kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Chacoörn

Chacoörn (Buteogallus coronatus) är en sydamerikansk starkt utrotningshotad rovfågel.

Utseende och läten 
Chacoörnen är en stor (75-85) och kraftfull, tofsförsedd örn med långa och breda vingar och kort stjärt. Fjäderdräkten är matt skiffergrå, på vingarna någt mörkare. Ett vitt tvärband och ett ändband syns på den sotfärgade stjärten. Vaxhuden vid näbben och benen är gula. 

Ungfågeln är brun ovan med gräddfärgat huvud och ett mörkt streck bakom ögat. Även strupen och undersidan är gräddfärgad, med bruna fläckar på övre delen av bröstet och nedre delen av buken. Liknande större svartvråk är mindre och mer kortvingad, med svartare fjäderdräkt på adulta fåglar och ungfåglar kraftigare brunstreckad under. Lätet är en kraftfull och utdragen men ljus vissling.

Utbredning och systematik 
Arten förekommer i gräsmarker från södra Brasilien, Paraguay och Bolivia till norra Argentina. Den placerades tidigare i släktet Harpyhaliaetus, men efter genetiska studier förs den numera till Buteogallus.

Levnadssätt 
Chacoörnen bebor låglänta områden med halvöppen säsongsvis torrt landskap som palmsvann, buskrik stäpp, chaco och cerrado. Ibland kan den också hittas i medelhöga bergstrakter i sydöstra Brasilien och Argentina och har även rapporterats från caatinga, galleriskog, våtmarker och lundar med Mauritia flexuosa. I Paraguay finns också ett antal fynd från vida boskapsfält. Födan består av både däggdjur, fåglar, reptiler, as och fisk, men på Pampas i Argentina rapporteras bältdjur och ormar vara viktigaste byten. Den bygger ett stort bo i träd eller raviner, vari den lägger ett ägg. Arten kan vara delvis nattlevande.

Status 
Chacoörnen har en mycket liten och fragmenterad världspopulation bestående av under 1000 häckande individer. Den tros också minska i antal. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som starkt hotad.

Namn 
Fågeln kallades tidigare kroneremitörn på svenska.

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i neotropiska regionen
Eremitörn

Eremitörn (Buteogallus solitarius) är en fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar. Den förekommer i bergstrakter i Central- och Sydamerika från Mexiko till norra Argentina. Trots namnet är den en stor vråk och tillsammans med systerarten chacoörnen numera del av svartvråkssläktet Buteogallus. Arten är fåtalig och minskar i antal. IUCN listar den som nära hotad.

Utseende och läten 
Eremitörnen är en stor rovfågel med en kroppslängd på 65–75 cm och vingbredden 157–180 cm. Fjäderdräkten är helmörkt skiffergrå med rätt otydlig kort tofs och vitt tvärband mitt på den rätt korta stjärten. Ungfågeln är mörkbrun ovan, huvudet streckat beigebrunt med beige ögonbrynsstreck och ljus strupe. Undersidan har varierade sotfärgade streck och fläckar, på flankerna i sammanhängande fält.

I flykten syns långa, breda och rundade vingar med utbuktande armpennor och mycket kort stjärt. Ungfågeln har en vit vingpanel, ljusa vingpennor och en nästan obandad ljus stjärt.

Från flygande fågel hörs snabba serier med genomträngande korta visslingar, "pipipipipi...", eller långsammare or slower “weet weet...".

Utbredning och systematik 
Eremitörnen förekommer lokalt i bergstrakter i Latinamerika. Den delas in i två underarter med följande utbredning:
 Buteogallus solitarius sheffleri – västra Mexiko (från Sonora) söderut till Costa Rica och möjligen Panama
 Buteogallus solitarius solitarius – norra Colombia (Sierra Nevada de Santa Marta) samt norra och södra Venezuela, västcentrala Guyana och Franska Guyana söderut genom fuktiga delar av Anderna från Colombia till nordvästligaste Argentina (Jujuy och Salta)

Släktestillhörighet 
Eremitörnen är tillsammans med sin systerart chacoörnen (B. coronatus) inga egentliga örnar utan snarare mycket stora vråkar. De placerades tidigare i släktet Harpyhaliaetus, men efter genetiska studier inkluderas de numera i Buteogallus.

Levnadssätt 
Eremitörnen hittas i fuktiga beskogade bergssluttningar, i Ecuador på mellan 900 och 1800 meters höjd. Par ses ofta kretsa högt uppe i luften på plana vingar. Ibland kan den också sätta sig i toppen på ett träd. Födan är dåligt känd men tros mestadels bestå av ormar. Även kring dess häckningsbiologi är kunskapen begränsad. Ett nybyggt bo har noterats i mitten av november i östra Peru och ungar i boet i maj–juni i Mexiko.

Status 
Eremitörnen har ett stort utbredningsområde, men förekommer endast lokalt. Världspopulationen anses vara liten, preliminärt uppskattad till mellan 1500 och 4000 individer. Den tros dessutom minska i antal till följd av habitatförstörelse och jakt. Sammantaget gör det att internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar arten som nära hotad.

Namn 
Artens vetenskapliga namn solitarius betyder just "ensamlevande".

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i neotropiska regionen
Papuaörn

Papuaörn (Harpyopsis novaeguineae) är en hotad fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar.

Utseende
Papuaörnen är en stor rovfågel med en längd på 75–90 centimeter, vingbredd på 157 centimeter och en vikt på 1,6-2,4 kilogram. Den har en kort, fyllig tofs och breda trebandade vingar. Näbben är kraftig, irisen stor, stjärten lång och rundad. Undersidan är vit. Papuaörnen har långa, bara ben och skarpa klor. Könen har likartat utseende, honan lite större än hannen.

Läte 
Lätet består av upprepade djupa, ekande och stönande ljud som ofta hörs nattetid.

Utbredning och systematik
Papuaörnen är endemisk på Nya Guinea och tillhör en liten grupp tropiska rovfåglar, som bara avlägset är släkt med andra örnar i t.ex. släktet Aquila. Dess närmaste släktingar är harpyja, amazonörn och fladdermusvråk.

Artepitetet i det vetenskapliga namnet syftar på utbredningen i Nya Guinea.

Ekologi
Papuaörnen återfinns i ostörda tropiska regnskogar, främst i bergstrakter men kan också ses ner till havsnivån vid de få ställen där lämplig levnadsmiljö fortfarande återstår. Den häckar i höga träd. Födan består framför allt av klätterpungdjur, men också andra däggdjur, fåglar och ormar.

Status och hot
På grund av habitatförstörelse och liten population kategoriseras papuaörnen som sårbar av IUCN. Den jagas också för sina fjädrar, som används vid ceremoniella tillfällen. Världspopulationen uppskattas till mellan 3 200 och 4 000 vuxna individer.

Referenser

Externa länkar
 Faktablad hos Birdlife International

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i australiska regionen
Endemiska fågelarter på Nya Guinea
Svart bivråk

Svart bivråk (Henicopernis infuscatus) är en hotad fågel i familjen hökar. Den förekommer enbart på en enda ö i Bismarckarkipelagen utanför Nya Guinea.

Utseende och läten 
Svart bivråk är en stor (50 cm) och kraftigt bandad rovfågel. I flykten syns lång stjärt och långa vingar med karakteristiskt utbuktande armpennor och breda vingspetsar. Fjäderdräkten är nästan helt svart med tydliga vita band på ving- och stjärtpennorna. Lätet består av en accelererande serie pipande och uppåtböjda toner.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer enbart på ön Niu Briten (New Britain) i Bismarckarkipelagen tillhörande Papua Nya Guinea. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Arten ses vanligen glida över bergsbelägen urskog upp till 1300 meters höjd. Få fynd finns från avverkad skog, men dess habitatkrav är dåligt kända. Den tros födosöka liknande långstjärtad bivråk (Henicopernis longicauda) som jagar ovan eller inne i trädkronorna på jakt efter leddjur, ödlor, fåglar och fågelägg.

Status och hot 
Svart bivråk har en liten världspopulation, bestående av uppskattningsvis mellan 6.000 och 15.000 vuxna individer. Den tros också ha påverkats negativt av skogsavverkningar, till viss del för att bereda plats för palmoljeodlingar. Under senare år har dock avverkningarna avtagit. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar arten som sårbar.

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i australiska regionen
Endemiska fågelarter på New Britain
Långstjärtad bivråk

Långstjärtad bivråk (Henicopernis longicauda) är en fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar.

Utseende och läte 
Långstjärtad bivråk är en stor och just långstjärtad rovfågel. Den ses vanligen kretsa med vingar och stjärt utbredda, uppvisande tydlig tvärbandning. Den enda liknande arten i dess utbredningsområde som också kretsar är gråfotad baza, men långstjärtad bivråk har streckat bröst och saknar beige färg på undersidan av vingen och buken. Sittande fåglar liknar tigerhök, men har gula ögon och vita ben. Arten är vanligtvis tystlåten.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer på Nya Guinea, Aruöarna, Yapen och närliggande småöar utanför västra Nya Guinea. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Status 
Arten har ett stort utbredningsområde, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i australiska regionen
Fläckörn

Fläckörn (Hieraaetus ayresii) är en fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar.

Utseende och läte 
Fläckörnen är en svartvit liten men kompakt örn med antydan till huvudtofs. Ovansdian är svart med kraftiga svarta teckningar på undersidan och jämnt på undersidan av vingen. Lätet beskrivs i engelsk litteratur som ett högljutt upprepat "kwee-ya".

Utbredning och systematik 
Fläckörnen förekommer i Afrika söder om Sahara. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Levnadssätt 
Fläckörnen hittas i tät skogsmark. Den ses ofta kretsflyga.

Status och hot 
Världspopulationen av ayresörn uppskattas till endast 1 000 till 10 000 individer, men utvecklingen är stabil och utredningsområdet stort. Utifrån dessa kriterier kategoriserar IUCN arten som livskraftig (LC).

Namn 
Fågelns vetenskapliga namn hedrar den sydafrikanska ornitologen Thomas Ayres.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i etiopiska regionen
Småörn

Småörn (Hieraaetus morphnoides) är en fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar.

Utseende 
Småörnen är som namnet avslöjar en liten örn, med satt kropp. Den förekommer i både en ljus och mörk färgmorf. I flykten syns diagnostiska svarta vingspetsar och att stjärten är bandad. Den förväxlas lätt med visselgladan, men småörnen har kortare stjärt och mörk vingframkant. Den kan resa fjädrarna på huvudets baksida för att forma en tofs.

Närbesläktade pygméörnen på Nya Guinea, som tidigare behandlades som underart, är mycket lik, mmen är ännu mindre med mer streckning på bröstet men mindre på hjässan. Den har sju istället för sex band på stjärten och dessutom mörkare och bredare. Vidare är ovansidan mörkare inklusive vingpennorna. Småörnen har också tydligare ljust streck bakom ögat samt en mer avgränsad mörkare hjässa.

Utbredning och systematik 
Fågeln återfinns i öppna skogsmarker och savanner i Australien. Tidigare betraktades Hieraaetus weiskei på Nya Guinea som en underart till småörn, som då kallades pygméörn. Numera betraktas weiskei som en fullgod art. Det svenska trivialnamnet pygméörn har förts över till denna.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och det finns inga tecken på vare sig några substantiella hot eller att populationen minskar. Utifrån dessa kriterier kategoriserar IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattas till mellan 10 000 och 100 000 vuxna individer.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i australiska regionen
Endemiska fågelarter i Australien
Mindre fiskörn

Mindre fiskörn (Haliaeetus humilis) är en asiatisk fisklevande fågel i familjen hökar.

Utseende 
Mindre fiskörn är en liten (51–68 cm), vråklik och gråbrun fisklevande örn med litet huvud. Likt nära släktingen gråhuvad fiskörn är den grå på huvudet och vit på buk och undergump. Mindre fiskörn är dock mindre, ljusare grå ovan med gråaktig stjärt (ej vit med svart ändband), gråare under och med en vit fläck på de yttre handpennornas bas. Ungfågeln är brunare, med ljusare vingundersida och stjärtbas och utan gråhuvade fiskörnens tydliga strimmighet.

Utbredning och systematik
Mindre fiskörn delas in i två underart med följande utbredning:
 Haliaeetus humilis plumbeus – förekommer från Kashmir till Sydostasien och Hainan (södra Kina)
 Haliaeetus humilis humilis – förekommer från Malaysia till Borneo, Sumatra, Sulawesi, Banggaiöarna och Sulaöarna

Tidigare placerades arten tillsammans med gråhuvad fiskörn i släktet Ichthyophaga (alternativt Icthyophaga), och vissa gör det fortfarande. DNA-studier visar att de är en del av havsörnarna i Haliaeetus.

Levnadssätt 
Arten påträffas kring stora skogskantade floder och våtmarker i låglänta områden och bergstrakter upp till 2 400 meters höjd, dock vanligen under 1 000 meter.

Status och hot 
Mindre fiskörn är beroende av fiskrika skogskantade vattenytor. Skogsavverkning, överfiskning och, möjligen framför allt, föroreningar har därför påverkat beståndet negativt. Den tros redan ha en rätt liten världspopulation bestående av endast 10 000 och 50 000 vuxna individer. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som nära hotad.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i australiska regionen
Gråhuvad fiskörn

Gråhuvad fiskörn (Haliaeetus ichthyaetus) är en fåtalig asiatisk fisklevande fågel i familjen hökar.

Utseende 
Gråhuvad fiskörn är en medelstor brungrå örn, med en kroppslängd på 61–75 cm och ett vingspann 155–170 cm, med rätt litet grått huvud och vit buk. Den skiljer sig från den liknande mindre fiskörnen genom sin större storlek, vita stjärt med svart ändband, mörkare och brunare ovansida och rostbruna bröst. Ungfågeln har ljust ögonbrynsstreck, kraftigt streckat huvud och ovansida samt vitaktig vingundersida med tydligt mörk vingbakkant.

Utbredning och systematik 
Den förekommer i låglänta områden från Indien till Sydostasien, Borneo, Java och Filippinerna. Tidigare placerades arten tillsammans med mindre fiskörn i släktet Ichthyophaga (alternativt Icthyophaga), men DNA-studier visar att de är en del av havsörnarna i Haliaeetus.

Levnadssätt 
Den gråhuvade fiskörnen hittas nära långsamt flytande floder och åar, sjöar och tidvattenlaguner i skogsområden, vanligen i låglänt terräng men lokalt upp till 1525 meters höjd. Studier av fiskörnar vid den kambodjanska sjön Tonle Sap visar att den kan vara beroende av stora och öppna träd att häcka i. Där verkar den livnära sig av fisk, men även vattenlevande ormar.

Status och hot 
Gråhuvad fiskörn är en vida spridd art, men är numera endast lokalt vanlig och kan ha en rätt liten världspopulation. Den tros även minska relativt kraftigt i antal till följd av utfiskning, föroreningar och habitatdegradering. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som nära hotad.

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Svartörn

Svartörn (Ictinaetus malaiensis) är en asiatisk rovfågel i familjen hökar som förekommer i tropiska Asien.

Utseende 
Svartörnen är en rätt stor (65–80 cm) och mörk örn, med karakteristiskt breda paddelformade vingar, lång stjärt, litet huvud och liten näbb med stort gap. Den flyger med vingarna resta i ett V, med handpennorna uppsvepta. På sittande fågel syns att vingarna når ända ut till stjärtspetsen.

Adult svartörn är brunsvart med påtagligt gula fötter och bar hud vid näbbroten. I flykten uppvisar den vitaktig bandning på övre stjärttäckarna och svag gråaktig bandning på stjärt och undersidan av vingen. Ungfågeln är mörkstreckat beige på huvud, undersida och undre vingtäckare.

Utbredning och systematik 
Arten delas upp i två underarter med följande utbredning:
 Ictinaetus malaiensis perniger – norra Indien och Nepal, södra Indien och Sri Lanka
 Ictinaetus malaiensis malaiensis – Myanmar, södra Kina, Sydostasien och Indonesien

Svartörnen anses vara stannfågel, men fynd i Pakistan antyder att den möjligen företar sig längre rörelser.

Släktskap 
Svartörnen placeras som ensam art i släktet Ictinaetus. Genetiska studier visar att den är närmast släkt med skrikörnarna som numera placeras i släktet Clanga. Dessa är i sin tur systergrupp med afrikanska tofsörnen (Lophaetus occipitalis).

Levnadssätt

Habitat och föda 
Svartörnen förekommer i beskogade kullar och bergstrakter från havsnivån till 330 meters höjd, men vanligen mellan 300 och 2000 meter. Den livnär sig av däggdjur som bland annat fladdermöss och ekorrar, men även fåglar och deras ägg, ödlor, grodor och stora insekter. Ekorrar, makaker och många fågelarter varnar när de ser svartörnar sväva över skogen. Indiska jätteekorren utgör ett bytesdjur liksom unga hattapor. 
Fågelns krökta klor och breda gap gör att den med lätthet kan plocka upp ägg från fågelbon och salanganer i grottor. Jämte svalstjärtsgladan har den en unik vana att bära iväg hela fågelbon med klorna för att sedan äta från en sittplats.

Häckning 
Svartörnens häckningstid varierar geografiskt: mellan november och januari i söda Indien, senare i norra, mellan oktober och april i Bhutan, november till februari i Sri Lanka och april till augusti på Java. Under spelflykten dyker den med ihopfällda vingar för att svepa upp i en U-form och bromsa in. Den bygger sin boplattform på ett högt träd med överblick över en djup dal. Däri lägger den ett eller två brun- och malvafläckade ägg. Boet kan återanvändas år efter år.

Status och hot 
Arten har med cirka 10 000 individer en relativt liten världspopulation som dessutom tros minska i antal på grund av avskogning, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC).

Namn 
Svartörnens vetenskapliga artnamn stavas traditionellt malayensis, men stavningen på ett nyligen upptäckt omslag är istället malaiensis och har visat sig ha prioritet.

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i palearktiska regionen
Mississippiglada

Mississippiglada (Ictinia mississippiensis) är en fågel i familjen hökar inom ordningen hökfåglar. Den häckar i södra USA och övervintrar i Sydamerika.

Utseende och läte 
Mississippigladan är en liten (34–37 cm) och slank rovfågel med smala spetsiga vingar och lång tvärt avskuren stjärt. Fjäderdräkten är pärlgrå med ljust huvud, mörk ögonfläck, mörkgrå vingar och svart stjärt. På nära håll syns att ögonen är röda. Ungfågeln är kraftigt streckad undertill. Lätet är en ljus tvåstavig vissling, en kort ton följd av en längre fallande.

Utbredning och systematik 
Fågeln häckar i södra USA (Arizona till Florida) och övervintrar i Sydamerika. Tillfälligt har den påträffats i Kanada och Ecuador samt på Bermuda och Kuba. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Släktskap 
Mississippigladan är systerart till blygladan och de båda utgör släktet Ictinia. Trots sin ytliga likhet med pärlgladan och glador i Elanus är de snarare specialiserade vråkar.

Levnadssätt 
Mississippigladan hittas öster om Mississippifloden i låglänta lövskogar. Väster därom ses den i helt annorlunda miljöer i prärielandskap med planterade vindskyddande träd, men även i parker och stadsnära områden. Den tillbringar mycket tid i luften med sin akrobatiska, lätta och studsande flykt. Födan består av insekter som den fångar och äter i flykten, men också groddjur, ödlor, sköldpaddor, ormar, småfåglar, små däggdjur och fladdermöss. 

Denna art är en mycket social fågel som både tar nattkvist och jagar i grupper. Under flyttningen kan den bilda mycket stora flockar. De häckar även nära varandra i små kolonier, framför allt i västra delen av utbredningsområdet. Fåglarna är sällan aggressiva mot varandra, däremot mot människor och andra predatorer nära boet under häckningstiden.

Häckning 
Hanen och honan hjälps åt att bygga boet som placeras i ett träd, ofta nära ett getingbo som möjligen skyddar ungarna mot klättrande predatorer. Mindre fågelarter som nordhärmtrast, blåskrika och gråsparv kan häcka nära eller till i och med i gladbon. I boet läggs en till tre ägg som ruvas i 29–32 dagar. De nykläckta ungarna putsar varandra och ordnar i boet tillsammans, vilket är ovanligt för rovfåglar. Ofta hjälper en årsunge till med att ruva äggen och försvara boet. När ungarna är 25–30 dagar gamla lämnar de boet för de närmaste grenarna. Först ett antal dagar senare är de flygga.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, och tros öka i antal. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattas till 300 000 häckande individer.

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i nearktiska regionen
Fåglar i neotropiska regionen
Blyglada

Blyglada (Ictinia plumbea) är en amerikansk fågel i familjen hökar med vid utbredning från Mexiko söderut till Brasilien och nordöstra Argentina. Den är systerart till mississippigladan (I. mississippiensis). Arten minskar i antal, men beståndet anses ändå vara livskraftigt.

Utseende och läte 
Blygladan är en rätt liten (33–38 cm) rovfågel med långa spetsiga vingar. Adulta fåglar är huvudsakligen skiffergrå med ljusare huvud och undersida. Den korta svarta stjärten har två till tre vita band. Ögonen är röda och benen är orangefärgade. I den långsamma flykten syns en rostfärgad fläck på handpennorna. Könen är lika, men ungfågeln har vitstreckat grå ovansida och mörkstreckat vitaktig undersida och saknar den roströda vingfläcken. Lätet beskrivs som ett visslande "si-see-oo".

Utbredning och systematik 
Blygladan förekommer från östra Mexiko till nordöstra Argentina och Brasilien. I nordligaste och sydligaste delen av utbredningsområdet är den en flyttfågel som vintertid rör sig mot de centrala delarna. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Släktskap 
Blygladan är systerart till mississippigladan och de båda utgör släktet Ictinia. Trots sin ytliga likhet med pärlgladan och glador i Elanus är de snarare specialiserade vråkar.

Levnadssätt 
Blygladan hittas i låglänt skog och savann. Den är inte särskilt social men kan ses i flockar under flyttningen. Fågeln ses ofta sittande synligt på döda grenar. Födan består nästan uteslutande av insekter som den fångar i luften. Den bygger ett bo av kvistar i ett träd och lägger ett till två blåvita ägg däri.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC).

Referenser

Tryckta källor

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Hökartade rovfåglar
Fåglar i neotropiska regionen