Global uppvärmning

Denna artikel behandlar den nuvarande globala uppvärmningen. För klimatförändringar i allmänhet, se klimatförändring och paleoklimatologi. 

Global uppvärmning kallas den observerade uppvärmningen av jordens lägre atmosfär och hav sedan 1950-talet samt dess förutspådda fortsättning i framtiden. Under 1900-talet steg den globala genomsnittstemperaturen med 0,74 ± 0,18 °C. Jämfört med perioden 1850–1900 har den globala genomsnittstemperaturen stigit med 1,09 °C fram till och med perioden 2011–2020. Klimatförändringar inkluderar enligt bland andra FN:s klimatpanel (IPCC) både den globala uppvärmningen påverkad av människans utsläpp av växthusgaser, samt de resulterande storskaliga förändringarna i vädermönster. Man menar också att icke-mänskliga faktorer såsom variationer av solaktiviteten och vulkanutbrott har påverkat svagt avkylande sedan år 1950. Utsläppen av växthusgaser leder till en förstärkt växthuseffekt som i sin tur ger ett varmare klimat med efterföljande konsekvenser för hela planeten.

Trots att det tidigare i jordens historia har förekommit perioder av klimatförändringar har människans påverkan på jordens globala klimatsystem sedan mitten av 1900-talet varit oöverträffad. Detta framgår exempelvis om man jämför historiska nivåer av växthusgaser, till exempel koldioxid, med dagens nivåer i atmosfären. Under de 800 000 år som föregick den industriella revolutionen nådde koncentrationen av koldioxid i atmosfären aldrig över 300 ppm (miljondelar). År 2020 var koncentrationen av koldioxid i atmosfären 410 ppm. Mer än 90% av utsläppen av växthusgaser utgörs av koldioxid (CO2) och metan (CH4). Fossila bränslen för energiproduktion och transporter är den främsta källan för dessa utsläpp, med ytterligare utsläpp från jordbruk, avskogning, konsumtion, industriella processer, med flera.

Den globala uppvärmningen leder till omfattande konsekvenser för såväl klimat som miljö. Några av de stora konsekvenserna av den globala uppvärmningen är: avsmältning av glaciärer och havsis som leder till en högre havsnivå, större risk för extremväder i form av nederbörd och stormar, utrotning av arter och risk för utrotning av ekosystem, större risk för undernäring och sjukdomar hos människor och påverkan på jordbruk och matförsörjning.

 Terminologi 
Begreppet "global uppvärmning" är ett specifikt fall av den mer generella termen "klimatförändring", i vilken även "global avkylning" (vilket inträffar under bland annat istider) ingår. I princip gör termen "global uppvärmning" ingen skillnad på orsakerna till uppvärmningen, men i nuvarande språkbruk är i allmänhet en mänsklig inblandning underförstådd. United Nations Framework Convention on Climate Change (UNFCCC) använder begreppet "klimatförändring" för förändringar orsakade av människan och "klimatväxlingar" för andra, naturliga, förändringar. Ordet antropogen (skapad av människor) förekommer för att beteckna global uppvärmning och klimatförändringar som orsakas av mänsklig aktivitet.

 Temperaturförändringar 

Det vanligaste sättet att mäta den globala uppvärmningen är förändringar av den globala medeltemperaturen i den lägre troposfären nära jordens yta. År 2009–2018 var medeltemperaturen 0,93 ± 0,07°C högre än mellan åren 1850 och 1900. 

Sedan 1950 har antalet kalla dagar och nätter minskat och antalet varma dagar och nätter har ökat. För tillfället stiger yttemperaturen med cirka 0,2°C per årtionde.

Under de två årtusendena som föregick 1850 anses temperaturen ha hållit sig på en förhållandevis stabil nivå, dock med fluktuationer som den lilla istiden och den medeltida värmeperioden. Det har förekommit förhistoriska episoder av global uppvärmning, såsom Paleocene – Eocene Thermal Maximum. Dock har den moderna observerade ökningen av temperatur och CO2 koncentrationer varit så snabb att till och med plötsliga geofysiska händelser som ägt rum i jordens historia aldrig varit i närheten av nuvarande förändringstakt.

Bevis på uppvärmning från lufttemperaturmätningar förstärks med ett brett spektrum av andra observationer. Det har skett en ökning av frekvensen och intensiteten av kraftig nederbörd, smältning av snö samt landis och ökad luftfuktighet. Även flora och fauna beter sig på ett sätt som går att härleda till uppvärmningen. Till exempel blommar växter tidigare på våren. En annan viktig indikator är kylningen av den övre atmosfären, vilket visar att växthusgaser fångar upp värme nära jordytan och förhindrar att den strålar ut i rymden.

Global uppvärmning avser globala medelvärden, varvid uppvärmningen varierar beroende på geografiskt område. Uppvärmningsmönster är oberoende av placeringen av växthusgasutsläpp, eftersom gaserna kvarstår i atmosfären länge nog för att blandas jämnt mellan hemisfärerna. Sedan 1979 har temperaturerna på land ökat ungefär dubbelt så snabbt som havsytans temperatur (0,26 °C per årtionde jämfört med 0,12 °C per årtionde). Temperaturförändringar sker långsammare i haven på grund av dess mycket stora värmekapacitivitet och vattnets avdunstning. Under de senaste 50 åren har över 90 % av överskottsenergin i klimatsystemet lagrats i haven och därmed värmt upp dem. Resterande 10 % har smält is och värmt kontinenterna samt atmosfären. Upptaget av havsvärme driver termisk expansion som har bidragit till observerad havsnivåhöjning.

Den norra hemisfären värms upp snabbare än den södra hemisfären på grund av dess större landarea och på grund av de stora områden som täcks av snö och is på vintern (med högre temperaturer täcks mindre area av snö vilket minskar reflektionen av solstrålning och bidrar till ytterligare uppvärmning). Arktiska temperaturer har ökat och förutspås fortsätta öka under detta århundrade med mer än dubbelt så mycket som resten av världen. Smältning av glaciärer och havsisar vid polerna stör havscirkulationen vilket orsakar ökad uppvärmning i vissa områden och en försvagad golfström.

Även om rekordår väcker stor medieuppmärksamhet är enskilda år mindre betydelsefulla än den längre globala temperaturtrenden.

 Orsaker till den globala uppvärmningen 

Klimatforskarna är överens om att temperaturen på jorden blir högre och att det beror på mänsklig påverkan. I IPCC:s sjätte rapport från 2021 skrivs att "det är otvetydigt att mänsklig påverkan har värmt upp atmosfären, havet och landmassan". Huvudsakligen sker detta genom utsläpp av växthusgaser från förbränning av fossila ämnen som olja, kol och fossil gas. Luftföroreningar och avskogning har också stor påverkan.  

Den globala uppvärmningen kan också förstärka sig själv, genom återkopplingseffekter. Ett exempel på en bidragande faktor för värmebalansen är albedot från snö och ismassor. När jordytan värms upp leder det till att ismassorna vid polerna smälter. När isen smälter, tar land och vatten dess plats. Både land och vatten har mindre reflektionsförmåga än is (eftersom de är mörkare) och kommer att absorbera en större del av solenergin. Detta leder till högre uppvärmning, vilket i sin tur leder till ökad issmältning, och så vidare.  

På grund av den inneboende trögheten i havens värmedepåer samt de långsamma reaktionerna från andra indirekta faktorer befinner sig jordens nuvarande klimat inte i jämvikt. Även om växthusgaserna hade stannat på nuvarande nivåer hade värmen fortsatt att öka ytterligare 0,5 °C till 1,0 °C innan jämvikt uppnåtts. 

 Växthusgaser 

Atmosfärens växthusgaser släpper igenom inkommande kortvågig strålning från solen men absorberar delvis den långvågiga värmestrålning som jorden sänder ut i form av svartkroppsstrålning, något som värmer upp jordens lägre atmosfär. Detta är den välkända växthuseffekten som upptäcktes av Joseph Fourier på 1820-talet och undersöktes kvantitativt första gången av Svante Arrhenius år 1896.

Naturligt förekommande växthusgaser i atmosfären har en värmande effekt på atmosfären med i genomsnitt 33 °C. Den viktigaste växthusgasen är vattenånga som står för mellan 36 och 70 procent av den totala växthuseffekten. De främsta växthusgaserna i övrigt är koldioxid (CO2) som orsakar 7–26 procent, metan (CH4) med 4–9 procent och ozon (O3) som orsakar 3–7 procent av växthuseffekten. Moln påverkar också strålningsbalansen, men eftersom de består av flytande vatten och ispartiklar behandlas de separat från vattenånga och övriga växthusgaser. 

Moderna mätinstrument ger säkrare mätvärden jämfört med äldre instrument. Därmed blir också sambanden tydligare mellan utsläpp av växthusgaser och global uppvärmning ju närmre man kommer dagens datum. 

Koncentrationerna i atmosfären av koldioxid och metan har ökat med 36 procent respektive 148 procent sedan tiden före den industriella revolutionen omkring år 1750. Nuvarande nivåer är avsevärt högre än vid någon annan tidpunkt under de senaste 650 000 åren, vilket är den tidsrymd som forskarna har kunnat ta fram pålitligt dataunderlag genom arktiska och antarktiska isborrningar. Med mindre direkta geologiska undersökningar har man visat att den senaste gången koncentrationen av koldioxid har varit högre än idag troligen var för ungefär 20 miljoner år sedan. Ungefär tre fjärdedelar av de antropogena utsläppen av koldioxid under de senaste 20 åren kommer från förbränning av fossila bränslen. Kvarstoden av människoorsakade utsläpp kommer övervägande från ökad markexploatering, främst avskogning.

De längsta oavbrutna instrumentella mätningarna av koldioxidhalter inleddes 1958 på den hawaiianska vulkanen Mauna Loa. Sedan dess har forskare uppmätt en ökning på 21%. De inledande mätningarna visade 315 ppm, att jämföra med en koldioxidhalt på över 385 ppm 2009 och 410 ppm 2020. Koldioxidhalten varierar naturligt i takt med årstidernas växlingar, då växtperioden på det norra halvklotet tar upp mer koldioxid än motsvarande period på södra halvklotet.

Koldioxidhalten fortsätter för närvarande stadigt öka, men hur kurvan kommer att se ut framöver är beroende av den framtida ekonomiska, sociologiska och teknologiska utvecklingen. IPCC-rapporten Special Report on Emissions Scenarios framställde ett antal scenarier där man försöker beräkna framtida koldioxidhalter. De olika scenarierna ger värden från 541 till 970 ppm år 2100. Enligt IPCC räcker jordens tillgångar på fossila bränslen för att nå dessa nivåer till 2100 om kol, oljesand och metanklatrater utnyttjas i stor utsträckning.

 Aerosoler och moln 
Luftföroreningar, i form av aerosoler, innebär inte bara en stor belastning på människors hälsa, utan påverkar även klimatet i stor skala. Från 1961 till 1990 observerades en gradvis minskning av mängden solljus som når jordens yta. Fenomenet beror på luftföroreningar från förbränning av biobränslen och fossila bränslen. Globalt har aerosoler minskat sedan 1990, vilket betyder att de inte längre maskerar uppvärmningen av växthusgaser lika mycket.

Medan aerosoler vanligtvis begränsar eller maskerar den globala uppvärmningen genom att reflektera solljus, kan svart kol i sot som faller på snö eller is bidra till den globala uppvärmningen. Detta ökar inte bara absorptionen av solljus, det ökar också issmältning och havsnivåhöjningen. Att begränsa nya svarta kolfyndigheter i Arktis kan minska den globala uppvärmningen med 0,2 °C till 2050.

 Landförändringar 
Människor förändrar jordens yta främst för att skapa mer jordbruksmark. Mängden skogbevuxen mark fortsätter att minska, till stor del på grund av omvandling till åker- och betesmark i tropikerna. En levande skog fungerar som en kolsänka och tar upp mer växthusgaser än den släpper ut. Avskogning har därför stor påverkan på den globala uppvärmningen.

Förändringar i markanvändningen påverkar inte bara upptaget av växthusgaser. Typen av vegetation i en region påverkar den lokala temperaturen. Det påverkar hur mycket av solljuset som reflekteras tillbaka till rymden och hur mycket värme som går förlorad genom avdunstning. Till exempel gör förändringen från en mörk skog till gräsmark ytan ljusare, vilket gör att den reflekterar mer solljus. 

 Återkopplingseffekter 
Den globala temperaturhöjningen kan dessutom accelerera eller sakta in som en konsekvens av återkopplingseffekter i klimatet. Dessa kan vara förstärkande/förvärrande (positiv återkoppling) eller försvagande (negativ återkoppling). Förstärkande återkopplingseffekter är exempelvis förlust av solljusreflekterande snö och is, samt ökad vattenånga i atmosfären. En försvagande återkopplingseffekt är vattenångan i atmosfären som bildar moln som reflekterar solljus tillbaka ut i rymden och därmed försvagar växthuseffekten.

 Förvärrande faktorer 

Den globala uppvärmningen leder till att stora områden i Sibirien som länge legat i permafrost nu börjar att tina. När permafrost släpper, kan organiskt material som varit nedfruset frigöras och börja brytas ner. Detta bidrar till utsläpp av växthusgaser som frigörs i nedbrytningsprocessen, inte minst den kraftfulla växthusgasen metan. En annan faktor som kan förstärka uppvärmningen är att ett varmare klimat leder till minskad tillgång på fruset vatten. I form av snö och is reflekterar vatten en stor del av den inkommande solstrålningen. Det blir kortare tid med snö och istäcke per år på många håll. Om snön och isen försvinner träffar strålningen istället marken som värms upp ytterligare och tinar mer permafrost.

Av de förvärrande faktorerna bekymrar sig klimatforskarna allra mest för en framtida upptining av permafrosten i Arktis. Man beräknar att det i den permafrosten finns ca 1 000 miljarder ton koldioxid bundet i organiskt material. Därtill tillkommer ca 70 miljarder ton metan i norra Sibirien som är en mycket starkare växthusgas än koldioxid. Permafrosten har varit intakt ända sedan senaste istiden avslutades för 10 000–11 000 år sedan och den anses binda mer växthusgaser än vad världens träd och växter gör tillsammans. De senaste åren har det kommit tecken på att permafrosten redan har börjat tina och det kan bli förödande för jordens klimat. Ökar jordens medeltemperatur med över 2,0 grader kan en fortsatt upptiningsprocess bli oåterkallelig. Det globala klimatet kan hamna i en spiral där uppvärmningens hastighet accelererar allteftersom mer och mer av permafrosten tinar, oavsett vad människorna gör. Processen blir med andra ord självförstärkande. Skulle människan misslyckas med att minska utsläppen markant beräknas den tinande permafrosten att så småningom varje år avge mer växthusgaser än alla flygplan, bilar och båtar gör tillsammans.

En studie som genomförts av svenska och holländska forskare och som presenterades i slutet av juli 2009 visade att mycket talar för att även stora torvmossar också kommer att släppa ut stora mängder koldioxid när klimatet blir varmare. Allra känsligast är de mossar som finns i subarktiska områden som till exempel norra Norrland. Redan vid en grads uppvärmning (globalt genomsnitt) kommer enligt studien enbart mossarna på Nordkalotten att släppa ut upp till 100 miljoner ton koldioxid varje år. Värdet motsvarar ungefär 10 % av EU-ländernas totala utsläpp under ett år.

Ett annat orosmoment är de stora mängder metanhydrat som finns lagrade som klatrat framför allt under oceanerna. Metanhydrat är fruset vatten som innehåller metangas inom kristallstrukturerna. Klimatforskarna anser att uppvärmning ökar risken för att stora mängder metangas frigörs, vilket i så fall kan leda till att den globala uppvärmningen ökar bortom kontroll. Stora utsläpp av metanhydrat beräknas (bortsett från andra orsaker till uppvärmningen) kunna höja jordens medeltemperatur med 5 grader C. Många forskare tror att stora utsläpp av metanhydrat har spelat stor roll i stora klimatsvängningar i det förgångna. Teorier finns också om att utsläpp av metanhydrat var huvudorsaken till det massutdöende som inträffade vid övergången mellan Perm och Trias för drygt 250 miljoner år sedan och var det största massutdöende vi känner till. Dessa teorier har dock inte verifierats.

Ökad förekomst av skogsbränder är också en faktor som kan förvärra uppvärmningen.
 Andra teorier 
Andra hypoteser och teorier har försökt förklara den globala uppvärmningen, däribland:
 Mönster av solinstrålning och solvariationer har varit en viktig drivkraft för klimatförändringar under årtusenden i den geologiska tidsskalan, men dess roll i den globala uppvärmningen har visat sig vara marginell.
Att varierande kosmisk strålning skulle påverka molntäcket genom att kondensationskärnor bildas. Under solfläcksmaximum, då solens magnetfält är starkast och solvinden mest intensiv, är den kosmiska strålningen in mot jordatmosfären som svagast.
 Att nuvarande temperaturmätningar skulle vara felaktiga, påverkade av fenomenet urbana värmeöar.

 Effekter av ett varmare klimat 

 
Såväl de nuvarande effekterna som de förväntade framtida följderna av en global uppvärmning är många och varierande, både för den naturliga miljön och för den mänskliga civilisationen. Effekter kan visa sig som höjning av havsnivån, följder för jordbruket, förtunning av ozonlagret, fler och längre perioder med extrem nederbörd, minskning av öknar, minskning av torkperioder och ökad spridning av sjukdomar. På vissa av dessa områden syns effekterna idag, medan det på andra områden handlar om förväntade framtida effekter. När det gäller specifika och enskilda väderfenomen kan det vara svårt att avgöra i vilken utsträckning de orsakas av global uppvärmning, även om den samlade utvecklingen och längre trenden är tydlig. Som ett exempel har det eventuella sambandet mellan tropiska cykloner och global uppvärmning varit under debatt. Under 2021 publicerades en rapport som argumenterade för att det var sannolikt att den människodrivna globala uppvärmningen leder till starkare tropiska cykloner.

En sammanfattning av möjliga följder återfinns i IPCC:s återkommande rapporter.

 Extremväder 
Landytor värms upp snabbare än havsytor av den globala uppvärmningen, vilket leder till att värmeböljor och bränder blir vanligare. Högre temperaturer innebär högre avdunstningshastigheter och en ökad atmosfärisk energi, som leder till större rörelser i atmosfären. Detta tillsammans med att en varmare atmosfär kan hålla större mängder vatten orsakar i sin tur mer extremt väder, som mer intensiva stormar, större mängd nederbörd och häftigare regnväder. Det extrema vädret skadar människor och djur, såväl som infrastruktur och jordbruk.

 Jordens ekosystem 

Både direkta och indirekta effekter av den globala uppvärmningen – som stigande temperaturer, förändrade snö- och isförhållanden, stigande havsnivåer och väderförändringar – kan få effekter inte bara för människan, utan påverkar en rad processer som i sin tur styr hela ekosystems struktur och funktion. Djur- och växtlivet kan komma att tvingas till anpassningar då deras naturliga miljö förändras. Vissa arter kan trivas och frodas, medan andra kan tvingas till förflyttning eller i värsta fall bli utrotade om inte stora mänskliga insatser görs. Om årstidernas rytm rubbas kan detta ge konsekvenser i form av tidigare eller senare migrationsdatum för flyttfåglar, vilket i sin tur kan göra att balansen mellan rovdjur och bytesdjur förändras. Återkommande tö- och frostväxlingar gör att isbildningen ökar nära marken och gör att vissa arters födotillgång försämras. Områden med permafrost väntas också minska och istället övergå till myrmarker. Klimatexperter är oroliga för frigörelse av stora mängder metangas när tundraområden töar, vilket i sin tur ytterligare späder på växthuseffekten. 

En höjd global temperatur kommer att påverka ekosystem på höga berg, som är mycket känsliga för ett varmare klimat. Trädgränsen kommer att flytta högre upp och vegetationen förändras både ovanför och nedanför trädgränsen. Forskare förutspår att bergens ekosystem kommer att påverkas vad gäller växtkraft, möjlighet att motstå störningar och i sin återhämtningsförmåga. Andra vegetationszoner, som tempererade gräsmarker riskerar att ersättas av subtropiska områden. Detta skulle sannolikt leda till störningar i jordbruket, ekosystemtjänster och medföra en större risk för spridning av sjukdomar som denguefeber och snäckfeber. 

 Havens ekosystem 
I takt med att koldioxiden i atmosfären har ökat så har även försurningen av haven förvärrats. Detta beror på att haven absorberar koldioxiden och när denna reagerar med vatten så skapas kolsyra vilket leder till ett lägre PH-värde (dvs. ett surare hav). Haven försuras även av att tillgängligheten i haven för karbonat och bikarbonat störs, vilket förstärker försurningseffekten. IPCC bedömer att havens genomsnittliga surhetsgrad i ytvattnet har ökat med 30 % sedan den industriella revolutionen och att ett framtida scenario utan kraftiga minskningar av koldioxid i atmosfären skulle leda till en fördubblad effekt på havens surhetsgrad.

Surheten i haven fördelas ojämnt mellan öppet hav och kustzoner, där karbonater är mer upplöst i det öppna havet än närmre kusterna. Mer koldioxid och surare hav påverkar centrala biologiska processer som fotosyntes, respiration, syra-basreglering och förkalkning, vilket leder till följdeffekter.

Ett av de viktigaste marina ekosystemen som hotas av den globala uppvärmningen, havens försurning och överfiskning är världens korallrev. Korallreven utgör ca 1% av havens yta, samtidigt som så många som 25 % av alla arter i haven är beroende av dem för sin överlevnad. Vissa koraller klarar försurningen på så vis att de kan reproducera sig, samtidigt som det lägre PH-värdet förstör deras skelett vilket i förlängningen hotar korallrevens ekosystem. Viktiga arter som är beroende av korallreven, t.ex. ormstjärnor, utgör föda för fiskarter som lever på botten av världens hav. När dessa arter slås ut får det konsekvenser för hela ekosystem.

Effekterna av havens surare tillstånd kan ses även på andra håll, som på USA:s västkust där ostronen och ostronindustrin har drabbats hårt. 2013 kom en studie som visar på en återkopplingseffekt för klimatet, där surare hav påverkar fytoplankton. Den här typen av plankton utsöndrar en gas som kallas dimetylsulfid (DMS) som flyter upp i atmosfären där gasen reflekterar solljus och gör molnen ljusare, vilket leder till en kyleffekt på planeten. I takt med att haven blir surare så producerar fytoplanktonen mindre DMS vilket riskerar att förvärra den globala uppvärmningen.

Den globala uppvärmningen gör inte bara haven surare – genom koldioxidutsläppen – utan stör även ekosystem genom den högre temperaturen i sig. Varmare hav kommer leda till en hög utrotningstakt i de tropiska haven, samtidigt som nya invasiva arter flyttar närmre polerna.

 Glaciärer och havsnivån   	 

 

Global uppvärmning har lett till en negativ nettobalans för världens glaciärer. Glaciärerna smälter och krymper världen över. 

En artikel från 2021 i tidskriften Nature visade att världens glaciärer - utöver glaciärerna på Grönland och på Antarktis - hade mellan åren 2000 och 2019 tappat 267 gigaton i massa genom avsmältning. Glaciärernas avsmältning hade också accelererat från år till år. Accelerationen för glaciärernas avsmältning var lika stor eller snabbare än avsmältningen på Grönland och i Antarktis. Mellan 2000 och 2019 har havsnivåhöjningen legat på 3,56 ± 0,4 mm per år, med en acceleration av 0,15 ± 0,8 mm varje år. Samtidigt kunde artikeln också visa att glaciärsmältningen står för mellan 18 och 24% av den uppmätta havsnivåhöjningen.

Avsmältning leder till förhöjd havsnivå och sämre tillgång på färskvatten. I sin sjätte sammanfattande rapport från 2021 kunde IPCC slå fast att havsnivån i genomsnitt har ökat med 20 cm från 1901 till 2018. IPCC 2021 kunde även säga att mänsklig aktivitet sedan 1971 med stor sannolikhet (över 90%) har varit den huvudsakliga orsaken till havsnivåökningen.. I en specialrapport publicerad 2019 slår IPCC fast att med ett lågutsläpps-scenario (kallat RCP2.6) där utsläppen av koldioxid kulminerar 2020, så förväntas havsnivån år 2100 att ha höjts med 43 cm (osäkerhetsintervall mellan 29 och 59 cm höjning) jämfört med medelhavsnivån 1986–2005. Med ett högutsläppsscenario, där vi fortsätter att släppa ut stora mängder koldioxid, så förväntas havsnivån att höjas med 84 cm (osäkerhetsintervall mellan 0,61 och 1,10 m höjning) fram till år 2100. Prognoserna för havsnivåhöjningen åsätts av IPCC en sannolikhet på 66 procent eller högre.

Baserat på historiska förändringar i havsnivån har forskare gjort beräkningar som visar på en havsnivåhöjning med cirka 1,3 m nästa århundrade. Ett annat forskarteam som försökt modellera isarnas dynamiska smältning tror att cirka 0,8 m havsnivåhöjning till år 2100 är troligast.

 Hälsoeffekter och sjukdomar 
Nuvarande och förväntade effekter av ett varmare klimat på undernäring, värmestress och sjukdomar har lett till att Världshälsoorganisationen har förklarat klimatförändringarna som det största hotet mot den globala hälsan under 2000-talet.

 Klimatpolitik 

Den globala uppvärmningen har debatterats sedan 1990-talet. FN:s klimatkonferenser har samlat världens högsta ledare samlats för att sluta avtal om en begränsning av utsläpp av växthusgaser, bland annat i Kyoto 1997, Köpenhamn 2009, Paris 2015 och Glasgow 2021. Vid klimatkonferensen i Paris slöts Parisavtalet där världens länder kom överens om att hålla den globala uppvärmningen långt under 2 °C och sträva efter att begränsa den till 1,5 °C. De nuvarande nationella åtagandena med bakgrund i Parisavtalet är dock otillräckliga för att nå det här målet. I dagens takt skulle den globala uppvärmningen bli över 3,0 °C i slutet av 2000-talet. Att begränsa uppvärmningen till 1,5 °C skulle kräva att världens länder drar ner på utsläppen från nuvarande förväntade 59 gigaton (Gt) koldioxid till ca 25 Gt koldioxid fram till år 2030.

 Åtgärder för att begränsa uppvärmningen 
Om världen ska nå målet om 1,5 °C uppvärmning är flera organisationer och bedömare överens om att det krävs omfattande åtgärder inom alla samhällssektorer.

Klimatåtgärder är insatser som syftar till att begränsa klimatförändringarna genom att minska utsläpp av växthusgaser, eller öka kapaciteten hos kolsänkor för att absorbera växthusgaser från atmosfären. Omfattande usläppsminskningar är möjliga genom att kombinera olika åtgärder, inklusive energibesparing och ökad energieffektivitet, användning av energiteknik med låga koldioxidutsläpp, såsom förnybara energikällor, kärnenergi och geologisk lagring av koldioxid,Edenhofer, O., et al., Table TS.3, in: Technical summary (archived 30 December 2014), in:  koldioxidsnåla byggnader och transporter, att förbättra kolsänkor genom till exempel, skogsplantering och att förhindra avskogning, m.fl. I en rapport från Citibank från 2015 drogs slutsatsen att övergången till en lågkoloxidekonomi skulle ge en positiv avkastning på investeringarna.

FN:s miljömyndighet pekar ut sex sektorer som särskilt viktiga: energi, industri, jordbruk och matproduktion, skogsbruk, transport och byggande.

Inom energisektorn menar FN att det behövs starkare incitament för förnyelsebar energi och att länder behöver anta nationella mål för utsläpp av växthusgaser. Industrin behöver effektivisera sin energiförbrukning och stater behöver sätta pris på användningen av kol och fossila bränslen. För jordbruket gäller det att minska matsvinnet, att äta mer växtbaserad mat (vegetarisk/vegansk mat) och att använda sig av hållbara jordbruksmetoder. Inom skogsbruket framhåller FN vikten av att stoppa avverkningen av skog, att återförskoga områden som avverkats och att skydda skog och ekosystem genom naturreservat. Gällande transportsektorn framhålls vikten av att använda klimatsnåla alternativ som elbilar, ellastbilar och tåg, att förbättra möjligheterna till gång- och cykeltrafik, samt att utnyttja möjligheterna till distansarbete. För byggnader förespråkar FN bl.a. att äldre byggnader renoveras, att uppvärmning och nedkylning effektiviseras och att länder anammar en koldioxidneutral byggnadsstandard.

 Hur eniga är forskarna? 
IPCCs slutsatser om att den globala uppvärmningen är orsakad av människor (antropogen) anses vara ett rådande konsensus bland klimatforskare. Författarna av IPCC:s sjätte rapport 2021 skrev att det är otvetydigt att mänsklig påverkan har värmt upp klimatsystemet. 

Även bland de metastudier som har gjorts kan man se att det över åren är fler och fler forskare som har ställt sig bakom slutsatsen att: 1) jorden värms upp globalt, och 2) den globala uppvärmningen är orsakad av människor. Enigheten har ökat från ca 75% i Naomi Oreskes studie 2007 upp mot 100% av forskarna i James Powells studie från 2019. Bakgrunden till detta påstående hämtas från följande artiklar och enkäter:

 I en artikel som James Powell publicerade 2019 presenterade han en metastudie på 11 602 referentgranskade artiklar med nyckelorden "climate change" och "global warming". Från materialet och urvalet drog Powell slutsatsen att samtliga artiklar stödde tanken att den globala uppvärmningen är huvudsakligen orsakad av människor, så kallad antropogen global uppvärmning. Enligt Powells studie fanns det alltså en konsensus eller enighet bland forskarna på 100%.
I en artikel från 2013 gjorde John Cook med flera en kvantitativ analys av 11 944 sammanfattningar från vetenskapliga artiklar som publicerats mellan 1991 och 2011 inom ämnena "global klimatförändring" ("global climate change") och "global uppvärmning" ("global warming"). De fann att av de sammanfattningar som uttryckte en åsikt i frågan så stödde 97,1 % slutsatsen att den globala uppvärmningen är orsakad av människor.
Naomi Oreskes, professor på University of California i San Diego, publicerade 2004 en studie i tidskriften Science'' där hon undersökte sammanfattningarna av de 928 vetenskapliga artiklar i en databas över vetenskapliga artiklar som använt "global climate change" som nyckelord mellan 1993 och 2003. Av dessa stödde 75 procent explicit eller implicit konsensusuppfattningen om att uppvärmningen är antropogen. Övriga artiklar handlade om allmänna metoder eller om förhistoriskt klimat och tog därför inte ställning. Professor Oreskes sammanfattar undersökningen med att publicerade klimatforskare delar IPCC:s bedömning av uppvärmningens orsaker, medan Pat Michaels, en klimatskeptiker knuten till den amerikanska tankesmedjan Cato Institute, menar att resultatet är förutsägbart och ett bevis på att klimatskeptiker inte publiceras.

 Oreskes utvidgade sin analys 2007. I den sägs det att ungefär 20 % av abstrakten understödde påståendet att "jordens klimat påverkas av mänskliga aktiviteter". Dessutom ansåg hon att 55 % av abstrakten indirekt understödde påståendet genom att bedriva forskning om klimatets utveckling (50 %) eller hur klimatändringarna kan hanteras (5 %). De återstående abstrakten avsåg historisk klimatforskning eller mättekniker.

Kritik mot klimatforskningen 
Enligt den klimatskeptiska sajten ClimateDepot visar temperaturmätningar via satelliter att någon större uppvärmning av jordytan inte skett under 18-årsperioden fram till år 2016. Detta påstående kan dock tillbakavisas som pseudovetenskapligt då studien använder handplockade data och felaktigt hänvisar till vetenskapliga studier som i själva verket stärker tesen om en global uppvärmning. Flera oberoende studier visar dessutom att jordens medeltemperatur de facto stigit under samma tidsperiod och att flera temperaturrekord slagits under tidsperioden 1998–2016. Däribland, har några av de varmaste globala medeltemperaturerna någonsin uppmätta, skett under de senaste 20 åren, där 2016 och 2020 är de varmaste åren som någonsin uppmätts (skrivet år 2021).

FN:s klimatpanel (IPCC) 

FN:s klimatpanel IPCC har sedan den inrättades 1988 sammanställt forskningsläget för klimatforskningen och publicerat flera uppmärksammade rapporter om klimatet. De rapporter som framför allt fått stor uppmärksamhet är IPCC:s sammanfattande klimatrapporter ("Assessment reports"). Dessa har publicerats 1990, 1995, 2001, 2007, 2014 och 2021.

IPCC 2021 

I augusti 2021 presenterade IPCC sin sjätte rapport, som liksom tidigare rapporter består av flera delrapporter. I rapportens första stycke skrivs att "Det är otvetydigt att mänsklig påverkan har värmt upp atmosfären, havet och landmassan. Det har skett omfattande och snabba förändringar i atmosfären, havet, kryosfären och biosfären." Det är en starkare skrivning från klimatpanelen jämfört med tidigare rapporter. Panelen menar att det är helt klarlagt att människans aktiviteter har orsakat den globala uppvärmning som observeras.

Enligt rapporten är det bara möjligt att undvika en uppvärmning på 1,5 °C eller 2 °C om massiva och omedelbara minskningar av utsläppen av växthusgaser görs. I en förstasidesartikel beskrev The Guardian rapporten som "dess skarpaste varning hittills" för "stora oundvikliga och irreversibla klimatförändringar", ett budskap som återgavs av många tidningar såväl som politiska ledare och aktivister runt om i världen.

IPCC:s klimatmodeller 

Ett antal klimatmodeller har sedan 2007 standardiserats av forskarna i FN:s klimatpanel IPCC, för att förutspå den fortsatta uppvärmningen. De olika modellerna motsvarar olika scenarier för hur länge mänskligheten kommer att fortsätta att öka utsläppen av växthusgaser, och hur omfattande klimatpolitiska åtgärder kommer att genomföras. En modells variation i prognostierad klimatuppvärmning beror på osäkerheter gällande klimatkänsligheten, det vill säga vilken påverkan olika koncentrationer av växthusgaser får samt styrkan på de återkopplingseffekter som antingen kan förstärka eller försvaga en uppvärmning. De flesta modeller fokuserar på perioden fram till år 2100, men på grund av havens stora värmekapacitivitet samt koldioxidens långa livstid i atmosfären förväntas jordens temperatur fortsätta stiga efter detta datum även om utsläppen upphör. Generellt sett blir också klimatmodellerna bättre.

I samband med att Parisavtalet slöts vid Förenta nationernas klimatkonferens 2015 uppskattade IPCC att världen nominellt var på väg mot 3,7 graders uppvärmning fram till år 2100. Inför klimatkonferensen 2021 i Glasgow uppskattade forskarna att satsningar på fossilfri energi förbättrat prognosen något, och att världen är på väg mot 2 till 2,4 graders uppvärmning innan 2100.

Se även 

 Klimatskepticism
 Klimatalarmism

Fotnoter

Källor

Externa länkar 
 NASA: Climate Change and Global Warming
 National Center for Atmospheric Research - NCAR:s forskning om klimatförändringar
 Klimatinformation från SMHI

 
Wikipedia:Basartiklar
Wikipedia:Projekt neutralitet