kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hachiko – En vän för livet

Hachiko - En vän för livet (originaltitel: Hachiko: A Dog's Story) är en dramafilm från 2009 av Lasse Hallström. Filmen är en nyinspelning av den japanska filmen Hachikō Monogatari från 1987, baserad på den sanna historien om den trofasta japanska hunden Hachikō.

Handling 
När akita-valpen kommer till sitt nya hem, dröjer det inte länge förrän han och hans husse är oskiljaktiga. Varje dag vid samma tid, när hans husse Parker Wilson (Richard Gere) slutar jobbet, står Hachikō och väntar på honom vid järnvägsstationen. Hunden blir en älskad familjemedlem. Men en dag får Hachikō vänta förgäves, hans husse kommer inte. Trots det väntar han troget på honom varje dag under de kommande nio åren. Hachikōs öde berör många människor, som passerar stationen och de hjälper honom med mat och varma ord. 

Flera år efter Parkers död återvänder hans fru Cate (Joan Allen) för att besöka Parkers grav. Hon ser då en gammal och sliten Hachiko som troget sitter och väntar vid järnvägsstationen. Cate sitter en stund tillsammans med Hachiko medan hon väntar på nästa tåg. Hachiko återvänder till järnvägsstationen senare på kvällen och sluter ögonen för sista gången. Då kommer Parker ut genom dörrarna som om inget hade hänt. De två vännerna återförenas medan deras själar stiger upp mot himlen, tillsammans för alltid. 

I slutet av filmen avslöjas berättelsen om den verkliga Hachiko som föddes i Odate, den 10 oktober 1923. Efter sin husse Hidesaburo Uenos död 1925, väntade Hachiko troget utanför järnvägsstationen i Shibuya. I närmare 10 år väntade Hachiko på sin bästa vän. Det framkommer i filmen att Hachiko dog den 8 mars 1934, men det korrekta årtalet är 1935. En bild på statyn utanför järnvägsstationen, som restes till minne av Hachiko är den sista bilden som visas innan eftertexterna rullar.

Sverige
Filmen hade biopremiär i Sverige den 22 januari 2010 och släpptes på DVD i Sverige den 28 april 2010. Filmen är barntillåten.

Tagline 
A true story of faith, devotion and undying love. Översättning: En sann historia om tro, tillgivenhet och odödlig kärlek.
En vän för livet

Rollista (i urval) 
 Richard Gere - Parker Wilson
 Sarah Roemer - Andy Wilson
 Joan Allen - Cate Wilson
 Jason Alexander - Carl
 Cary-Hiroyuki Tagawa - Ken
 Erick Avari - Jess
 Robert Capron - Elev
 Davenia McFadden - Mary Anne
 Forrest - Hachiko (åldring)
 Chico - Hachiko (vuxen)
 Layla - Hachiko
 Kevin DeCoste - Ronnie
 Robbie Sublett - Michael
 Bates Wilder - Hundfångaren
 Tora Hallstrom - Heather
 Donna Sorbello - Myra

Referenser

Externa länkar

Amerikanska dramafilmer
Filmer 2009
Amerikanska filmer baserade på verklighet
Amerikanska filmer baserade på böcker
Filmer i regi av Lasse Hallström
Engelskspråkiga filmer
Camp Tre Kronor

Namnet Camp Tre Kronor har nyttjats två gånger vid svenska internationella insatser.

Första gången var under insatsen med UNEF, United Nations Emergency Force under insatsen på Sinaihalvön/Gazaremsan.

Andra gången var under den svenska insatsen med Sjukhuskompaniet i Somalia.

Tre Kronor
International Race of Champions 1975/1976

International Race of Champions 1975/1976 (IROC III) kördes över fyra omgångar. A.J. Foyt tog sin första av två raka titlar i IROC.

Delsegrare

Deltävlingar

Michigan

Riverside

Riverside 2

Daytona

Slutställning

Källor
Rauzulu Street - IROC 1976

1975 i USA
1976 i USA
1976
Motorsportevenemang 1975
Motorsportevenemang 1976
Strongylopus fasciatus

Strongylopus fasciatus är en groda från södra Afrika som tillhör släktet Strongylopus och familjen Pyxicephalidae.

Utseende 
En groda av typiskt ranid-utseende (det vill säga med en kroppsform lik de i Europa vanliga Rana-arterna), men med mycket långa bakben och -tår. Den saknar helt simhud på händerna, och endast mycket sparsamt på bakfötterna. Huden är slät, utan några åsar på ryggsidan. Färgen är vanligtvis gulbrun till gyllengul, och med mörka längsstrimmor. Även bakbenen har en mörk längsstrimma på vardera underben. Bakom och under ögat har den ett mörkt fält. Det finns en färgvaritet som är enfärgat rödbrun på rygg och extremiteter, och som saknar stimmor. Längden når upp till 5 cm; underarten S. f. merumontanus är normalt något kortare.

Taxonomi 
Tre underarter är kända: S. f. fasciatus, som framför allt finns i Sydafrika och Zimbabwe, S.f. fuelleborni, som huvudsakligen finns i Tanzania, Zambia och Malawi, samt S.f. merumontanus (Lönnberg 1910), vars huvudområde är norra Tanzanias högländer.

Utbredning 
Förutom ovanstående områden finns den också i västra Moçambique, Den uppträder troligtvis också i Lesotho och möjligtvis Botswana.

Vanor  
Grodan lever på öppna gräsmarker, savanner och liknande, men kan bege sig in i skogsområden under regntiden, ofta långt från vatten. Den kan även påträffas i människoskapade områden som dammar med rik växtlighet, bevattningskanaler och trädgårdar. Lätet är ett gällt, kort pip.

Leken äger troligtvis rum under regnen sent på året, då honan lägger äggen ett och ett bland växtlighet i grunda vattendrag.

Status 
Strongylopus fasciatus är klassificerad som livskraftig ("LC") av IUCN, och populationen är stabil. Inga egentliga hot har registrerats.

Referenser 

Stjärtlösa groddjur
fasciatus
Groddjur i etiopiska regionen
Abgal

Abgal (akkadiska: Apkallu) är sju sumeriska halvgudar som sägs ha blivit skapade av guden Enki (akkadiska: Ea för att ge mänskligheten civilisation. De tjänade Enki som präster och som rådgivare eller vise män till de första sumeriska härskarna innan översvämningen.

De sägs ha gett me (den sumeriska moralkoden och den sociala uppbyggnaden), hantverket och konsten till mänskligheten. De ansågs vara fiskliknande män då de kom från sötvattnet Apsu. Ofta framställs de med att de har en fisks kropp från midjan och neråt, eller att de är klädda som fiskar. De har också blivit beskrivna med vingar, då de antingen har ett mänskligt huvud eller ett örnhuvud. 

Adapa (U-an, Oannes) var den förste av Apkallu. De andra kallades U-an-dugga, En-me-duga, En-me-galanna, En-me-buluga, An-enlida, och Utu-abzu.

Abgal är också en klan, tillhörande det östkushitiska folket i Somalia.

Referenser 

Gudar i mesopotamisk mytologi
Abdou Diouf

Abdou Diouf, född 7 september 1935 i Louga, är en senegalesisk politiker. Han var under åren 1981–2000 Senegals andra president, efter att personligen ha valts ut av Léopold Senghor som hans efterträdare.

Biografi 
Diouf tillhör sererfolket och är muslim. Han utbildade sig vid Lycée Faidherbe i Saint-Louis och Dakars universitet, innan han 1958 reste till Paris för att studera juridik vid Sorbonne. Han återvände till hemlandet 1960, och gav sig in i politiken. Under 1960-talet hade han en mängd lägre poster, innan han 1968 blev landets industriminister. 1970 blev han dess premiärminister, en post som han innehade fram till 1980.

President 
När Léopold Senghor avgick från presidentposten 1980, mitt i en ekonomisk kris, tog Diouf över. Han behöll de starka band till Frankrike som Senghor hade knutit, och fortsatte även att samarbeta med det muslimska ledarskapet.
För att få fart på ekonomin satsade han på turism och fiske, och planerade även att privatisera statliga bolag, allt utan att krisen avtog. Krisen ledde till massarbetslöshet, och samtidigt som stora upplopp ägde rum i Dakar 1988 ställdes Diouf inför en självständighetsrörelse i den södra regionen Casamance, vars befolkning till stor del varken var muslimer eller tillhörde woloffolket. Trots problemen blev Diouf omvald i presidentval 1983, 1988 och 1993.

Senegambia 
Diouf bidrog starkt till att konfederationen Senegambia (Senegal och Gambia) bildades den 17 december 1981. Konfederationen trädde i kraft den 1 februari 1982, och Diouf var dess president fram till det att den sprack 1989, dels på grund av att Diouf och Senegal ville knyta länderna samman i en union medan Gambia ville behålla den lösare konfederationen, dels för att regionen destabiliserades på grund av ett krig mellan Senegal och Mauretanien, utlöst av etniska motsättningar.

Aidsprogram 
Diouf startade ett anti-aids-program i Senegal redan 1986, då de första fallen upptäcktes. Han använde sig då av media och skolor för att propagera för säker sex. Han krävde också att prostituerade skulle registrera sig och uppmuntrade föreningar och religiösa ledare att öka medvetenheten om aids.

Nedgång och valförlust 
1994 devalverades den senegalesiska valutan, vilket ledde till stora ekonomiska problem och i förlängningen ökat missnöje med regeringen. Landets inblandning i en statskupp i grannlandet Guinea-Bissau och tuff behandling av självständighetsivrarna ledde till ytterligare missnöje, och vid presidentvalet 2000 förlorade Diouf till Abdoulaye Wade, efter att bara ha fått 41,5 % av rösterna i andra valomgången.

Internationell karriär 
Diouf har arbetat för internationella organisationer både under och efter sin tid som president. Han var president för Organization of African Unity (OAU) mellan 1985 och 1986 samt mellan 1992 och 1993. Han har även varit generalsekreterare för La Francophonie sedan 2002.

Källor 

Senegals presidenter
Födda 1935
Män
Levande personer
International Race of Champions 1990

International Race of Champions 1990 (IROC XIV) kördes över tre omgångar. Dale Earnhardt tog hem titeln, före Al Unser Jr. och Martin Brundle.

Delsegrare

Deltävlingar

Talladega

Cleveland

Michigan

Slutställning

Källor
Rauzulu Street - IROC 1990

1990 i USA
1990
Motorsportevenemang 1990
Jörgen Flach

Jörgen Flach, född 1953 i Söderhamn, Hälsingland, är en svensk musiker.

Han har främst uppträtt i dansband, bland annat mycket tidigt under 1970-talet med Swintoz, och senare under 1980- och 90-talet med Bhonus och Nick Borgens orkester.

Han vikarierade för Lasse Larsson i Streaplers under 2003 och har även vikarierat för Torgny Melins då deras dåvarande keyboardist Svalle var svårt sjuk.

Jörgen var senast medlem i dansbandet Chiquita, men slutade 2011 och är idag keyboardist för Streaplers-veteranernas egenbildade Boogie Woogie-grupp "The Mule Skinner Band"

Band (Tidsenlig ordning från nederst till överst) 
The Mule Skinner Band
Chiquita
Torgny Melins
Streaplers
Nick Borgens orkester
Bhonus
Swintoz

Externa länkar 
http://www.dansbandet-chiquita.se/
http://www.themuleskinnerband.se/

Födda 1953
Män
Svenska dansbandsmusiker
Levande personer
Personer från Söderhamn
Svenska musiker under 1900-talet
Matti Väisänen

Matti Väisänen, född i Jockas i Savolax 1934, är biskop i Missionsprovinsen och teologie doktor.

År 1964 prästvigdes han för Evangelisk-lutherska kyrkan i Finland. Han engagerade sig i den nypietistiska Folkmissionen och var dess generalsekreterare 1967-1995. År 2008 disputerade han i teologi i Helsingfors på en avhandling om dopet. Den 20 mars 2010 vigdes han i Helsingfors till biskop i Missionsprovinsen med ansvar för Finland. Den 11 augusti fråntogs han rätten att utöva prästämbetet inom Evangelisk-lutherska kyrkan i Finland av Tammerfors stifts domkapitel. År 2013 vigde han Risto Soramies till biskop för det nygrundade Evangelisk-lutherska missionsstiftet i Finland.

Bibliografi
 Det heliga dopet i Bibeln (2000)
 Det heliga dopet i kyrkan (2001)

Externa länkar
Lutherstiftelsens biskop miste prästämbetet. YLE.
Biskopens försvarstal inför domkapitlet.
Finska Lutherstiftelsens kommentar.
Biskoparna i Missionsprovinsen

Finländska biskopar
Evangelisk-lutherska biskopar
Biskopar i Missionsprovinsen
Personer från Jockas
Födda 1934
Levande personer
Män
Blåhäger

Blåhäger (Egretta caeruela) är en medelstor slank häger med hemvist i Amerika.

Utseende
Blåhägern är en 56–74 centimeter hög häger med långa ben och lång hals och ett vingspann på omkring en meter. Den väger tre till fyra hekto. Den adulta dräkten är karakteristiskt gråblå med lilaktig hals. 

Blåhägern har en juvenil fas det första året med helvit dräkt. Vita blåhägrar accepteras lättare än blå blåhägrar av snöhägrar. Eftersom blåhägern fångar mer fisk i närvaro av snöhägrar än ensam är det en möjlig förklaring till den helvita dräkten som juvenil.

Läten 
Från blåhägern hörs skriande och kväkande läten likt snöhägern.

Utbredning
Blåhägern påträffas i södra Nordamerika, Centralamerika, Karibien och norra Sydamerika, från USA till Uruguay och Västindien. Den är en mycket sällsynt gäst i Europa, med endast ett fynd vardera i Storbritannien och Irland, båda 2008, och fem i Azorerna. Den har även setts i Sydafrika.

Ekologi
Arten återfinns vid grunda vatten som sumpmark, floder, sjöar, översvämmade odlingar. Där födosöker den efter småfisk men också små amfibier, kräftdjur, gräshoppor, trollsländor och andra ryggradslösa djur. Jämfört med exempelvis snöhäger (Egretta thula) rör den sig långsammare och mer metodiskt genom att stå vid grunda vatten och vänta eller långsamt smyga sig på bytet.

Boet byggs i träd eller buskar nära vatten. Hanen samlar material, främst kvistar, till boet som byggs av honan. Äggen är grönblå. I en kull finns typiskt tre till fem ägg som ruvas i 22–24 dagar.

Status och hot 
Blåhägern slapp de utbredda förföljelserna av hägrar som förekomm under 1800-talet i jakt på deras plymer, helt enkelt för att blåhägern till skillnad från ägretthäger och snöhäger saknar dessa i sin häckningsdräkt. Idag har arten ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Mellan 1966 och 2015 minskade arten med 55% i Nordamerika.

Referenser

Källor
Pranty, Radamaker, Kennedy Birds Of Florida 
All about birds, <www.allaboutbirds.org>, läst 16 januari 2010

Noter

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Hägrar
Fåglar i nearktiska regionen
Fåglar i neotropiska regionen
Delfo Cabrera

Delfo Cabrera, född 2 april 1919 i Armstrong, död 2 augusti 1981 i Alberti, Buenos Aires provins var en argentinsk maratonlöpare.

Cabrera började sin idrottskarriär som fotbollsspelare men när landsmannen Juan Carlos Zabala tog OS-guld i maraton 1932 bestämde sig Cabrera för att satsa på långdistanslöpning. 

Höjdpunkten i Cabreras karriär kom i London-OS 1948 då han vann guld i maratonloppet med tiden 2.34.51, före hemmafavoriten Thomas Richards.

Efter att ha vunnit maratonloppet även i Panamerikanska spelen 1951, gjorde Cabrera ett försök att försvara sitt guld vid OS i Helsingfors 1952 men misslyckades och kom på sjätte plats. Cabrera blev inte ens loppets bästa argentinska löpare eftersom hans landsman Reinaldo Gorno tog silvermedaljen bakom Emil Zatopek.

Delfo Cabrera omkom i en bilolycka 1981.

Källor

Argentinska långdistanslöpare
Män
Födda 1919
Avlidna 1981
Argentinska olympiska guldmedaljörer
Olympiska guldmedaljörer 1948
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1948 från Argentina
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1948
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1952 från Argentina
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1952
Personer från Santa Fe (provins)
Electus

Electus/electa är ett begrepp som innebär att någon utsetts till att inneha ett ämbete, men ännu inte installerats eller vigts. Det använts särskilt om biskopar, som är valda men ännu inte vigda till sitt ämbete. Det kan även skämtsamt och studentikost användas för förtroendeuppdrag inom studentkårer och studentnationer.

I pluralis uttalas begreppet electi.

Titlar
Akademiska titlar
Electus
Latinska ord och uttryck
Rathen

Rathen är en kurort och kommun i det tyska distriktet Sächsische Schweiz-Osterzgebirge i förbundslandet Sachsen. Orten ligger på båda sidor av floden Elbe vid foten av bergstrakten Elbsandsteingebirge. Rathens kommun har cirka   invånare, och är Sachsens minsta kommun både till ytan och invånarantalet. Kommunen ingår i förvaltningsområdet Königstein/Sächs. Schw. tillsammans med kommunerna Gohrisch, Königstein/Sächs. Schw., Rosenthal-Bielatal och Struppen.

Geografi 
Kommundelen Niederrathen ligger på östra sidan av Elbe, medan Oberrathen på västra sidan har ortens järnvägsstation. De två ortsdelarna sammanbinds av en liten personfärja. Från Niederrathen utgår vandringsleder till utsiktspunkten Bastei och till en friluftsteater (Felsenbühne). Närmaste grannstad är Wehlen, omkring 3 kilometer nedströms från Rathen.

Näringsliv 
Idag är turism ortens huvudinkomstkälla, och orten har många hotell och pensionat som riktar sig till kurorts- och vandringsturister.

Historia 
Ortens ursprung står i sammanhang med två riddarborgar. Riddarna ansågs som rövare och bägge borgar blev 1429 förstörda. Under långa tider var Rathens invånare sysselsatta i sjöfarten på floden, som skogsarbetare eller i områdets stenbrott. Redan under 1800-talets början blev orten ett känt turistmål på grund av det dramatiska omgivande landskapet, skildrat av flera av romantikens konstnärer, bland andra Caspar David Friedrich.

Kommunikationer 
Orten har endast en personfärja för att korsa floden, och biltrafik över floden måste därför ta omvägen över grannorterna. De närmaste broförbindelserna finns i Pirna och Bad Schandau. Rathens järnvägsstation, belägen på västra sidan av Elbe, trafikeras av Dresdens pendeltågslinje S1 på linjen Meissen – Dresden Hauptbahnhof – Bad Schandau. Det finns även båtförbindelse till Dresden och andra hamnar längs Elbe med flodångare.

Referenser

Externa länkar 
 Rathens webbplats

Orter i Sachsen
Kommuner och städer i Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge
Kurorter i Tyskland
Hendrik Kramers

Hendrik Anthony "Hans" Kramers, född 2 februari 1894 i Rotterdam, död 24 april 1952, var en nederländsk fysiker. Han var 1926-1934 professor i teoretisk fysik vid Utrechts universitet.

1924 samarbetade han med Niels Bohr och John C. Slater för att skapa BKS-teorin (efter upphovsmännen Bohr, Kramers och Slater), vilket var en av de sista insatserna inom "den gamla kvantteorin" och som inspirerade Werner Heisenberg att skapa den fullständiga kvantmekaniska teorin.

Kramers tilldelades Lorentzmedaljen 1947. Han invaldes 1951 som utländsk ledamot av svenska Vetenskapsakademien.

Källor 
 

Nederländska fysiker
Alumner från Leidens universitet
Alumner från Köpenhamns universitet
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Mottagare av Lorentzmedaljen
Födda 1894
Avlidna 1952
Män
Santa Maria Maggiore, Florens

Santa Maria Maggiore di Firenze är en romersk-katolsk kyrka i romansk och gotisk stil i Florens, regionen Toscana, Italien. Den är bland de äldsta bevarade kyrkorna i Florens.

Historik
Kyrkan byggdes ursprungligen på 1000-talet och genomgick en omfattande ombyggnad på 1200-talet.  

Den ursprungliga kyrkan existerade redan på 800-talet och dokumenterades första gången 931. Legenden som tilldelar påven Pelagius II dess grundande år 580 e.Kr. är inte tillförlitlig.

År 1176 fick den status som kollegial kyrka och var en av Florens priori. Kyrkan utökade därefter sina ägor och 1183 sattes den under påvligt direkt skydd av Lucius III, vilket den behöll under det följande århundradet. Kyrkan, som förvärvades av cistercienserna, byggdes om på 1200-talet (med undantag för de ursprungliga ytterväggarna och valven) i gotisk stil. Giorgio Vasari nämner en "Master Buono" som arkitekt för den nya byggnaden. Han skriver också att högaltaret hade en Jungfrukröning av Agnolo Gaddi, och Cappella Maggiore innehöll fresker av Spinello Aretino med Berättelser om Jungfrun och Sankt Antonius Abbot, av vilka idag bara ett fragment finns kvar.

Under 1400-talet försämrades kyrkans ekonomi och 1514 beskriver Giulio de' Medici den som förfallande, och året därpå gav påven den till Florens katedral. År 1521 gick den till karmeliterna från Mantua. I början av 1600-talet restaurerades interiören av Gherardo Silvani, kanske efter ett projekt av Bernardo Buontalenti.

Beskrivning
Exteriören är ganska odekorerad, med stenväggar och portalerna överbyggda med tympanon. Klocktornet, även om det är reducerat i höjd, finns kvar från den romanska byggnaden. Den har ett romerskt huvud inbäddat i väggarna, populärt känt som Berta.

Interiören är enkel med tre sidoskepp, kölbågar och kryssribbvalv. Bland konstverk i kyrkan finns fresker av Bernardino Poccetti (Historier om St. Zenobius i valvet), en födelsebok av Matteo Rosselli, och ovanför altaret i det vänstra korsarmskapellet, en polykrom reliefpanel med stuckatur, Madonna del Carmelo, som länge tillskrivits den 1200-talskonstnären, Coppo di Marcovaldo. En nyligen genomförd restaurering har fått forskare att ifrågasätta denna tillskrivning och ange ett tidigare 1100-talsdatum för panelen. I samma kapell finns Brunetto Latinis grav, upptäckt 1751, och en sarkofag som tillskrivs Tino di Camaino (tidigt 1300-tal).

Andra konstverk som en gång funnits i kyrkan är Carnesecchi-triptyken, av Masolino da Panicale och Masaccio, samt Sankt Sebastians martyrskap och klagan över den döde Kristus med heliga av Botticelli.

Referenser

Noter

Externa länkar

Maria Maggiore
Kyrkobyggnader invigda under 1000-talet
BareNaked (låt)

BareNaked är en pop-låt med den amerikanska skådespelerskan Jennifer Love Hewitt, skriven och producerad av Meredith Brooks och släppt som den första singeln den 29 oktober 2002, från hennes fjärde studioalbums försök, BareNaked (2002). Som första singeln från skivan fick den medial framgång på listorna världen över men hade lägre placeringar än förväntat. 

Singeln tog sig aldrig in på Billboard Hot 100 men klättrade till en 24:e placering på Bubbling Under Hot 100 chart. Högst placering hade låten i Australien där den hamnade på plats 24.

Medias mottagande
Låten fick trots de låga listprestationerna främst positiv kritik från media, Jay S. Jacobs på PopEntertainment.com skrev att "Låten är en bra singel som utforskar mänsklig sårbarhet med förvånande insikt". Shawn McKenzie på entertainyourbrain.com tyckte att låten var "Medryckande och fastnar definitivt i huvudet" och gav den 4 poäng av 5 möjliga.
Dock var kritiken från CDNow överhängande dålig och recensenten förklarade: "Hewitts problem är att hon ironiskt saknar "det", vad det än är för magnetism eller ögongodis-gift hon har som skådespelerska så blir det inte mer än vanilj med hennes musik". Låten fick endast 30 stjärnor av 100 möjliga i recensionen.

Kritikers poäng

Q Magazine: 80/100
Blender: 40/100
Rolling Stone: 40/100
Entertainment Weekly: 33/100
CDNow: 30/100
E! Online: 25/100

Listor

Innehållsförteckning
 "BareNaked" (Albumversion) 
 "BareNaked" (Radioversion) 
 "First Time" (Albumversion) 
 "Rock The Roll" (Albumversion)

Se även 
Jennifer Love Hewitt

Referenser 

Musiksinglar 2002
Sånger 2002
Mirce Opeloski

Mirce Opeloski, född 1955, är jugoslavisk/svensk kampsportare. 

Mirce Opeloski började träna karate 1970 i sin hemstad Skopje i Nordmakedonien i dåvarande Jugoslavien. 1976 blev han uttagen till det Jugoslaviska juniorlandslaget och från och med 1978 fram till 1985 var han med i det Jugoslaviska seniorlandslaget, ett landslag som rankades som ett av de 3 starkaste i Europa och ett av de 5 starkaste i världen. Taiji Kase var under denna period teknisk rådgivare åt det Jugoslaviska landslaget vilket gav Mirce Opeloski ett flertal tillfällen att träna med honom.

1985 flyttar Sensei Mirce till Sverige och redan 1986 startar han en klubb i Sverige, Malmö Karate–Do Shotokan Klubb. 1988 blir Opeloski assisterande instruktör åt Taiji Kase och de sprider tillsammans, Kase-Ha stilen över Europa och Sydafrika. Sensei Mirce är med och grundar W.K.S.A (World Karate-Do Shotokan Academy) samt den som grundar W.K.S.A-Sverige och W.K.S.A-Sydafrika där han blir chefsinstruktör.

Efter Shihan Taiji Kase bortgång fortsatte Mirce Opeloski som oberoende och självständig instruktör att sprida Kase-Ha Shotokan karate-do runt om i Europa och världen. Mirce är författare till boken "Kompendium" som översatts till flertal språk.

Mirce Opeloski är ledare för intresseorganisationen Shoto Mushin Kai Kase-ha Karate-do som följer och utvecklar vidare det Taiji Kase en gång startade.

Externa länkar
Shoto Mushin Kai
http://www.zanshinkaratedo.se

Män
Födda 1955
Levande personer
Svenska kampsportare