Nolebystenen

Nolebystenen eller Fyrungastenen, formellt Västergötlands runinskrifter 63 (signum Vg 63), är en runsten som hittades 1894 i Noleby i Fyrunga socken, Skånings härad, i nuvarande Vara kommun. Inskriften har litteraturhistoriskt värde som det tidigaste uttrycket för föreställningen om runornas gudomliga ursprung.

Upptäckt och allmän karakteristik

Stenen hittades 1894 av markägaren Julius Boman genom att en häst fastnade med tjuderlinan och på så vis ryckte loss stenen. Den förvaras sedan 1896 i Statens historiska museums lager i Tumba. Stenen är av granit. På grund av dess storlek är det troligt att stenen en gång har varit placerad inne i en grav. Runorna står på parallella linjer; fyra linjer har huggits först, men bara tre har använts. Det mesta av inskriften är tydlig, men på några ställen är den svårläst på grund av flagring och att runor huggits på ett svårtolkat sätt.

Datering

Den nu auktoriserade dateringen av inskriften är mellan år 375 och 500. De äldre dateringarna omnämnda i Sveriges runinskrifter varierar mellan 400-talets slut och omkring 700. Vederhäftiga moderna litteraturhistoriska texter uppger 600‑talet som tillkomsttid.

Texten

Nedan anges stenens inskrift med runor, med latinska bokstäver, samt tolkning till modernt språk. Tecknet ¶ anger radslut. Vissa runor markeras som oläsliga. I normaliseringen är [e'k] ett försök att upplösa en binderuna.
ᚱᚢᚾᛟᚠᚨᚺᛁᚱᚨᚷᛁᚾᚨᚴᚢᛞᛟᛏᛟᚼ-ᚨ ᚢᚾᚨᚦᛟᚢ ᛊᚢᚺᚢᚱᚨᚺ ᛊᚢᛊᛁᚺ --- ᛏᛁᚾ ᚺᚨᚴᚢᚦᛟ

En annan äldre översättning till nusvenska är ”Runor ristar jag, de från gudarna stammande. Jag åstadkommer ro …”

Den nusvenska tolkningen är äldre och publicerades i Sveriges runinskrifter. Den nyare  engelska tolkningen återfinns nu (2022) i Samnordisk runtextdatabas som är auktoriserad av Riksantikvarieämbetet. Den kan översättas som ”Jag förfärdigar den passande gudastammande runan … för Hakoþuz.”

I båda tolkningarna ovan lämnas flera runor otolkade.

Tolkningshistoria 

Inskriften på stenen har många gånger försökt tolkas, först av runologen Sophus Bugge år 1897. Han modifierade sin tolkning flera gånger, men hans tolkningar är förfelade. Den första delen i inskriften tolkades av Erik Brate som ”Runor ristar jag, de från gudarna stammande”. Han var den förste som gjorde den nu accepterade tolkningen av de två nyckelorden runo och raginakudo som ”runor” och ”från gudarna stammande”. Fredrik Sander publicerade 1898 en tolkning som inte var ett framsteg, men förtjänar att nämnas eftersom han självständigt kom till samma tolkning av runo och raginakudo som Erik Brate. Forskare som Wolfgang Krause Denna föreställning uttrycks med de ”högstämda allittererande” orden Rūnō … raginakundō. Nolebystenens inledning betecknas i Sveriges runinskrifter som ”rytmisk prosa”, men inledningsorden medtages i den internationella utgåvan av den fornnordiska skaldediktningen, Skaldic Poetry of the Scandinavian Middle Ages, som ett exempel på tidig poesi:

rūnō fāhiraginakundō

Samma ordpar finns på Sparlösastenen:

Ok rāð rūnaʀ þaʀ ræginkundu þar (Och tyd runorna där, de från gudarna stammande)

… och i Hávamál:

<poem style="margin-left: 25px;">
Þat er þá reynt,er þú at rúnum spyrr
inum reginkunnumþeim er gørðu ginnregin
ok fáði fimbulþulr …</poem>

(”Det är då rönt, när du om de från gudarna stammande runorna spörjer, dem som de rådande makterna ristade och den store vismannen [= Oden] målande …”)

Eftersom de två västgötska runinskrifterna har en motsvarighet i Hávamál nämns de i litteraturhistoriska översikter, som Mats Malms Runornas litteratur och Preben Meulengracht Sørensens Kapitler af Nordens litteratur i oldtid og middelalder''. Litteraturhistoriker och runologer anmärker att det förhistoriska Sverige och Norden haft en stark dödsmagi och en fast föreställning om runornas magiska, gudomliga ursprung, som uttrycks i runinskrifterna, vilket vore Sveriges äldsta litterärt utformade tanke.

Anmärkningar

Noter

Västergötlands runinskrifter
Urnordiska runinskrifter
Föremål på Statens historiska museum
Runinskrifter i Vara kommun