Rom med Ursicinus, men kallades till fronten av Constantius för att strida mot Silvanus frankern, som utropat sig till kejsare över Gallien. Han var två gånger i Öst, och undkom döden med en hårsmån när den sassanidiske kungen Shahpour II erövrade Amida (nuvarande Diyarbakir). När Constantius efterträddes av Julianus Apostata, följde Ammianus honom i kriget mot alamannerna och sassaniderna. Jovianus följde han till Antiochia, där han bevittnade hur konspirationen mot Theodosius I avslöjades (371).

Verk 
När Ammianus var i femtioårsåldern slog han sig ned i Rom och skrev ett historieverk, som tar vid efter Tacitus. Det börjar med Nervas upphöjelse till kejsare år 96 och slutar med Valens död vid slaget vid Adrianopel 378. Ursprungligen utgjordes verket av 31 böcker, men de första 13 har gått förlorade. Edward Gibbon bedömer verket som tillförlitligt, men andra har menat att han såsom hedning undervärderat kristendomens betydelse i den tid han skildrar. Han fäster stor vikt vid socioekonomiska förhållanden i fråga om beskattning av medelklassen i romarriket och har ett förbindligt förhållningssätt mot andra folkslag än romarna, varför han skiljer sig från sina föregångare Titus Livius och Tacitus.

Externa länkar 
 Ammianus Marcellinus on-line project
 Ammianus Marcellinus verk på latin vid Latin Library
 Ammianus Marcellinus’s Use of Exempla

Källor

Externa länkar 
 

Grekiska historiker under antiken
Födda 300-talet
Avlidna 300-talet
Män
Ken Kutaragi

Ken Kutaragi (f 1950) var ledare för den del inom företaget Sony som utvecklar TV-spel. Ken Kutaragi är mest känd för att vara den drivande kraften bakom utvecklandet av PlayStation, PlayStation 2, PlayStation Portable och PlayStation 3. 

Ken Kutaragi fick sin första praktiska erfarenhet av TV-spel i två tidiga samarbeten med det japanska företaget Nintendo Det första uppdraget gick ut på att utveckla en digital ljudkrets som skulle användas i konsolen Super NES. Det andra uppdraget gick ut på att utveckla en CD-ROM läsare till samma konsol. Ken Kutaragi blev rasande när Nintendo slutligen valde att inte fortsätta samarbetet med Sony och beslutade sig då för att på egen hand fortsätta utvecklingen av vad som med tiden skulle bli känt som PlayStation.

Referenser

Sony
Födda 1950
Playstationpersonligheter
Män
Levande personer
Noritake Takahara

Noritake Takahara, född 6 juni 1951 i Tokyo, är en japansk racerförare.

Racingkarriär
Takahara körde två gånger i Japans Grand Prix i formel 1. Han körde för Surtees i  där kom på nionde plats och för Kojima i  där han dock tvingades bryta efter en kollision.

F1-karriär

|}

Noter

Källor

Födda 1951
Japanska racerförare
Japanska Formel 1-förare
Män
Levande personer
WP:Projekt Japan
Jules von Schwerin

Carl Johan Gustaf Adolf Julius (Jules) von Schwerin (i Riksdagen kallad von Schwerin i Skarhult), född 5 oktober 1810 på Råda säteri i Råda församling, död 1 juli 1880 i Skarhults församling, var en svensk friherre och militär.

Biografi
Jules von Schwerin var son till hovstallmästaren friherre Werner Gottlob von Schwerin och Martina von Schwerin, dotter till Martin Törngren vid Ostindiska kompaniet. Han blev kadett vid Karlberg 1824 och utexaminerades 1827, blev kornett vid livgardet till häst samma år och löjtnant 1829. Åren 1832–1834 bevistade han föreläsningarna i Allgemeine Kriegsschule i Berlin. 

Vid Schwerinska familjekongressen i Berlin 1833 var von Schwerin fullmäktig för de svenska friherrarna von Schwerin, då den preussiska kronan till ätten von Schwerin återlämnade dess gamla länsgods Spantekow. 1834 blev han riddare av Johanniterorden och 1836 ryttmästare, men fick avsked ur krigstjänsten 1840. 

Efter att en tid varit ordförande för lantbruksskolan på Orup blev han statsrevisor 1862. 1864 blev han ledamot av Kungliga Fysiografiska Sällskapet i Lund och året därpå kommendör av Vasaorden. Han var ordförande i bankoutskottet 1865–1866 och 1869–1875 och ledamot av riksdagens första kammare 1866–1875. 1867 invaldes han som ledamot av Kungliga Skogs- och Lantbruksakademien.

Jules von Schwerin var ägare till Sireköpinge 1840–1850 och till Skarhult 1844–1880, till del av Spantekow 1840–1867 samt till en gård i Lund 1861–1877. Han gifte sig 12 november 1849 på Ekeröd i Malmöhus län med Ingeborg Rosencrantz (1828–1894), dotter till överste Henrik Ludvig Rosencrantz och Clara Fredrika von der Lancken. Bland deras barn märks Werner von Schwerin, Hans Hugold von Schwerin och Ingeborg von Schwerin.

Källor 
 Gabriel Anrep, Svenska adelns Ättar-taflor

Noter 

Svenska militärer under 1800-talet
Ledamöter av Sveriges riksdags första kammare
Ledamöter av Lantbruksakademien
Svenska friherrar
Ledamöter av Kungliga Fysiografiska Sällskapet i Lund
Personer från Råda socken, Askims härad
Födda 1810
Avlidna 1880
Män
Spiritualism

Spiritualism kan syfta på:

 Andlighet – det immateriella, själslivet, koncept som utgår från antagandet att människan har en inneboende ande
 Den radikala reformationen – ett antal radikala reformationsrörelser under 1500-talet och deras gemensamma inriktning kallas ofta spiritualism
 Spiritism – övertygelsen att människan kan få kontakt med avlidnas andar

Se även 
 Spiritualitet
Kunimitsu Takahashi

Kunimitsu Takahashi, född 29 januari 1940 i Koganei i Tokyo prefektur, död 16 mars 2022, var en japansk roadracing- och racerförare.

Racingkarriär
Takahashi tävlade under 1960-talet i roadracing i 250cc för Honda. Han blev förste japan att segra i ett Grand Prix för motorcyklar när han vann 250-kubiksklassen i Västtysklands Grand Prix 1961. Det var samtidigt Hondas första GP-seger i 250-klassen.  Han deltog även i ett formel 1-lopp, Japans Grand Prix 1977, i vilket han kom i mål på nionde plats.

F1-karriär

 
|}

Noter

Källor

 http://www.motogp.com/en/riders/Kuninitsu+Takahashi
 http://racingmemo.free.fr/MOTO-GP-1961.htm

Födda 1940
Japanska racerförare
Japanska Formel 1-förare
Japanska roadracingförare
Män
Avlidna 2022
WP:Projekt Japan
250GP-förare
125GP-förare
50GP-förare
Idrottare från Tokyo
Japanska idrottare under 1900-talet
Observationshumor

Observationshumor är en form av komik som bygger på att komikern kommenterar en egen upplevelse, ofta något vardagsfenomen.

Humor