Galapagossköldpaddor

Galapagossköldpaddor (Chelonoidis spp.), även kallade elefantsköldpaddor, är elva arter sköldpaddor av släktet Chelonoidis som lever på Galápagosöarna i Stilla Havet, väster om Ecuador. De kan bli upp till 1,3 meter långa och kan väga 200 kilo, vilket gör dem till världens största nu levande landsköldpaddor. Sköldpaddorna är växtätare som betar gräs eller blad. Exakt hur gamla de kan bli är okänt, men det är inte ovanligt att de lever över 100 år. En av världens mest berömda sköldpaddor, Harriet, var en galapagossköldpadda som när den dog beräknades vara 175 år gammal.

Systematik

Tidig klassificering 
Galapagosöarna upptäcktes 1535, men förekommer första gången på kartor, Gerardus Mercator och Abraham Ortelius, runt 1570. Ögruppen fick namnet "Insulae de los Galopegos" ("Sköldpaddsöarna") vilket refererade till de stora sköldpaddorna som levde där.

Från början trodde man att jättesköldpaddorna i Indiska oceanen och på Galapagosöarna var av samma art. Naturvetare antog att det var sjömän som transporterat sköldpaddorna till öarna. In 1676, the pre-Linnaean authority Claude Perrault referred to both species as Tortue des Indes. År 1783 beskrev Johann Gottlob Schneider alla jättesköldpaddor som Testudo indica ("Indiska skölpaddor"). År 1812 gav August Friedrich Schweigger dem istället namnet Testudo gigantea ("jättesköldpaddor"). År 1834 beskrev André Marie Constant Duméril och Gabriel Bibron Galapagossköldpaddor som en egen art, som de gav namnet Testudo nigrita ("svart sköldpadda").

Erkännande av subpopulationer 
Den första systematiska genomgången av jättesköldpaddorna genomfördes 1875 av zoologen Albert Günther vid British Museum. Günther identifierade minst fem distinkta populationer på Galapagos och tre på öar i Indiska ocenanen. År 1877 utökade han listan till sex arter på Galapagos, fyra på Seychellerna och fyra på Maskarenerna. Günther antog att alla jättesköldpaddor härstammade från en och samma population som spridit sig via idag sjunkna landbryggor. Hypotesen visade sig senare felaktig när stuider visade att Galapagos, Seychellerna och and Maskarenerna alla hade vulkaniskt ursprung och aldrig varit haft någon kontakt med fastlandet via landbryggor. Idag tror man att Galapagossköldpaddorna härstammar från Sydamerika, medan populationerna i Indiska ocenanen härstammar från Madagaskar.

Mot slutet av 1800-talet beskrev Georg Baur och Walter Rothschild ytterligare fem populationer av Galapagossköldpaddor. Åren 1905–1906 genomförde California Academy of Sciences en expedition till öarna, med Joseph R. Slevin som ansvarig för reptiler, som samlade in specimen som senare studerades av herpetologen John Van Denburgh. Han identifierade ytterligare fyra populationer, och föreslog att det fanns 15 arter av Galapagossköldpadda. Van Denburghs taxonomi över sköldpaddorna är fortfarande giltig men bara ett tiotal arter har överlevt till idag. Länge behandlades subpopulationerna som underarter till Chelonoidis nigra men idag kategoriseras ofta detta taxon som ett artkomplex, och dess undertaxa kategoriseras som arter. Gruppens taxonomi är fortfarande under diskussion.

Släktnamn 
Artepitetet nigra ("svart") som typarten inom artkomplexet gavs år 1824 av Quoy och Gaimard) återtogs år 1984 då det upptäcktes att namnet utgjorde en äldre synonym än elephantopus ("elefantfiotad") som Harlan beskrivit dem som 1827.) I Quoy och Gaimards latinska beskriving förklaras nigra med att "Testudo toto corpore nigro", vilket betyder "sköldpadda med helt svart kropp". Quoy och Gairmard beskrev nigra utifrån levande specimen, men det finns inget som indikerar att de visste varifrån på öarna som arten härstammade – utan lokaliteten beskrev faktiskt som Californien. Garman föreslog att nigra kunde utgöra en beskrivning av den idag utdöda populationen som förekom på Floreana Island. Senare menade Pritchard att detta borde accepteras, främst av praktiska skäl, trots de många oklarheterna för att inte göra den redan komplicerade taxoniska situationen ännu värre. Den allra äldsta synonymen californiana, beskriven av Quoy och Gaimard 1824) behandlas idag som ett nomen oblitum ("bortglömt namn").

Tidigare placerades Galapagossköldpaddorna i släktet Geochelone, ibland kallade äkta landsköldpaddor. På 1990-talet visade fylogenetiska studier att dåvarande undersläkte Chelonoidis bättre borde beskrivas som ett släkte vilket grupperade Geochelone-arterna med Sydamerikansk härkomst, däribland Galapagossköldpaddorna, till en egen klad. Denna nomenklatur har erkänts av många auktoriteter.

Arter 

Upp till 15 arter av jättesköldpaddor har beskrivits från Galapagosöarna, men av dessa har bara 11 arter överlevt till våra dagar. Sex av dem förekommer på isolerade öar och fem av dem vid vulkaner på ön Isabela. Flera av de idag förekommande arterna är utrotningshotade. Populationen på ön Pinta, ibland beskriven som  Chelonoidis nigra abingdonii eller som den egna arten C. abingdonii kategoriseras idag som utdöd. Den sista kända individen, som fick namnet Lonesome George, dog i fångenskap den 24 juni 2012. Man hade låtit George para sig med honor av andra närbesläktade taxon men inga av dessa ägg kläcktes. Arten på ön Floreana (G. nigra) tros ha utrotats av jägare på 1850-talet, bara 15 år efter Charles Darwins besök 1835, då han fann skal men inga levande sköldpaddor. Dock har nutida DNA-tester visat att det finns en hybridpopulation på ön Isabela vars genetik påminner om populationen på Floreana, vilket indikerar att G. nigra inte är helt utdöd. Förekomsten av C. phantastica på ön Fernandina var länge omdiskuterad då den bara beskrivit utifrån ett enstaka specimen som kan ha placerats på ön. Dock fann man 2019 en levande hona på ön som tillhör arten vilket bekräftades med DNA-prov.

Före vetskapen om att de olika populationerna (ibland beskrivna som underarter) från de olika områdena utgjorde separata taxon, lät man infångade individer på zoon runt om i världen att hybridisera. Dessa hybrider har lägre fertilitet och högre mortalitet, och det har visat sig att individer i fångenskap, i blandnade flockar, normalt själva väljer att para sig med andra individer från samma taxon.

De vetenskapliga namnen för varje enskild population är inte universellt accepterade, och vissa forskare och auktoriteter behandlar fortfarande taxonen som underarter. De olika taxonens taxonomiska status är fortfarande inte fullständigt utredda.

Artlista

Hot och överlevnad
Många av populationerna av galapagossköldpaddorna är rödlistade av Internationella naturvårdsunionen (IUCN). Ett hot mot sköldpaddorna är att människan sedan upptäckten av de isolerade Galapagosöarna har introducerat nya arter som på ett påtagligt sätt förändrat livsvillkoren. Till exempel kan införda predatorer, som råttor och katter, döda unga sköldpaddor eller förstöra ägg. Vissa införda tamdjur, som getter, har också ökat konkurrensen om födan. Historiskt har även jakt varit ett hot mot sköldpaddorna, bland annat dödades de för sitt kött av sjömän som besökte Galapagosöarna.

Den 24 juni 2012 dog den sista kända individen av Chelonoidis abingdoni, en hane kallad Ensamme George (på engelska Lonesome George). Han hittades på ön Pinta när man trodde att alla sköldpaddor på ön var utrotade. Han blev cirka 100 år gammal.

2019 rapporterades en ensam hona av Chelonoidis phantastica ha hittats i ett otillgängligt område, 113 år efter senast föregående observation av arten.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar

Sköldpaddor