kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Safe as Milk

Safe as Milk är gruppen Captain Beefheart and the Magic Bands debutalbum, utgivet 1967. Albumet utgavs på det då nystartade skivbolaget Buddah Records i USA, och på Pye Records i Storbritannien. Albumet blev ingen kommersiell framgång och nådde inte listplacering i något land. Ry Cooder medverkar som gitarrist och arrangör på några av skivans låtar. Captain Beefheart gjorde sedan även en låt med titeln "Safe as Milk" som kom med på albumet Strictly Personal.

Captain Beefhearts debutalbum är kanske ett av hans minst experimentella album, i alla fall i jämförelse med hans allmänt ansedda mästerverk Trout Mask Replica. Även här finns dock märkliga rytmer och texter som till exempel i "Abba Zaba". Flera av låtarna innehåller sektioner som musikaliskt drar åt deltablues-hållet.

Den brittiska gruppen Edgar Broughton Band hade 1970 en mindre hit i Storbritannien med låten "Apache Dropout" vilken var en mix av "Droput Boogie" från detta album och The Shadows låt "Apache". Låten "Electricity" har spelats in av Sonic Youth och togs 2007 med på deluxe-utgåvan av albumet Daydream Nation.

Albumet förekommer i filmen High Fidelity där Jack Blacks karaktär Barry, ett skivbutiksbiträde, vägrar sälja en originalutgåva av albumet till en desperat skivsamlare.

Låtlista
Alla sånger av Herb Berman och Don Van Vliet utan der annat angivits. Alla CD-versionens bonusspår av Don Van Vliet.

Sida A
"Sure 'Nuff 'N Yes I Do" – 2:15
"Zig Zag Wanderer" – 2:40
"Call on Me" (Van Vliet) – 2:37
"Dropout Boogie" – 2:32
"I'm Glad" (Van Vliet) – 3:31
"Electricity" – 3:07

Sida B
"Yellow Brick Road" – 2:28
"Abba Zaba" (Van Vliet) – 2:44
"Plastic Factory" (Bermann, Jerry Handley, Van Vliet) – 3:08
"Where There's Woman" – 2:09
"Grown So Ugly (Robert Peter Williams) – 2:27
"Autumn's Child" – 4:02

CD bonusspår
"Safe as Milk (Take 5)" – 4:13
"On Tomorrow" – 6:56
"Big Black Baby Shoes" – 4:50
"Flower Pot" – 3:55
"Dirty Blue Gene" – 2:43
"Trust Us (Take 9)" – 7:22
"Korn Ring Finger" – 7:26

Medverkande
Captain Beefheart and his Magic Band
Don Van Vliet – sång, basmarimba, munspel, theremin
Alex St. Clair Snouffer – gitarr, bakgrundssång, basgitarr, slagverk
Ry Cooder – gitarr, slidegitarr, basgitarr, slagverk
Jerry Handley – basgitarr, bakgrundssång
John French – trummor, bakgrundssång, slagverk

Bidragande musiker
Samuel Hoffman – theremin 
Milt Holland – slagverk
Taj Mahal – slagverk
Russ Titelman – gitarr

Produktion
Richard Perry – producent (vid RCA Studio), cembalo
Bob Krasnow – producent
Hank Cicalo – ljudtekniker (vid RCA Studio)
Gary Marker – ljudtekniker (demos vid Original Sound & Sunset Sound)

Referenser

Externa länkar
Safe as Milk på allmusic.com

Musikalbum 1967
Amerikanska debutalbum
Gunno Gunnmo

Nils Gunno Gunnmo, född 13 februari 1945 i Föllinge församling, Jämtlands län, är en svensk polis.

Gunno Gunnmo är bror till Alf Gunnmo.

Han började som polis 1966. Från 1972 arbetade han som fackligt förtroendevald på heltid. Han blev ordförande för Polisförbundet i Stockholms stad 1976, förste vice ordförande i Polisförbundet 1979 och var ordförande i Polisförbundet 1983–1996. Han var en av de första icke-juristerna att bli polischef när han 15 januari 1996 tillträdde som länspolismästare i Stockholms län. 28 april 2003 lämnade Gunnmo sin post som länspolismästare efter att han uppmanats till detta av rikspolischefen Sten Heckscher, som förklarat att han inte längre hade förtroende för Gunnmo, med anledning av att Gunnmo enligt Heckscher hade skrivit på ett alltför förmånligt löneavtal med polisfacket. Han efterträddes i maj 2003 av biträdande länspolismästaren Carin Götblad.

Gunno Gunnmo har gjort sig känd för att ställa höga etiska krav på polisen, likaså är jämställdhetsfrågor viktiga för honom. Ett resultat är att under Gunnmos tid som länspolismästare i Stockholm har ett flertal kvinnliga poliser blivit chefer. Han har också arbetat hårt för att utöka mångfalden hos polisen, bland annat utifrån etnicitet och sexuell läggning. År 2008 utnämndes han till vice ordförande i delegationen för romska frågor som inrättades av regeringen i februari 2007.

I riksdagsvalet 2018 kandiderade han för Feministiskt Initiativ, där han stod på 10:e plats på partiets lista för hela landet.

Referenser 

Svenska länspolismästare
Män
Födda 1945
Levande personer
Personer från Föllinge socken
Aktiva i Feministiskt initiativ
Kukri

Kukri, khukri eller khukuri () är den kurviga kniv som varje man tillhörig gurkhafolket ständigt bär på sig. Den kan både användas som verktyg och vapen och har även ett symboliskt värde, då den symboliserar stolthet. Den äldsta kända bevarade kukrin finns på nationalmuseet i Kathmandu i Nepal och tillhörde Drabya Shah omkring 1559.

Den används även i Kumaon i Uttarakhand, Indien, där den kallas Kaanta eller Dafya.

Externa länkar 
 
 Skiss av kukri

Närstridsvapen
Knivar
Kanon (religion)

Kanon (av grekiska κανών / kanon och latinets canon; 'rättesnöre', 'regel'), det eller de för en religion grundläggande rättesnören, regler, normer och liknande vilka återfinns i helig skrift, muntlig tradition och annat.

Kanon inom katolicismen 
Inom romersk-katolska kyrkan med den snävare betydelsen av kyrkligt påbud, i synnerhet mötens beslut och påvliga förordningar (se här kanonisk rätt), den del av katolska högmässan som knyter sig till konsekrationen av brödet och vinet, och som är oföränderlig året om (se här mässkanon), samt förteckningen på de kanoniserade (se här artikeln helgon).

Kanon inom protestantismen 
Inom de protestantiska kyrkorna avvisas i allmänhet kanon i den här betydelsen, d.v.s. den kanoniska rätten, där kyrkan med gudomlig auktoritet och på naturliga lagens grund kan meddela föreskrifter för t.ex. präster och för hur mässan skall firas. Inom den ekumeniska rörelsen för man ett fortlöpande samtal kring dessa frågor.

Övrig användning 
Begreppet har även lånats till att få liknande betydelser inom kulturhistoria (så kallad kulturell kanon) och fiktion (kanonisk fiktion).

Referenser

Se även 
 Bibelkanon
Ann Holmgren

Ann Holmgren född 1975 är en svensk fotograf, författare och filmare.

Med filmen Maison blev hon utvald att som en av sju representera Film i Västerbotten vid Tromsø Filmfestival 2005. Hon blev vinnare av Brooklyn International Film Festival och St. Petersburg Student Film Festival med filmen Hotellstäderskan.

Filmografi
 Maison
 Hotellstäderskan

Källor

Noter

Svenska författare
Svenska filmfotografer
Kvinnor
Levande personer
födda 1975
Rita Moreno

Rita Moreno, född Rosa Dolores Alverío den 11 december 1931 i Humacao i Puerto Rico, är en puertoricansk skådespelare, dansare och sångerska med en karriär som spänner över sju decennier.

Rita Moreno tilldelades en Oscar för bästa kvinnliga biroll för rollen som Anita i West Side Story (1961). Hon har även gjort sig känd för rollen som Sister Peter Marie i TV-serien Oz (1997–2003).

Filmografi i urval 

 (780 avsnitt)

 (33 avsnitt)

 (röst, 39 avsnitt)

 (55 avsnitt)

 (34 avsnitt)
 (röst)

 (röst, 78 avsnitt)
 (46 avsnitt)

Teater

Roller i urval

Externa länkar 

 
 

Födda 1931
Puertoricanska skådespelare
Amerikanska skådespelare
Amerikanska scenskådespelare
Amerikanska TV-skådespelare
Kvinnor
Levande personer
Oscar för bästa kvinnliga biroll
Mottagare av Frihetsmedaljen
Amanuens

Amanuens, ursprungligen "skrivbiträde", är en tjänsteman vid departement och ämbetsverk. Numera används titeln främst vid universitet, högskolor, arkiv och museer. 

Amanuens kan även vara en framstående student som anställts för att undervisa studenter som inte kommit lika långt i utbildningen.

Ordet kommer från latinets a manu (”till hands”).

Se även 
 Kopist

Referenser
 ”amanuens” i Nationalencyklopedin

Akademiska titlar
Lüneburgheden

Lüneburgheden, Lüneburger Heide, är ett vidsträckt, övervägande flackt hed-, geest- och skogslandskap i det nordtyska förbundslandet Niedersachsen. Det består av 50–100 meter tjocka sand-, sten- och märgellager på tertiär berggrund och befinner sig mellan 80 och 120 meter över havet. På sina ställen går dock lager med gips och musselkalk i dagen. Där marken är torrare uppträder sanddyner. Det sträcker sig mellan floderna Aller och Elbe, från staden Göhrde till trakten av Bremen och Stade. Hela området är en torr stäpp, men även de torraste ställena är klädda med ljung, lingon, blåbärsris och enbuskar.

Där tillräcklig fuktighet medger en rikare växtlighet finns stora bok- och björkskogar. Området hade fram till början 1700-talet ganska omfattande bokskogar, men dessa höggs ned och heden bredde ut sig. I slutet på 1800-talet började man dock plantera in skog i området, särskilt i trakten av Wilseder Berg. I äldre tid var biskötsel och fårbete viktiga näringar på Lüneburgheden, men de förlorade betydelse i början på 1900-talet.

Ekdungar förekommer runt byarna. Lüneburgheden inrymmer numera två naturreservat. Det större har en yta på 234 kvadratkilometer.

Se även
Branden på Lüneburgheden

Noter

Externa länkar

Källor

Niedersachsen
Naturreservat i Tyskland
Ugglan
Reichsführer-SS

Reichsführer SS var en titel som användes från 1925 för högste befälhavaren för Schutzstaffel (SS) i Nazityskland. Reichsführer SS blev 1934 den högsta tjänstegraden inom SS och innehades till 1945 av Heinrich Himmler.

Det fanns även en division inom Waffen-SS med namnet 16. SS-Panzergrenadier-Division Reichsführer-SS.

Historia 
År 1925 tillfrågades Julius Schreck av Hitler att bli ledare för dåvarande Stoßtrupp Adolf Hitler (som senare skulle bli känd under namnet Schutzstaffel). Under Schrecks ledarperiod, 1925–1926, benämnde han dock aldrig sig själv med termen Reichsführer-SS. Den infördes först av Joseph Berchtold den 1 november 1926, som tog över efter Schreck samma år. Berchtold avgick året därpå, efter flera dispyter inom partiet, och ersattes av Erhard Heiden. Under Heidens två år vid makten föll SS drastiskt i medlemsantal, från 1 000 till 280. Efter mot- och nedgångarna inom partiet, som man i hög grad skyllde på påtryckningar från SA-ledningen som önskade upplösa organisationen, valde Heiden att lämna posten och hans ställföreträdare Heinrich Himmler efterträdde honom den 6 januari 1929.

Det var däremot inte förrän dagen efter de långa knivarnas natt, den 1 juli 1934, som Hitler godkände Reichsführer-SS som en tjänstegrad, en grad som motsvarade en generalfältmarskalk i den tyska krigsmakten, Wehrmacht.

Reichsführer-SS

Kragspegel och ärmelband 
I och med Hitlers godkännande av Reichsführer-SS gradbeteckning 1934, tillverkades en kragspegel för graden. Innan detta, under de första fyra åren, användes inga emblem, utan först 1929 introducerades ett ärmband, där antalet vita ränder på det röda bandet markerade en av de fyra graderna.
 Reichsführer – tre ränder
 Oberführer – två ränder
 Staffelführer – en rand
 Mann – inga ränder

Gradbeteckningar för Reichsführer-SS

Referenser

Externa länkar 

 
Paramilitära grader i Nazityskland
SS-generaler
Pierre Laval

Pierre Laval, född 28 juni 1883 i Châteldon, Puy-de-Dôme, Frankrike, död 15 oktober 1945 i Fresnes, Val-de-Marne, var en fransk politiker.

Biografi 
Laval blev deputerad 1924 och anslöt sig till vänsterkanten. Han var minister för offentliga arbeten i Raymond Poincarés regering 1925, understatssekreterare i konseljpresidiet och utrikesminister i Aristide Briands regering 1926, minister för offentliga arbeten i André Tardieus andra regering 1930 samt arbetsminister i Tardieus regering 1932. Under sin tid som premiärminister 1931–1932 gjorde Laval en resa till Washington för att i överläggningar med president Herbert Hoover nå en uppgörelse av krigsskuldsfrågan men nådde inget resultat. 

Han var Frankrikes premiärminister 1931–1932, 1935–1936, 1940 samt i den med tyskarna samarbetande Vichyregimen 1942–1944.

År 1942 bildade Laval regering och blev Vichyregimens reelle ledare. Han samarbetade villigt med den tyska ockupationsmakten. Efter andra världskriget ställdes han inför rätta för högförräderi. Han dömdes till döden och arkebuserades i närheten av Paris.

Källor

Externa länkar

 Pierre Laval på Spartacus Educational

Födda 1883
Avlidna 1945
Frankrikes regeringschefer
Personer som blivit avrättade genom arkebusering
Män
Vichyregimen
Franska politiker
Frankrikes utrikesministrar
Politiker som blivit avrättade
Frankrikes ministrar för offentliga arbeten
Personer i Frankrike under andra världskriget
Personer från Puy-de-Dôme
Julius Schreck

Julius Schreck, född 13 juli 1898 i München, död 16 maj 1936 i München, var en tysk nazist och SS-Brigadeführer. Schreck hade partinummer 53 och SS-nummer 5.

Biografi 
Schreck blev medlem av Nationalsocialistiska tyska arbetarepartiet (NSDAP) redan 1920 och var en av grundarna av SA 1921. Han deltog i Adolf Hitlers ölkällarkupp i november 1923 och dömdes till fängelse. 1925–1926 ledde Schreck SS och hade då titeln Reichsführer-SS. Efter 1930 hade Schreck ingen egentlig makt. Han tjänstgjorde som Hitlers chaufför fram till 1936, då han avled i hjärnhinneinflammation. 1. SS-Standarte uppkallades efter Schreck.

Vid Schrecks begravning närvarade bland andra Adolf Hitler, Heinrich Himmler, Hermann Göring, Martin Bormann, Rudolf Hess, Joseph Goebbels, Robert Ley, Julius Streicher, Sepp Dietrich, Albert Forster, Kurt Daluege och Julius Schaub. Himmler höll griftetalet och yttrade bland annat följande:

Schreck är begravd på kyrkogården i Gräfelfing i södra Bayern.

Befordringar inom SS 
Julius Schrecks befordringar
 Sturmführer: 20 februari 1932 (Efter de långa knivarnas natt 1934 fick graden benämningen SS-Untersturmführer.)
 Standartenführer: 30 januari 1933
 Oberführer: 27 februari 1934
 Brigadeführer: 1 januari 1935

Utmärkelser 
 Järnkorset av andra klassen
 Blodsorden
 Coburgska hedersutmärkelsen
 NSDAP:s partitecken i guld
 Bayerska militärförtjänstorden
 Ärekorset
 SS-Ehrenring (Totenkopfring)
 SS-Julleuchter
 Hedersärmvinkel

Referenser

Noter

Tryckta källor 
 
 
 

Födda 1898
Avlidna 1936
Personer från München
Reichsführer-SS
Män
Mottagare av Blodsorden
Mottagare av Coburgska hedersutmärkelsen
Eklekticism

Eklekticism (av grek. eklektikos "utväljande"), stilblandning, är egenskapen hos vissa konstriktningar och läror att ha tillkommit genom ett osjälvständigt sammanförande av element från olika håll. Begreppet används ibland något nedsättande om teorier som tagit element från flera andra teorier. Eklekticism kan också ses som något positivt så länge man vet vad man gör och inte gifter samman motstridiga teser. Många nya teorier växer fram när forskare parar ihop teser med ursprung i skilda teorier samtidigt som forskaren också finner helt nya.

Ett exempel på en eklektisk teori är John Harry Dunnings teori om internationell produktion (eclectic theory of international production). Dunning använder inte begreppet eklektisk i någon värderande bemärkelse.

Inom filosofi kallas "eklektisk" ibland även "multifaktoriell", och en eklektisk analys karakteriseras där av att man analyserar en helhet såsom summan av dess delar, och alltså inte beaktar dess rörelseriktning (filosofiriktning). Ett eklektiskt tänkande betraktas ofta som motsatsen till ett dialektiskt (där argument/filosofiriktningar ställs mot varandra).

Inom arkitektur används uttrycket för det sena 1800-talets stilblandningar av exempelvis barock, gotik, renässans och jugend.

Se även 
Synkretism

Referenser

Noter 

Rörelser inom vetenskapsteori
Arkitekturhistoria
Robert Venturi

Robert Charles Venturi, Jr., född 25 juni 1925 i Philadelphia, Pennsylvania, död 18 september 2018 i Philadelphia, Pennsylvania, var en amerikansk arkitekt och arkitekturteoretiker.

En av Roberts Venturis mest kända byggnader är huset han 1965 ritade åt sin mor, Chestnut Hill House (även kallat Vanna Venturi House) i Philadelphia, Pennsylvania.

Han var antimodernist och har blivit känd för att ha ändrat uttrycket "Less is more" till "Less is a bore".

Robert Venturi mottog Pritzkerpriset 1991. Han mottog även arkitekturpriset AIA:s guldmedalj år 2016 tillsammans med Denise Scott Brown.

Verk i urval
Vanna Venturi House i Philadelphia, USA, 1964
Sainsbury Wing på National Gallery i London, 2006

Fotogalleri

Bibliografi i urval 
 Complexity and Contradiction in Architecture (1966)
 Learning from Las Vegas (1972)

Källor

Noter

Externa länkar

Födda 1925
Arkitekturteoretiker
Amerikanska arkitekter under 1900-talet
Mottagare av Pritzkerpriset
Män
Avlidna 2018
Personer från Philadelphia
Farad

För namnet, se Farhad.

Farad, F, är den härledda SI-enheten för kapacitans (förmåga att rymma elektrisk laddning). En farad definieras som en coulomb (ampere-sekund) per volt, C/V; i grundläggande SI-enheter m-2·kg-1·s4·A2. Enheten är uppkallad efter Michael Faraday.

För de flesta kondensatorer som används inom elektroniken är farad en opraktiskt stor enhet och oftast används SI-prefixen nedan.
 1 mF (millifarad, en tusendel (0.001) av en farad) = 0.001 F = 1000 μF = 1000000 nF
 1 μF (mikrofarad, en miljondel (0.000001) av en farad) = 0.000 001 F = 1000 nF = 1000000 pF
 1 nF (nanofarad, en miljarddel (0.000000001) av en farad) = 0.001 μF = 1000 pF
 1 pF (picofarad, en biljontdel (0.000000000001) av en farad)

Exempel: En 47 mA ström gör att spänningen över en kondensator ökar med 1 volt per sekund. Denna kondensator har därför en kapacitans på 47mF.

Se även 
 Reaktans
 Henry, enhet för induktans.

Referenser 

 

Härledda SI-enheter
Kapacitansenheter
Kapacitans

.
.

Kapacitans (även elektrisk kapacitet) är ett mått på förmågan att lagra elektrisk laddning hos komponenter med ett linjärt förhållande mellan den lagrade laddningsmängden och spänningen över komponenten. Kapacitans är definierad som förhållandet mellan laddningsmängden Q och spänningen över kretsen U:

 
SI-enheten för kapacitans är farad; 1 farad = 1 coulomb per volt.

Kapacitans kan vara en önskad eller oönskad egenskap hos en elektrisk krets. Oönskad kapacitans kallas ibland strökapacitans. För till exempel ledare av högfrekvenssignaler är det vanligtvis önskvärt med så låg kapacitans som möjligt. För att åstadkomma kapacitans används en särskild komponent, en kondensator.

I CGS-systemet användes centimeter även som mått på kapacitans, 1 cm = 1,11 pF (picofarad).

Plattkondensator 
Den vanligaste komponenten för lagring av elektrisk laddning är den tvåbladiga kondensatorn med ett isolerande dielektriskt material mellan plattorna. Om man bortser från randeffekter, ges kapacitansen av 
,
där d är avståndet mellan plattorna, A är en plattas area och ε det isolerande materialets permittivitet.

Växelström genom en kapacitiv krets 
En växelspänning laddar och urladdar en kapacitiv krets under varje period, vilket medför att en växelström passerar genom kretsen. Den momentana strömstyrkan är laddningsmängdens tidsderivata. För en sinusformad växelspänning u = U0 sin(ωt) med vinkelfrekvensen ω gäller

Strömmen är 90° ur fas med spänningen (strömmen ligger 90° före spänningen, i bilden till höger är strömmen i fas med den resistiva komponenten R) och vi kan i enlighet med Ohms lag för en rent kapacitiv last skriva

Den rent kapacitiva kretsens impedans kan även skrivas som ett komplext tal

där  betecknar den imaginära enheten och denna komplexa impedans kan användas för beräkningar i enlighet med jω-metoden.

Energi i en kapacitiv krets 
Den energi (mätt i joule) som är lagrad i en kapacitiv krets är lika med det arbete som krävdes för att transportera laddningarna till den kapacitiva kretsen. 

Betrakta en kondensator med kapacitansen C med en laddning +q på ena plattan och -q på den andra. Att flytta en liten mängd laddning   från den ena plattan till den andra mot potentialskillnaden V = q/C kräver arbetet

där

W är arbetet mätt i  joule

q är laddningen mätt i coulomb

C är kapacitansen mätt i farad

Det går att finna den i kondensatorn upplagrade energin genom att integrera denna ekvation. 
Att från en oladdad kondensator uppnå laddningarna +Q respektive -Q kräver arbetet

Genom att kombinera detta med ekvationen för en plattkondensator erhålls

 .

där

W är energin mätt i joule

C är kapacitansen mätt i farad

V är spänningen mätt i  volt

Se även 
 Induktans
 Impedans
 Resistans
 jω-metoden
 Kondensator
 Kapacitiv reaktans

Elektriska kretsar
Fysikaliska storheter
Aldo Rossi

Aldo Rossi, född 3 maj 1932 i Milano, död 4 september 1997 i samma stad, var en italiensk postmodernistisk arkitekt.

För Venedigbiennalen designade Aldo Rossi 1979 en flytande Teatro del Mondo, med sittplatser för 250 personer, som bogserades ut till havs. Han har också designat Genuas nationella operahus. Han erhöll 1990 Pritzkerpriset i arkitektur. Ada Louise Huxtable, arkitekturkritiker och jurymedlem för Pritzkerpriset, har beskrivit Rossi som "en poet som råkar vara arkitekt".

Verk i urval
 Monte Amiata bostadsområde i Gallaratesedistriktet i Milano, Italien, 1968–74 (med Carlo Aymonino)
 San Cataldo-kyrkogården, Modena, Italien, 1971
 Teatro del Mondo, Venedigbiennalen, 1979
 Bostadshus i södra Friedrichstadt i Berlin, 1979 
 Broni grundskola (med Arduino Cantafora)
 Teatro Carlo Felice i Genua, Italien, 1981
 Centro direzionale, Perugia, Italien, 1982–88
 Palazzo Hotel i Fukuoka, Japan, 1986–89
 Bonnefanten Museum, Maastricht, Nederländerna, 1990–94
 Quartier Schützenstrasse i Berlin, Tyskland 1994–98
 Ca' di Cozzi i Verona, Italien
 Mojiko Hotel, Kitakyushu, Japan, 1996-98

Källor
 Aldo Rossi: architect biography

Noter

Italienska arkitekter under 1900-talet
Personer från Milano
Mottagare av Pritzkerpriset
Män
Födda 1932
Avlidna 1997
Dödsängeln (Milles)

Dödsängeln eller Dödens ängel är en skulptur av Carl Milles på Skogskyrkogården i Stockholm.

Carl Milles skapade den lilla Dödens ängel 1921 som enda utsmyckning på taket över entrén till Gunnar Asplunds Skogskapell på Skogskyrkogården i Stockholm. Originalet är drivet i kopparplåt (efter en gipsförlaga), ciselerat (av J. Ferngren), förgyllt och ca 60 cm hög. Det var enda gången som Milles och Asplund samarbetade. 

Det uppstod emellertid diskussion i Stockholms Stadsfullmäktige, då några präster tyckte att ängeln var anstötlig och sedlighetssårande. Kyrkogårdsnämnden bemötte kritiken med ett expertutlåtande av bland andra Erik Lallerstedt. Han skrev följande:
"...Denna figur synes liksom välkomnande vilja sluta i sin famn den, som träder in i dödsriket, och giver därför åt dem som följer den döde en förnimmelse av att i döden finns barmhärtighet..."

Med detta slags inlägg ebbade debatten så småningom ut.

Eftersom Carl Milles lilla skulptur har stulits flera gångar från Skogskapellets tak förvaras numera "Dödens ängel" på Millesgården sedan hösten 2011.  Gipsskissen finns även den på Millesgården.

I Tallumpaviljongens utställningslokal, Visitors Center, på Skogskyrkogården finns en kopia från 2003 gjuten i brons (med originalet som mall) och bladguldsförgylld. Detta skedde i Bangkok under Millesgårdens formella överinseende. På Skogskapellets tak finns numera en kopia i kompositmaterial från år 2010.

Den andra skulpturen av Carl Milles med namnet Dödsängeln stannar i minneslunden på Lidingö kyrkogård. Ursprungligen var den en del av ett monument över Emanuel Swedenborg från 1925-1930.

Bilder

Källor

Litteratur
 Carl Milles - en biografi, Förlags AB Wiken 1991

Skulpturer i Stockholms kommun
Skulpturer av Carl Milles
Skulpturer på Millesgården
Skulpturer 1921