kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Latinska myntunionen

Latinska myntunionen, en myntkonvention som inrättades 1865 och omfattade Frankrike, Belgien, Italien och Schweiz, samt från 1869 Grekland. Fler länder, exempelvis Finland, anslöt sig senare. Unionen upphörde 1927.

Enligt densamma skulle av 1 kg myntguld av 0,900 (90%) finhet präglas guldmynt till värde av 3 100 francs och av 1 kg myntsilver av samma finhet 200 francs, dock endast femfrancsstycken - silvermynt av lägre valör var endast skiljemynt -, vilket motsvarade ett värdeförhållande mellan de bägge metallerna av 15½ till 1, det vill säga att varje gäldenär efter eget behag ägde att betala en skuld av 3 100 francs antingen med 1 kg av nyssnämnda finhet i myntad form eller med 15½ kg silver av samma finhet utmyntade i form av femfrancsstycken, oavsett om priset på 15½ kg silver på världsmarknaden för tillfället ställde sig lika med eller högre eller lägre än 1 kg guld (dubbel myntfot). 
1 franc om 4,5 gram silver motsvarade 0,29025 gram guld varvid relativpriset blev 15½. En del länder använde de mynt som utgavs utan vara medlemmar, som Danska Västindien.

Unionen var beroende av ett stabilt relativprisläge mellan guld/silver, men priset ändrades. Guld upptäcktes år 1848 i Kalifornien och 1851 i Australien, med prisfall som följd. Sedan, när detta accepterats, förändrades det igen. Det starka prisfallet på silver gjorde dock att de i konventionen deltagande staterna snart fann sig föranlåtna att inställa vidare prägling av silver i femfrancsstycken (haltande dubbelmyntfot). Giacomo Antonelli som var heliga stolens "ekonomiminister" började prägla silvermynt, då dessa var billigare, och lät växla in dem till guld. Dessa bestod heller inte av helt rent silver, vilket var emot bestämmelserna. 28 december 1850 upphörde guld att vara lagligt betalningsmedel i Belgien. 1873 övergavs den dubbla metallmyntfoten, och guldmyntfot infördes. Efter föregången uppsägning från Frankrikes sida blev konventionens bestämmelser 1885 underkastade en fullständig revision, varefter konventionen i december samma år förnyades.

Kriget 1914 ledde till hamstring av guldmynt och silver. Då detta minskade mängden cirkulerade mynt, steg sedelutgivningen kraftigt, men i olika takt i olika länder i unionen. Den latinska myntunionen, som under första världskriget redan 1915 totalhavererade (hyperinflation i flera länder), men vidhölls emellertid principiellt efter kriget och på initiativ av Schweiz inleddes 1921 förhandlingar i Paris, som ledde till tilläggskonvention av 9 december samma år rörande utväxlingen av Schweiz betydande överskott av de andra konventionsländernas mynt till nedsatt guldvärde. Myntunionen upphörde officiellt 1 januari 1927, efter att beslut tagits. De sista mynt som var i enlighet med standard, var vissa schweiziska franc fram till 1967.

Se även
 Greshams lag

Källor

 

Belgiens ekonomiska historia
Frankrikes ekonomiska historia
Greklands ekonomiska historia
Italiens ekonomiska historia
Schweiz ekonomiska historia
Organisationer bildade 1865
Organisationer upplösta 1927
Valutaunioner
Storkågeträsk

Storkågeträsk är en småort i Skellefteå socken, Skellefteå kommun. 

I byn finns fortfarande en livaktig lanthandel (2022). En större arbetsgivare är exempelvis SEKÅ Lastfordon.

Personer från Storkågeträsk
 Martin Lönnebo

Referenser 

Orter i Kågedalen
Småorter i Sverige
Roundup

Roundup är ett glyfosatbaserat totalbekämpningsmedel med låg akut giftighet som tillverkas av kemiföretaget Monsanto. Det används ofta i jordbruket för att bekämpa kvickrot. År 2007 såldes 681,9 ton aktiv substans glyfosat i Sverige enligt Kemikalieinspektionen.

Historik och användning 
I USA har Monsanto lanserat en rad genetiskt modifierade växtsorter som är "Roundup ready". På fält besådda med utsäde som är resistent mot glyfosat kan man spruta roundup i växande gröda.

Glyfosat klassificerades som sannolikt cancerframkallande av Världshälsoorganisationens cancerforsknings-institut IARC, i en artikel publicerad i The Lancet 20 mars 2015, baserad på studier i USA, Sverige och Kanada. Dock motsades detta i en senare rapport från ett gemensamt möte i maj 2016 mellan FN-organen WHO och FAO. Där drogs slutsatsen att glyfosat inte är cancerframkallande för människor via kosten.  Även Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet, EFSA, har dragit slutsatsen att glyfosat troligen inte är cancerogent.

Källor

Toxiner
Bekämpningsmedel
Vävtekniker

Vävtekniker används, möjligen lite felaktigt, som samlingsordet för vilket vävsätt man använder, ej att förväxla med själva vävtekniken som handlar om alla moment, redskap och problemlösningar kring vävandet i sig.

Enligt bindningsläran finns tre grundformer av bindning:
Tuskaft 
Kypert
Satin 

Utifrån dessa har många varianter av vävsätt utvecklats. Det finns också ett stort antal lokala bygdevävmönster som ges namn utan att vara egna varianter av vävsätt, såsom: Holmöväv, Åseleväv och så vidare.
Totalbekämpningsmedel

Totalbekämpningsmedel, typ av växtskyddsmedel som inte är inriktat mot särskilda typer av ogräs utan verkar brett mot alla vegetation. Kan till exempel användas på banvallar eller i jordbruket efter växtsäsongen (mot kvickrot) eller i samband med vallbrott. 

Det klassiska totalbekämpningsmedlet i dag (2004) är Roundup. 

Jordbruk
Aidatrumpet

Aidatrumpet är en typ av fanfartrumpet, som i motsats till en vanlig trumpet inte har en böjd form utan är rak och lång. Den är konstruerad med en ventil (alternativt tre ventiler) för att kunna spela triumfmarschen i Giuseppe Verdis opera Aida.

Se även
Trumpet
Lista över musikinstrument

Källhänvisningar 

Bleckblåsinstrument
Tuskaft

Tuskaft (tvåskaft) är en bindningstyp som används vid vävning. I tuskaft använder man endast två solvskaft som höjer och sänker varptråden med hjälp av två trampor. Tuskaft räknas tillsammans med kypert och satin till de tre grundläggande bindningarna. Av dessa tre ger tuskaftet den tätaste och slitstarkaste bindningen.

I tuskaft används ofta samma sorts garn till såväl varp som väft (inslaget).
 
Beroende på material kallas tuskaft för domestik (bomull), lärft (linne) eller taft (silke). Beteckningen tuskaft används huvudsakligen i samband med handvävning, till skillnad från den industriella vävningen inom textilindustrin. 

Panama är en grövre variant av tuskaft, där två trådar följs åt i både varp- och inslagsriktning, även ripsbidning är en variant av tuskaft. Tuskaft används också som grundbindning för flera typer av starkt mönstrade vävar, som till exempel gobelängformerna flamskväv och röllakan.

Tuskaft hör till de allra äldsta bindningssystemen och kunde utan problem vävas även på de stående vävstolar som använts sedan långt före Kristi födelse och fram till 1700-talet i Skandinavien (då golvvävstolen - i vissa fall kallad trampvävstol - nådde ut bland allmogen). Med en datering till 7 000 f Kr finns två avtryck i lera föreställande tyg av tuskaft respektive tvist (panama). De är funna i nordöstra Irak. I Norden finns tuskaft belagt sedan bronsåldern genom gravfynd i Danmark.

Det är ganska vanligt att man sätter upp tuskaft på fyra skaft. Då ansluts skaft ett (det bakersta skaftet i vävstolen) och skaft tre till första trampan och skaft två och fyra till den andra trampan. Anledningen är att man därmed minskar nötningen på varptrådarna, och att det blir lättare att få ett bra skäl att föra in inslagstråden genom.

Andra vävtekniker, som använder mer än två skaft, till exempel rosengångsvävar (dock inte i bunden rosengång), munkabälte och daldräll kombineras ofta med inslag av tuskaft för att binda mönstertrådarna. Då används ofta två extratrampor enbart till tuskaft. Alternativet är att dubbeltrampa, det vill säga trampa ner två trampor samtidigt.

Källor 
Brodén, Märta. 1978. Vävning - första boken. LT:s förlag. 
Brodén, Märta. 1981. Vävning - andra boken. LT:s förlag. 
Lundell, Laila. 1976 (3e tryckn. 2a utg. 2000). Stora vävboken. Ica Bokförlag.
Stående vävstol

Stående vävstol, en vävstol med lodrät spänd varp, var en av de första slags vävstolar som användes för att åstadkomma tyg. De finns dokumenterade sen långt före vår tideräkning, och användes fram till 1700-talet i Skandinavien då golvvävstolen (i vissa fall kallad trampvävstol) nådde oss i större omfattning. Det finns flera olika typer av stående vävstolar, bland annat varptyngd väv och vissa typer av rundvävar.

Externa länkar
Vävning i modern tid i varptyngd vävstol

Vävredskap
Väderstad AB

Väderstad AB (tidigare Väderstad-Verken AB), med säte i Väderstad, är en svensk tillverkare av lantbruksmaskiner för jordbearbetning och sådd. Företaget grundades 1962 av lantbrukaren Rune Stark. 

Ursprungligen tillverkade företaget sladdar för de styva lerjordarna i grannskapet, i dag tillverkar företaget harvar, vältar, kultivatorer, såmaskiner och precisionssåmaskiner som man exporterar till lantbrukare över hela världen. 2017 satte Väderstads precisionssåmaskin Tempo L världsrekord för precisionssådd i högsta hastighet när den klarade av att så 502,05 hektar majs på 24 timmar, på ett fält i Ungern. 

År 2013 förvärvade företaget den kanadensiska såmaskinstillverkaren Seed Hawk. De är i dag ett helägt dotterbolag till Väderstad under namnet Vaderstad Industries Inc. och har sin produktionsanläggning i Langbank, Saskatchewan.

Under 2021 förvärvade Väderstad det amerikanska bolaget AAJV som har sin fabrik i Wahpeton, North Dakota. De är i dag, precis som det kanadensiska bolaget, ett helägt dotterbolag under namnet Vaderstad Inc.

2021 hade Väderstad 1900 anställda i över 40 länder och omsatte 4,2 miljarder SEK.

Referenser

Noter

Externa länkar
 Officiell webbplats
Svenska tillverkare av jordbruksredskap
Svenska verkstadsindustriföretag
Företag bildade 1962
Företag i Mjölby kommun
Alkman

Alkman var en grekisk författare av körlyrik, den förste som finns bevarad i någon större utsträckning och de nio lyrikerna. 

Alkman verkade under 600-talet f.Kr. i Sparta. Det råder oenighet om hans ursprung och levnadsår. Vissa antika källor hävdar att han var lydier från Sardes, andra att han var infödd lakonier. Enligt några källor var han en frigiven slav. Av de sex böcker han sägs ha skrivit finns endast ungefär 200 verser bevarade. 

I jämförelse med senare körlyrik är Alkmans dikter skrivna på ett relativt folkligt doriskt språk och har en ganska provinsiell prägel med referenser till lokala gudomar och personer. Hans verk ger en målande bild av 600-talets Sparta, som var en betydligt mer kulturell stad än den blev under klassisk tid.

Alkmans mest kända verk är Partheneion, en dikt av vilken ungefär 100 verser dels finns bevarade (med luckor) i en papyrus som hittades i Egypten 1855 och dels bland samlingen Oxyrhynchus papyri. Dikten tycks vara en sång som framfördes av en kör bestående av tio flickor som en del av en körtävling. I dikten beskriver flickorna sig själva och sina konkurrenter.

Externa länkar 
 

Antikens grekiska författare
Födda 600-talet f.Kr.
Avlidna okänt år
Män
Välkommen till Pleasantville

Välkommen till Pleasantville () är en amerikansk dramakomedifilm från 1998, skriven och regisserad av Gary Ross.

Handling 
När David (Tobey Maguire) och hans syster Jennifer (Reese Witherspoon) slåss om fjärrkontrollen råkar de hamna i en såpopera från 1950-talet. I Pleasantville är allt svartvitt, alla är lyckliga och alla har sin givna plats. Tills allting en dag förändras.

Rollista 
 Tobey Maguire – David / Bud Parker
 Reese Witherspoon – Jennifer / Mary Sue Parker
 Jeff Daniels – Bill Johnson
 Joan Allen – Betty Parker
 William H. Macy – George Parker
 J.T. Walsh – Bob "Big Bob"
 Paul Walker – Skip Martin
 Marley Shelton – Margaret Henderson
 Giuseppe Andrews – Howard
 Jenny Lewis – Christin
 Marissa Ribisi – Kimmy
 Jane Kaczmarek – Davids och Jennifers mor
 Don Knotts – tv-reparatören
 Kevin Connors – den riktiga Bud Parker
 Natalie Ramsey – den riktiga Mary Sue Parker
 Maggie Lawson – Lisa Anne

Referenser

Externa länkar 
 
 
 
 

Amerikanska filmer 1998
Amerikanska dramakomedifilmer
Engelskspråkiga filmer
Filmmusik av Randy Newman
Filmer om television
Filmer från New Line Cinema
Jakob Houbraken

Jakob Houbraken (även Jacobus Houbraken), född 25 december 1698 i Dordrecht, död 14 november 1780 i Amsterdam, nederländsk kopparstickare. Son till Arnold Houbraken.

Jakob Houbraken utbildade sig efter Nanteuil, Edelinck och Devret. Han anses som en av de förnämste mästarna i sitt fack genom sin förmåga att förena det fina med det otvungna. Av hans verk berömmes Thomas Moores porträtt, efter Hans Holbein d.y., m. fl. Han stack därjämte porträtten till sin faders konsthistoriska arbete och till Jan van Gools Nieuwe schouburg der Nederlantsche kunstschilders (Haag 1750–51).

Källor
 

Nederländska konstnärer
Män
Födda 1698
Avlidna 1780
Ugglan
Personer från Dordrecht
Sarkofag

Sarkofag (av grekiska sarkophagos, köttätande, av sarkophagos lithos, köttätande sten, ytterst av σάρξ sarx, kött och φαγεῖν phagein, äta), är en kista av sten eller terrakotta. Termen härstammar från ett gammalt grekiskt ord för en typ av kalksten som antogs ha egenskapen att kunna förinta köttet på en död kropp. Sarkofagerna hackades ur sten, vanligtvis av granit. Den innersta kistan var av guld och den göts.

I det gamla Egypten begravdes de döda faraonerna i sarkofager i gravkamrar. Dessa sarkofager tillverkades ofta i granit eller porfyr med hjälp av matematisk beräkning och teknik. Sarkofagerna var anpassade exakt efter faraons bredd och längd. Det finns dock ett känt undantag, och det är farao Tutankhamons sarkofag, vars lock var knäckt och inte passade exakt.

Se även 
 Gravtumba
 Gravvård
 Katakomb
 Kenotaf

Källor

Externa länkar 

Begravning
Sarkofager
Kypert

Kypert är en grundbindning i vävning. Bindningen ger en snett löpande linje över tyget, eftersom bindepunkterna förflyttas ett steg åt sidan för varje inslag. Kypert var en vanligt förekommande bindningstyp i textilfynden i Lödöse från 1300-talet, så även i Bockstensmannens klädedräkt. Exempel på tyger vävda i kypert är denim, batavia och gabardin.

Bindningen kännetecknas av att varptrådarna går antingen över eller under minst två inslagstrådar (väft) samtidigt som själva bindepunkten förskjuts uppåt (s-lutning) eller nedåt (z-lutning) i förhållande till närmaste varptråd till vänster i väven.

Beroende på antalet varptrådar som inslaget går över eller under talar man om 2/1 (2-bindig) kypert eller 3/1 (3-bindig) kypert, där första siffran anger hur många inslag som varptråden går över, och den andra siffran antalet inslag som den går under. En 2/2-kypert kallas fyrskaftbatavia.

Olika typer av kypert
Kypert med inslagseffekt (väftkypert) innebär att inslaget dominerar i tyget och kypert med varpeffekt (varpkypert) innebär att varpen dominerar i tyget.

Spetskypert (fiskbensmönster). Genom att i spetskypert vända på diagonallinjen enligt ett givet system kan man t.ex. väva en teknik som heter korndräll, det är en fyrskaftad, rutig spetskypert med oliksidig varpeffekt.

Hundtand är ett mönster som kan framställas genom att man väver kypert med olikfärgade garner.

Andra typer av kypert är högerkypert, vänsterkypert, liksidig kypert (rätsida och avigsida ser helt lika ut), oliksidig kypert och korskypert.

Diamantkypert är en typ med rutliknande mönster med romber som står på sin spets (kortlekens ruter). Den fås genom systematisk växling mellan s‑kypert och z‑kypert. (Ordledet diamant i detta sammanhang är en anglicism av typen Falska vänner från det engelska ordet diamond (= diamant) som benämning på en spetsstående romb.)

På engelska heter vävsättet kypert twill, men på svenska har twill som lånord kommit att oegentligt beteckna ett speciellt slags tyg vävt med kypertbindning. Detta slags tyg används ofta till herrkläder.

Spetskypert, "fiskben", heter på engelska i dagligt tal herringbone. Även detta ord har som inlån i svenska oegentligt kommit att användas som namn på ett visst slags tyg, vävt med denna teknik, och ej som vävsättbeteckning.

Externa länkar
Terrakotta

Terrakotta (italienska terracotta, av terra, jord, lera, och cotta, bränd; franska terre cuite), bränt men oglaserat, vanligen rödbrunt lergods,  i regel avses bara det finare oglaserade lergodset med porös, ogenomskinlig massa, en underavdelning av de keramiska tillverkningarna. Användes redan under antiken som vägg- eller golvbeklädnad till ornamentik, skulpturer och kärltillverkning.

Den skiljer sig från fajans genom frånvaron av glasyr, från porslinet också genom sin ogenomskinlighet, från tegel genom sin porositet, och även från stengodset genom den porösa massan. Terrakottans färg är alltefter den större eller mindre förekomsten av järnoxid röd, brun eller gul. Den har i de äldsta tider nyttjats och nyttjas ännu till olika ändamål: kärl, plastiska figurer, arkitektoniska prydnader med mera. 

Berömda är antikens terrakottavaser och urnor med eller utan målning. Målningen anbragtes i äldre tid i svart eller brunt på ljusare - gul eller röd - botten, senare med figurerna utsparade i rött mot en mörk botten. En annan grupp av intressanta antika terrakottaarbeten utgörs av små, nätta, genremässigt uppfattade statyetter (se tanagrafigurer). I etruskisk byggnadskonst gjordes hela gavelfälts figurutsmyckning i terrakotta. Den användes mycket i Orienten. Under medeltiden användes terrakotta för arkitektoniska ändamål (golvplattor, kapital, gesimser), fick sin högsta utveckling under gotiken och gav under renässansen upphov åt en mängd framstående skulpturarbeten: byster, statyer, grupper, ofta målade i naturliga färger. 
Sedan moderna tider befinner sig terrakottafabrikationen, liksom den keramiska konsten överhuvudtaget, i en blomstringsperiod. Danmark har i sina målade vaser och Bertel Thorvaldsens figurer att uppvisa populära arbeten. I Sverige har man på liknande sätt tillgodogjort sig den ljusgula Uppsalaleran.

Terrakotta som färgnamn

Terrakotta används ibland som namn på rödbruna färger. Någon färg med namnet terrakotta finns inte bland de ursprungliga HTML-färgerna eller webbfärgerna (X11). I andra källor ges Terra cotta färgkoordinaterna i boxen härintill.

Se även
 Terrakottaarmén
 Färgord

Referenser

Färgord
Keramik
Skulpteringsmaterial
400 meter häck för damer i friidrott vid olympiska sommarspelen 2004

400 meter häck damer vid Olympiska sommarspelen 2004 genomfördes vid Atens olympiska stadion mellan 21 och 25 augusti.

Medaljörer

Resultat 
Från de fem försöksheaten gick de två främsta i varje heat samt de sex bästa tiderna därutöver vidare till semifinalerna.
Från de två semifinalerna gick de fyra främsta från varje heat till finalen.

Alla tider visas i sekunder.
 Q innebär avancemang utifrån placering i heatet.
 q innebär avancemang utifrån total placering.
 DNS innebär att personen inte startade.
 DNF innebär att personen inte fullföljde.
 DQ innebär diskvalificering.
 NR innebär nationellt rekord.
 OR innebär olympiskt rekord.
 WR innebär världsrekord.
 WJR innebär världsrekord för juniorer
 AR innebär världsdelsrekord (area record)
 PB innebär personligt rekord.
 SB innebär säsongsbästa.

Försöksheat

Semifinals
The semifinals were held on August 22. The first four runners of each heat qualified for the final.

Final

Rekord

Världsrekord 
 Julia Petjonkina, Ryssland - 52,34 - 8 augusti 2003 - Tula, Ryssland

Olympiskt rekord 
 Fani Halkia, Grekland - 52,77 - 22 augusti 2004 - Aten, Grekland

Tidigare vinnare

OS 
 1896 - 1980: Ingen tävling
 1984 i Los Angeles: Nawal el Moutawakil, Marocko – 54,61
 1988 i Seoul: Debbie Flintoff-King, Australien – 53,17
 1992 i Barcelona: Sally Gunnell, Storbritannien – 53,23
 1996 i Atlanta: Deon Hemmings, Jamaica – 52,82
 2000 i Sydney: Irena Privalova, Ryssland – 53,02

VM 
 1983 i Helsingfors: Jekaterina Fesenko, Sovjetunionen – 54,14
 1987 i Rom: Sabine Busch, DDR – 53,62
 1991 i Tokyo: Tatjana Ledovskaja, Sovjetunionen – 53,11
 1993 i Stuttgart: Sally Gunnell, Storbritannien – 52,74
 1995 i Göteborg: Kim Batten, USA – 52,61
 1997 i Aten: Nezha Bidouane, Marocko - 52,97
 1999 i Sevilla: Daimi Pernia, Kuba – 52,89
 2001 i Edmonton: Nezha Bidouane, Marocko - 53,34
 2003 i Paris: Jana Pittman, Australien – 53,22

Friidrott vid olympiska sommarspelen 2004
Putto

Putto (italienska, plural putti, liten pojke) är en benämning på de oftast nakna barngestalter i konsten som redan under antiken och sedermera alltifrån renässansens början användes i dekorativ plastik och målning. De bär oftast sköldar, blommor och fruktgirlander. De kallas ofta felaktigt keruber.

Källor

Externa länkar

Motiv i konsten
Tonomfång

Tonomfång, register eller ambitus talar man om i samband med musikinstruments kapacitet i att frambringa toner. Ett instrument ska i alla fall ha en oktavs tonomfång för att kunna återge alla toner. Om inte detta är möjligt kan man kombinera instrumentet med ytterligare instrument av samma typ men med ett annat tonomfång för att på så sätt kunna åstadkomma flera olika toner. Det gör man till exempel med timpanin. Majoriteten av alla instrument har mer än en oktavs tonomfång. Exempel på instrument med stort tonomfång är orgel och piano.

Arrangering och komposition
Musikinstrument
Michelozzo di Bartolommeo

Michelozzo di Bartolommeo, född 1396, död 7 oktober 1472, var en italiensk arkitekt och skulptör, verksam i Florens och republiken Dubrovnik. Han arbetade tillsammans med bland andra Lorenzo Ghiberti och Donatello.

Vid sidan av Filippo Brunelleschi var han en banbrytare för den toskanska renässansen. Gynnad av huset Medici var han tidens mest produktive arkitekt i Florens, där han bland annat uppförde San Marco-klostret och det stilbildande Palazzo Medici Riccardi.

Källor 
 Bra Böckers lexikon. 1978.

Noter

Externa länkar 

Födda 1396
Avlidna 1472
Män
Italienska skulptörer under 1400-talet
Italienska arkitekter under 1400-talet
Arkitekter från Florens
Skulptörer från Florens
Schweich

Schweich är en stad i Landkreis Trier-Saarburg i förbundslandet Rheinland-Pfalz i Tyskland. Kommunen har cirka  invånare.

Staden ingår i kommunalförbundet Verbandsgemeinde Schweich an der Römischen Weinstraße tillsammans med ytterligare 18 kommuner.

Referenser 

Kommuner och städer i Landkreis Trier-Saarburg
Vittikko

Vittikko är en by i Keräsjokis dalgång invid Keräsjokiån i Nedertorneå socken i Haparanda kommun.

Här fanns under andra världskriget ett beredskapsläger med ett antal hundra soldater samt matsalar, manskapsbaracker, kök, stall, nästan allt man kan tänka sig i militär väg. De flesta barackerna fördes efter beredskapstidens slut över till Finland, efter att hus blivit nerbrända där efter tyskarnas våldsamma reträtt norrut. I dag ser man endast några få spår från var barackerna i lägret stod. Efter att invasionsförsvaret skrotats har kronan helt avvecklat kvarvarande mark med förråd. 

Orter i Haparanda kommun
Militärhistoria
Panama (olika betydelser)

Panama eller Panamá kan syfta på:

 Panama (textil) – en vävteknik
 Panama (TV-serie) – ett svenskt magasinprogram
 Panama (Van Halen) – en låt från 1984 av hårdrocksbandet Van Halen
 Panama Viejo – ett kulturarv i Panama City
 Panamanäset – ett näs i Centralamerika
 Panamabukten – en bukt i Stilla havet

Geografi

Brasilien 

 Panamá (kommun), Goiás,

Indonesien 

 Desa Panama, administrativ by, Nusa Tenggara Timur,

Mexiko 

 Panamá, Mexiko, ort, Coahuila, San Pedro,

Panama 

 Panama – självständig stat
 Panama (provins), 
 Panama City, 
 Panamakanalen – en kanal i Panama

USA 

 Panama, Illinois, ort, Bond County, 
 Panama City, Florida – en stad i Florida 

Robotskapade Brasilienförgreningar
Robotskapade Indonesienförgreningar
Robotskapade Mexikoförgreningar
Robotskapade Panamaförgreningar
Robotskapade USAförgreningar
Andrea del Castagno

Andrea del Castagno, född omkring 1420, död 19 augusti 1457, var en italiensk målare verksam i Florens.

Castagnos stil uppvisar ett tydligt inflytande från Masaccio, men även från Donatello i de skulpturala formerna. Castagnos mästerverk är utan tvivel Sista måltiden från 1439, en fresk med stor andlig och känslomässig intensitet. Genom att strängt vidmakthålla modellteckning och det taktila som är typiskt för de tidiga florentinska målarna och skulptörerna, kom Castagnos verk att bli av stor betydelse för de senare florentinarna Signorelli, Leonardo och framför allt Michelangelo.

Källor
 Svensk uppslagsbok, Lund 1930

Noter

Externa länkar 

 

Florentinska målare
Födda 1400-talet
Avlidna 1457
Män