kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Norra Vrams kyrka

Norra Vrams kyrka är en kyrkobyggnad i Norra Vram. Den är församlingskyrka i Bjuvs församling i Lunds stift.

Kyrkobyggnaden
Kyrkans äldsta delar härstammar från 1100-talet och bestod då av långhus, kor och absid. En liten tid senare byggdes tornets nedre del.

Senare under medeltiden förlängdes långhuset österut, två vapenhus byggdes i norr och söder, kor och absid revs och resten av tornet byggdes. Valv slogs och en numera riven sakristia byggdes.

Senare har vapenhus och sakristia ersatts av korsarmar och en ny sakristia.

Det har funnits kalkmålningar i kyrkan utförda av Everlövsmästaren under sent 1400-tal.

Kyrkogården inhägnas av kallmur.

Inventarier
 Predikstolen och dopfunten är båda från 1600-talet.
 Det finns två dopfat i mässing, ett från 1400-talet och ett från 1600-talet, båda är tillverkade i Tyskland.
 Altartavlan målades 1852 av Carl Teodor Staaf. Flera av ornamenten på tavlan gjordes av ortens lokale skollärare B. F. Kohrtz, boende vid foten av bergshöjden s. k. Hallahuvudet i Norra Vrams socken. Mer utfordrande då han bara hade en vänsterarm att arbeta med. Han tillverkade även avancerade väggur.
 Förr fanns ett urverk i kyrktornet, men det togs bort 1885.
 Kyrkklockorna finns kvar och har funnits där länge. Den största göts 1489.
 Vindflöjeln av koppar är tillverkad 1745.

Orgel
1764 byggde Jonas Wistenius, Linköping en orgel med 10 stämmor.
1875 byggde Knud Olsen, Köpenhamn en orgel med 8 stämmor.
1902 byggde Johannes Magnusson, Göteborg en orgel.
1947 byggde Bo Wedrup, Uppsala en orgel med 9 stämmor.
Den nuvarande orgeln byggdes 1964 av A. Mårtenssons Orgelfabrik AB, Lund och är en mekanisk orgel. Fasaden är från 1875 års orgel.

Referenser

Källor 
 Information om kyrkan från Bjuvs kommun

Externa länkar

Kyrkobyggnader i Lunds stift
Kyrkobyggnader i Bjuvs kommun
Ekoln

Ekoln är en 22 kvadratkilometer stor del av Mälaren, som utgör dess nordligaste fjärd. Ekoln är belägen ca 10 km söder om centrala Uppsala stad, i kommunerna Uppsala, Knivsta och Håbo. Ekoln har formen av en stående "bläckfisk" med fyra armar och ”kroppen” är ca 4 nautiska mil lång och 2 bred. På grund av bläckfiskformen upplevs den dock som större.

I den nordöstligaste armen har Fyrisån sitt utlopp. Den sydöstligaste armen mynnar via Skofjärden och Erikssund ut i Sigtunafjärden, genom vilken kan man nå Stockholm och Mälarens utlopp i Saltsjön. På vägen till Stockholm från Uppsala passeras bland annat Skokloster och Sigtuna. De två sydvästliga armarna slutar i Varpsund respektive via Lårstaviken och Örsundaån i Örsundsbro. På vägen till Varpsund passeras såväl Sjöö slott som Friiberghs herrgård och längs vattenvägen mot Örsundsbro ligger Viks slott och Salnecke slott.

I Ekoln finns det några få öar, störst av dessa är Flässjan följt av Skallan som är privatägd och bebyggd samt Koffsan. Trots de relativt få öarna finns gott om tilläggningsmöjligheter för båtar då stora delar av stränderna är obebyggda. Det finns flera naturreservat, exempelvis Kungshamn-Morga, Skoklosters naturreservat och Arnöhuvud.

Det finns fem större båtsällskap vid Ekoln och sjön utnyttjas flitigt inte minst sommartid. Gästhamn finns i nordost på Skarholmen hos Ekolns Segelsällskap ESS, och Uppsala Motorbåtsällskap har en gästhamn på Norsholmen som ligger på Skohalvöns norra sida. Skarholmen hyser tre större båtklubbar och har även bensinstation och restaurang. 

Under sommarmånaderna ses ofta ett stort antal båtar på fjärden och både segling och fiske efter gös är populärt. 

Ekoln fryser i regel ganska sent. Hela ytan är ofta inte frusen förrän en bit in i januari men då är aktiviteten med långfärdsskridsko och isjakt intensiv. Det finns ofta långa plogade banor då snö ligger.

Under ett antal år anordnades skridskoloppet Vikingarännet med start vid Skarholmen och mål i Stockholm. På grund av isläget kunde dock hela bansträckan bara kunnat utnyttjas vissa år, men loppet var en folkfest. Vikingarännet kom att namnändras till Sigtunarännet, med start och mål i Sigtuna.

Fjärdar i Mälaren
Uppsala kommun
Hällekis

Hällekis är en tätort i Götene kommun. Den är ett gammalt brukssamhälle med industri- och småbåtshamn vid Vänern. Strax söder om Hällekis reser sig platåberget Kinnekulle med 18 naturreservat och Kinnekulle naturvårdsområde. Hällekis har en dagligvarubutik och en skola med undervisning på låg- och mellanstadium.

Uttal
Ortens namn uttalas med /k/, och inte med tj-ljud. Enligt Svenskt dialektlexikon är dock namnets äldre genuina uttal "Hälletjis".

Historik
Det första bruket, Hönsäters Alunbruk, anlades 1767 av Hönsäters säteri i grannsocknen Österplana. År 1873 köpte Hellekis AB Hönsäter. Med tiden ändrades inriktningen på verksamheten, och 1892 anlades Hellekis cementfabrik.

År 1913 sålde Hellekis AB sin fabrik i Hällekis till Skånska Cement AB. Denna industri var bygdens största arbetsplats fram till 1979, då fabriken lades ner.
Under 1900-talet var industriverksamheten i Hällekis omfattande. Cementbolaget hade egen lokal flotta av både fartyg och lastbilar.

Idag är många byggnader rivna. Kvarvarande byggnader används av bland andra Svenska Foder. Förutom Svenska Foders anläggning finns på orten mineralulls- och briketteringsfabriker, som tillhör Paroc.

Befolkningsutveckling

Samhället
De största företagen i Hällekis är Paroc, som tillverkar isoleringsmaterial i stenull, djurfodertillverkaren Svenska Foder och Kernfest.

I Hönsäters hamn lossas och lastas foder och sten.

Flera gamla arbetarbostäder i Falkängen är bevarade och inrymmer numera bland annat Falkängens Vandrarhem & Konferens AB. 

Hällekis station ligger vid Kinnekullebanan, med direkttågtrafik med Göteborg.

Hällekis har en musikkår: Hällekis Musikkår.

Se även 
Österplana socken

Referenser

Vidare läsning

Externa länkar

Tätorter i Sverige
Orter i Götene kommun
Ingalill

Ingalill eller Inga-Lill är en diminutivform av det fornnordiska namnet Inga som är bildat av gudanamnet Ing, ett annat namn för fruktbarhetsguden Frö. Det kan också ses som ett dubbelnamn sammansatt av namnen Inga och Lill. 

Det äldsta belägget i Sverige är från år 1896.

Den 31 december 2014 fanns det totalt 18 135 kvinnor folkbokförda i Sverige med namnet Ingalill eller Inga-Lill, varav 9 331 bar det som tilltalsnamn. Den vanligaste formen är Inga-Lill.

Namnsdag: 25 oktober (Sedan 2001. Namnet fanns också listat på samma dag 1986–1992, men var borta ur almanackan 1993–2000.)

Personer med namnet Ingalill eller Inga-Lill

 Inga-Lill Andersson, svensk skådespelare
 Ingalill Bergensten, svensk journalist och författare
 Ingalill Berglund, svensk företagsledare
 Ingalill Ellung, svensk skådespelare
 Ingalill Holmberg, svensk ekonom
 Inga Lill Högberg, svensk journalist och författare
 Inga Lill Johansson, svensk sångerska
 Ingalill Mosander, svensk journalist
 Inga-Lill Nilsson, svensk sångerska
 Ingalill Odhelius-Mutén, svensk konstnär
 Ingalill Rossvald, svensk musiker och skådespelare
 Ingalill Rydberg, svensk skådespelare
 Ingalill Söderman, svensk operettsångerska och skådespelare
 Inga-Lill Åhström, svensk skådespelare

Källor

Kvinnonamn
Masja Bruskina

Maria "Masja" Borisovna Bruskina (belarusiska: Марыя Барысаўна Брускіна, Marïya Barïsawna Bruskina; ryska: Мария Борисовна Брускина, Mariya Borisovna Bruskina), född 1924 i Minsk, död 26 oktober 1941 i Minsk, var en belarusisk judinna, sjuksköterska och partisan.

Biografi 
Masja Bruskina var en sjuttonårig partisan, som tjänstgjorde som sjuksköterska i Minsk i Ryssland. Hon var en ivrig kommunist och anslöt sig till en partisangrupp efter Nazitysklands angrepp på Sovjetunionen, Operation Barbarossa, den 22 juni 1941. Hon skötte om sårade soldater ur Röda armén och hjälpte dem även att fly genom att förse dem med civila kläder och falska identitetshandlingar. En av hennes patienter angav henne dock, och hon blev arresterad av de tyska myndigheterna. Trots flera dagar av tortyr vägrade hon att avslöja medlemmarna i sin motståndsgrupp. 

Den 20 oktober 1941 skrev Masja Bruskina följande till sin mor:

För att statuera ett exempel och även för att skrämma lokalbefolkningen i Minsk till lydnad beslutade chefen för den stationerade tyska 707:e infanteridivisionen, generalmajor Gustav Freiherr von Bechtolsheim, att anordna en offentlig hängning och en provisorisk galge sattes upp vid en jästfabrik. Tillsammans med två manliga motståndskämpar, den sextonårige Volodja Sjtjerbatsevitj och Kiril Trus, veteran från första världskriget, avrättades Masja Bruskina i centrala Minsk den 26 oktober 1941. Trus hade samarbetat med Volodja Sjtjerbatsevitjs mor Olga, som hängdes på annan plats i Minsk samma dag.

Bruskina var den första sovjetiska civilpersonen att avrättas av den nazityska ockupationsmakten. De två männen kom att betraktas som hjältar och förärades tapperhetsmedaljer postumt. Identifieringen av Masja Bruskina var länge omdiskuterad och sovjetiska myndigheter kallade henne i bildtexter för neizvestnaja, ’okänd kvinna’. Även belarusiska myndigheter vidhöll denna åsikt, men 2009 ändrades minnesplaketten som sitter uppsatt på avrättningsplatsen och texten "den okända flickan" byttes ut mot "M.B. Bruskina".

Bilder

Källor

Noter

Tryckta källor

Externa länkar

 Masja Bruskina 
 Center for Advanced Holocaust Studies: Partisans in Minsk
 Den gamla minnesplaketten som satt uppsatt på avrättningsplatsen fram till 2009
 Den nya minnesplaketten som sattes upp på avrättningsplatsen 2009 och numera erkänner Bruskinas identitet

Födda 1924
Avlidna 1941
Ryska kommunister
Personer som blivit avrättade av Tyskland under 1900-talet
Personer som blivit avrättade genom hängning
Kvinnor
Personer från Minsk
Partisaner
Gosplan

Gosplan, förkortning för ryskans: Gosudarstvennij planovij komitet soveta ministrov (Sovjetiska ministerrådets statliga plankommitté). Gosplan var Sovjetunionens regerings och därmed kommunistpartiets centrala ekonomiska planorgan åren 1921 - 1991. Organet ansvarade bland annat för femårsplanerna.

Se även
Gossnab
Sovjetunionens femårsplaner

Källor

Finanspolitik
Politik i Sovjetunionen
Sovjetiska myndigheter
Sovjetunionens ekonomi
Organisationer bildade 1921
Organisationer upplösta 1991
Ryska ord och uttryck
Risekatslösa kyrka

Risekatslösa kyrka är en kyrkobyggnad i Risekatslösa. Den är församlingskyrka i Bjuvs församling i Lunds stift.

Kyrkobyggnaden
Kyrkan byggdes i slutet av 1100-talet och bestod då av långhus, kor och absid. Under 1400-talet byggdes trappgavelstornet och kyrkan välvdes. Valven är kryssvalv utöver absiden som har hjälmvalv. Kyrkan blev grundligt restaurerad på 1560-talet och igen på 1840-talet.

Från 1560 till 1922 ägde ägarna till Boserups herrgård patronatsrätten till kyrkan.

Inventarier
 Johan Ullberg gjorde altaruppsatsen och predikstolen 1748 respektive 1752. En äldre predikstol från 1609, som tidigare funnits i kyrkan, deponeras numera på Statens historiska museum i Stockholm. Ullberg står även bakom ett epitafium med familjevapen som tillverkades till minne av Gustaf Adolf Stackelberg som dog i Finska kriget. Detta finns upphängt på långhusets vägg.
 Dopfunten är samtida med kyrkans äldsta delar. Dopfatet är nyare och skänktes 1947. 
 Triumfkrucifixet härstammar från 1200-talet.
 Sex träskulpturer från ett 1500-talsaltarskåp finns på långhuset södra vägg. Dessa föreställer jungfru Maria, Kristus och fyra helgon.
 Storklockan från slutet av 1400-talet har inte blivit omgjuten, vilket lillklockan blev 1747.

Orgel
1878 byggde Sven Fogelberg, Lund en orgel med 6 stämmor.
1931 byggde Olof Hammarberg, Göteborg en orgel med 10 stämmor.
Den nuvarande orgeln byggdes 1976 av A. Mårtenssons Orgelfabrik AB, Lund och är en mekanisk orgel. Fasaden är från 1878 års orgel.

Externa länkar

Källor
 Information om kyrkan från Bjuvs kommun

Kyrkobyggnader i Lunds stift
Kyrkobyggnader i Bjuvs kommun
Wall Street-kraschen

Wall Street-kraschen eller Börskraschen 1929 är den börskrasch, som startade med svarta torsdagen den 24 oktober 1929 på börsen på Wall Street, Manhattan, New York och som blev inledningen till den stora depressionen i USA och Europa på 1930-talet.

Kraschen föregicks av en period under senare delen av 1920-talet med hausse-artad börsmarknad, under vilken miljoner amerikaner lockades att investera i aktier. Den ökade investeringen drev i sin tur upp kurserna till spektakulärt höga nivåer, och skapade starka förväntningar på ytterligare uppgångar. Småsparare, företag och banker satsade allt större del av sina tillgångar och man lånade även till höga räntor för att kunna finansiera ytterligare investeringar på börsmarknaden.
 
3 september 1929 nådde aktiekurserna sin högsta punkt, och efter det började marknaden bli instabil med både upp- och nedgångar, men trots detta fortsatte spekulationerna.

Efter en kort tids nedgångar sprack slutligen bubblan den 24 oktober. Dagen kallas den "svarta torsdagen". Det uppstod säljpanik då börsen störtdök. Folk trängdes utanför börslokaler och hos aktiemäklare, och polis fick sättas in på många håll för att upprätthålla ordningen. På en enda dag bytte 13 miljoner aktier ägare, vilket var rekord, och många börser tvingades stänga på grund av paniken. En viss återhämtning skedde dock efter att lugnande uttalanden gjorts av centrala representanter för banker och börs, och paniken mattades av något. Under efterföljande fredag och lördag höll sig kurserna någorlunda stabila. Den kortvariga stabiliteten kan bero på att Wall Street-börsens ordförande Richard Whitney fick en blancocheck av några av de större aktörerna på marknaden för att stödköpa aktier och dämpa raset.

Lugnet var dock bara kortvarigt, på måndagen och tisdagen återkom torsdagens panik med katastrofalt kursfall till följd. Under dessa dagar föll aktierna 25 % och på tisdagen sattes nytt säljrekord med 16,4 miljoner aktier, varför dessa dagar också brukar gå under benämningen "svarta". Vid slutet av november hade investerarna förlorat 100 miljarder dollar och börsvärdet hade sjunkit med 40 %. Företag och banker gick i konkurs, och många blev arbetslösa, och småsparare fick lämna sina hem och gårdar när de inte längre kunde betala de höga låneräntorna.

Kraschen övergick i ekonomisk depression med hög arbetslöshet och fallande produktivitet, som spred sig till Europa och aktiekurserna fortsatte att sjunka under de första åren av 1930-talet. Marknaden återhämtade sig inte förrän långt efter andra världskrigets slut.

Referenser

Vidare läsning

Externa länkar 

 Om 1929 års börskrasch på About.com

1929 i USA
Finanskriser
USA:s ekonomiska historia
Wall Street
Stora depressionen
Ekonomiåret 1929
Källby

För byn i Lunds kommun, se Källby, Lunds kommun.

Källby är en tätort i Götene kommun belägen två kilometer väster om Källby kyrkby, kyrkbyn i Källby socken. Samhället avgränsas av Vänern i väst och jordbruksbygd i övriga riktningar. Någon kilometer norr om samhället reser sig berget Kinnekulle.

Befolkningsutveckling

Samhället 
Källby har hamn och järnväg (Kinnekullebanan).

Här fanns tidigare tre kvarnar Nästakvarn, Mellomkvarn och Sjökvarn. Alla tre belägna utefter Mariedalsån, kallad Råmeån i Källby, som rinner i nära anslutning till samhället. 

En stor industri och arbetsgivare är Gunnar Dafgård AB, grundad 1937, som tillverkar frysrätter. 

På orten finns en grundskola upp till årskurs 6 som heter Källby Gård. Det finns även en förskola med sju avdelningar. Det fanns även en förskola i en gul byggnad intill skolan men den revs på grund av mögel. Förskolan ersattes med ett nytt två våningar stort dagis som byggdes 2019.

Källby har en fotbollsklubb som heter Källby IF, som spelar sina matcher på idrottsplatsen Eolsborg.

Det finns även en liten Handlarn-affär som tidigare var Statoil. Affären har genomgått flera renoveringar, bland annat efter en brand den 19 oktober 2014 som orsakades av en kyl. Mekonomen och Dafgårds matvarubutik ligger intill affären.

Det fanns tidigare en Ica-butik intill Källby station och Källby pizzeria. Affären byggdes senare om för bilförsäljning och är för närvarande djurbutiken "Källby Zoologiska".

Referenser 

Tätorter i Sverige
Orter i Götene kommun
Scheelit

Scheelit (även tidigare kallad tungsten) är ett volframhaltigt mineral med formeln CaWO4 som används för att framställa volfram.

Egenskaper
Mineralets sammansättning är 63,9 % volfram och 13,9 % kalcium och resten syre. Sammansättningen brukar traditionellt anges i oxidform och blir då 80,5 % WO3 och 19,5 % CaO, men ofta ingår   1 – 8 % molybdenoxid i stället för volframoxid. Mineralet har vit, gul eller brun färg, och är genomskinligt.

Historik
Mineralet beskrevs första gången av mineralogen och geschwornern Axel Fredrik Cronstedt i mineralprover från Bispbergs klack 1751 som Bispbergs tungsten tillsammans med Bastnäs tungsten – då två förmodade järnmalmer.

Scheelit har fått sitt namn efter Carl Wilhelm Scheele som visade att det består av kalk och en då okänd syra. Scheeles upptäckt av denna okända syra visade att scheelit innehöll ett nytt grundämne. Det blev emellertid de spanska bröderna d'Elhuyar som 1783 först lyckades isolera detta grundämne, men då ur ett annat volframmineral, volframit. Namnet tungsten på mineralet kommer av dess höga densitet och användes under mitten av 1700-talet om flera olika tunga mineral, vilkas samband man då inte förstod. I "Försök til mineralogie eller mineral-rikets upställning" som Axel Fredrik Cronstedt anonymt utgav år 1758 beskrev han flera tunga mineral under detta namn som om de vore varianter av samma mineral. När deras olika art senare klarlades kopplades namnet till just scheelit "".

Förekomst
Scheelit förekommer på många platser i små mängder, särskilt i förening med gnejs eller granit. I tennmalmsgruvorna vid Monroe i Connecticut, USA, förekommer större mängder liksom på flera andra platser i Nordamerika.

Se även 
 Konfliktresurs

Referenser

Mineral
Kalciumföreningar
Adolf Friedrich Stenzler

Adolf Friedrich Stenzler, född den 9 juli 1807 i Wolgast, död den 27 februari 1887 i Breslau, var en tysk indolog. 

Stenzler blev filosofie doktor i Berlin 1829, varefter han under en längre vistelse i Paris åhörde Chézy, Silvestre de Sacy och Abel-Rémusat och sedan arbetade i East India Houses bibliotek i London, tills han 1833 erhöll en professur i orientaliska språk i Breslau, där han till 1872 tillika var andre bibliotekarie vid universitetsbiblioteket.

Stenzler, som var en mycket gedigen sanskritist, utgav särdeles förtjänstfulla arbeten på den indiska filologins område, bland annat "Brahma-Vaivarta-Purani specimen" (1829), "Raghuvansa, Kalidasae carmen" (text och latinsk översättning 1832) och "Kumara-Sambhava, Kalidasae carmen" (text och latinsk översättning 1838).

Källor

 

 

Tyska indologer
Tyska professorer
Alumner från Greifswalds universitet
Alumner från Humboldt-Universität zu Berlin 
Personer verksamma vid universitetet i Wrocław
Tyska fackboksförfattare
Latinskspråkiga författare
Personer i Tyskland under 1800-talet
Personer från Wolgast
Födda 1807
Avlidna 1887
Män
Lundsbrunn

Lundsbrunn är en tätort i Götene kommun i Västergötland, belägen cirka 12 kilometer norr om Skara, nära väg E20.

Historia
Vid Lundsbrunn finns en källa, Odenskälla, som i början av 1700-talet fick medicinsk användning, och i början av 1800-talet började den radioaktiva järnkällan användas som hälsobrunn. Genom donation av greve G. Piper inrättades 1817 ett lasarett vid brunnen. Lundsbrunn som kurort har anor från 1890. Ortnamnet är känt sedan 1807 och är bildat av bebyggelsenamnet Lund i Ledsjö socken och hälsobrunnen.

1887 fick Lundsbrunn järnvägsförbindelse via Skara–Kinnekulle–Vänerns Järnväg som ännu finns kvar i form av en museijärnväg, Skara-Lundsbrunns Järnvägar.

Orten ligger i tre socknar, Ova socken, Skälvums socken och Ledsjö socken samt ingick efter kommunreformen 1862 i Ova landskommun, Ledsjö landskommun och Skälvums landskommun. I dessa inrättades 6 augusti 1915 Lundsbrunns municipalsamhälle, som när de tre landskommunerna 1952 uppgick Husaby landskommun kom att ingå i denna för att där upplösas 31 december 1957.

Befolkningsutveckling

Se även
Ova socken
Skälvums socken
Ledsjö socken

Noter

Vidare läsning

Tätorter i Sverige
Kurorter i Sverige
Brunnsorter i Sverige
Orter i Götene kommun
Vattenkällor i Sverige
John Muir (filolog)

John Muir, född 5 februari 1810 i Glasgow, död 7 mars 1882 i Edinburgh, var en skotsk indolog. Han var bror till William Muir.

Muir kom 1828 till Indien som civil ämbetsman i Bengalen, utnämndes slutligen till domare i Fatehpur (i nordvästra Indien), lämnade den indiska statstjänsten 1853 och återvände till England. I Indien skrev Muir på engelska, sanskrit och andra indiska språk en del avhandlingar avsedda för indier, särskilt om kristendomen, såsom A sketch of the argument for Christianity against Hinduism in sanskrit verse (Calcutta 1839), Mata-pariksa or examination of religions (2 delar, 1852–1854, sanskritvers med engelsk översättning). Muir inlade stor förtjänst – särskilt genom gåvan av ett större penningbelopp – för åstadkommande av en professur i sanskrit vid Edinburghs universitet. Muirs huvudverk är Original sanskrit texts on the origin and history of the people of India, their religion and institutions (5 band, 1852–1870), ett urval av de viktigaste källtexterna till indisk kultur- och religionshistoria med engelsk översättning. Ett utdrag härur är Religions and moral sentiments, metrically rendered from sanskrit writers (1875).

Källor 

 

Brittiska indologer
Skotska filologer
Alumner från Bonns universitet
Personer verksamma vid Edinburghs universitet
Filologer under 1800-talet
Brittiska forskare under 1800-talet
Britter i kolonialtidens Indien
Personer från Glasgow
Födda 1810
Avlidna 1882
Män
Ugglan
Julius Oppert

Julius (Jules) Oppert (tyskt uttal å'ppert, franskt åppär), född 9 juli 1825 i Hamburg, död 21 augusti 1905 i Paris, var en fransk orientalist och en av kilskriftsforskningens främsta grundläggare. Han var bror till Gustav Salomon Oppert. 

Oppert, som hade judiska föräldrar, studerade först juridik i Heidelberg, sedan orientaliska språk i Bonn, Berlin och Paris samt erhöll plats som lärare i tyska vid lyceum i Laval, sedan i Reims. Han var redan berömd genom arbeten med de persiska kilskrifterna när han 1852 skickades av Institut de France som ledare för en stor vetenskaplig expedition till Mesopotamien, som varade i tre år. Han utnämndes 1857 till professor i sanskrit vid kejserliga biblioteket i Paris. För sin assyriska grammatik erhöll han 1863 Franska institutets stora pris (20 000 francs) och utnämndes 1874 till professor i assyriologi vid Collège de France. Från 1884 redigerade han med Eugène Ledrain Revue d'assyriologie.

Bibliografi (urval)
 Expedition scientifique... en Mésopotamie (två band, 1857–1864)
 Histoire des empires de Chaldée et d'Assyrie d'aprés les monuments (1866)
 Grammaire sanscrite (1859; andra upplagan 1864)
 Elements de la grammaire assyrienne (1860; andra upplagan 1868)
 La chronologie biblique (1870)
 "Inscriptions of the Persian monarchs" (i Records of the Past, IX, 1877)
 Le peuple et la langue des médes (1879)
 Les fastes de Sargon (tillsammans med Joachim Menant) (1863)
 Documents juridiques de l'Assyrie et de la Chaldée (1877).

Källor

Franska assyriologer
Franska professorer
Personer verksamma vid Collège de France
Födda 1825
Avlidna 1905
Män
Ugglan
Personer från Hamburg
Officerare av Hederslegionen