Douglas DC-6

DC-6 är ett fyrmotorigt propellerplan med kolvmotorer tillverkat av Douglas mellan 1946 och 1958 i 704 exemplar. 

Ursprungligen skapades planet som ett militärt transportplan baserad på Douglas DC-4 (C-54). 
Det utvecklades till civilt trafikflygplan i konkurrens med medel- och långdistansflygplanet Lockheed Constellation. Som det första av Douglas passagerarflygplan var det utrustat med tryckkabin.
 
Beroende på indelningen i olika klasser var kapaciteten mellan 42 och 89 passagerare. Hos charterflygbolag fick upp till 102 passagerare trängas i kabinen (DC-6B). 

Flera DC-6 är fortfarande i bruk idag, i synnerhet i Alaska och Kanada. 

Beteckningen inom US Air Force var C-118 Liftmaster, inom US Navy R6D.

Historik, design och utveckling 
År 1943 fick Douglas uppdrag av USA:s flygvapen att konstruera ett större transportflygplan baserat på C-54 Skymaster. Vid första flygningen den 15 februari 1946 var dock andra världskriget avslutat och USAF hade tappat intresset. Douglas modifierade typen till ett civilt trafikflygplan med beteckningen DC-6, som flög första gången den 29 juni 1946. Försäljningsutsikterna var bra, eftersom Trans World Airlines (TWA) hade monopol att i USA köpa alla Lockheed Constellation, som i motsats till C-54 var utrustad med tryckkabin. 

Största skillnader till C-54 förutom tryckkabin var en flygkropp förlängd med 2 m, starkare motorer, förbättrade avisningssystem och radioutrustning. 

De första DC-6:orna levererades samtidigt till American Airlines och United Airlines redan den 24 november 1946. Typcertifieringen dröjde dock längre än väntat, och först i april 1947 blev DC-6 typgodkänd av Federal Aviation Administration. Vid den tidpunkten hade redan 22 stycken levererats. DC-6 sattes i tjänst av American den 27 april 1947 och av United den 1 maj. 

Utöver de nämnda flygbolagen blev det National Airlines och Braniff Airways år 1947 samt Delta Airlines år 1948, som satte DC-6 i tjänst. Först i Europa var Sabena redan i augusti 1947, följt av KLM, Det Danske Luftfartselskab (DDL) och SAS (alla tre 1948).

En fraktversion, DC-6A utvecklades år 1949. Skillnader mot DC-6 var två fraktdörrar, förstärkt golv, kropp förlängd med 1,50 m, förbättrat elsystem samt bränslekapacitet ökad med 4 800 liter. Max. fraktvikt blev 12 800 kg.

Nästa variant, DC-6B, saknade fraktdörrar och det förstärkta golvet; första flygning 2 februari 1951. Den sattes i tjänst av United april 1951.

Sista versionen blev DC-6C, en kombinerad frakt/passagerarmodell. 

Sista leverans av en DC-6 skedde 17 november 1958 till jugoslaviska JAT.

Varianter  

XC-112 (senare YC-112A)
Förbättrad C-54 (US Air Forces beteckning), utvecklad till DC-6 prototyp. 
Utrustad med tryckkabin och Pratt & Whitney R-2800-83AM3 motorer.

Civila modeller  
DC-6
Passagerarflygplan
DC-6A
DC-6 utrustad med två fraktdörrar; första flygning 29 september 1949 
DC-6B
Passagerarflygplan; första flygning 2 februari 1951 
Två DC-6B blev ombyggd av Sabena till "swing-tail" fraktflygplan år 1968, en åt finska Kar-Air och det andra åt Spantax. 
DC-6C
Version användbar som både passagerar- och fraktflygplan

Militära modeller  
C-118A
DC-6A köpt av United States Air Force, tillverkad i 101 exemplar 
VC-118
En ombyggd DC-6 för användning av USA:s president med 25 stolar och 12 sängar 
VC-118A
C-118A ombyggd till VIP-flygplan 
C-118B (R6D-1)
DC-6A köpt av US Navy, betecknad som R6D-1 t.o.m. 1962, tillverkad i 65 exemplar 
VC-118B (R6D-1Z)
fyra C-118B ombyggd till VIP-flygplan

Användare  

DC-6:an har tidigare flugits bl.a.:

Civila operatörer

Europa  
 Aeromaritime 
 Air France 
 Alitalia 
 Aviaco 

 Balair 
 Braathens 
 British Eagle 

 British United Airways 
 Caledonian Airways 
 Fred Olsen 
 Icelandair 
  (Belgien)
 Inex Adria 
 Internord 
 JAT 
 
 KLM 
 Lloyd International Airways 
 Loftleidir 
 Olympic Airways 
 Osterman Aero 
 Sabena 
 Scandinavian Airlines 
 Spantax 
 Sterling Airways 
 Südflug 
 Südwestflug 
 Swissair 
 TAP 

 Transavia 
 Transportflug 
 Union des Transports Aériens (UTA)

Afrika  
 Air Afrique 
 Air Madagascar 
 Ethiopian Airlines 
 United Arab Airlines

Asien, Oceanien  
 Air Jordan 
 Air Liban 
 Air Vietnam 
 Alia Royal Jordanian Airlines 
 Ansett Australia 
 Ariana Afghan Airlines 

 British Commonwealth Pacific Airlines, BCPA 
 Cathay Pacific 
 Iran Air 
 Japan Airlines 
 Kuwait Airways 
 Lebanese International Airways 
 Philippine Airlines 
 Royal Air Cambodge 
 Royal Air Lao 
 Saudi Arabian Airlines 
 Syrian Arab Airlines 
 Tasman Empire Airways, TEAL 
 Thai Airways International 
 Trans Mediterranean Airways, TMA 
 Yemen Airlines

Nordamerika  
 Aeromexico 
 Alaska Airlines 
 American Airlines 
 Braniff International Airways 
 Buffalo Airways (Kanada) 
 Canadian Pacific Airlines 
 Capital Airlines 
 Continental Airlines 
 Delta Airlines 
 Eastern Airlines 
 Flying Tiger Line 
 Hawaiian Airlines 
 LACSA Costa Rica 
 Mexicana 
 National Airlines 
 Northeast Airlines 
 Northwest Airlines 
 Overseas National Airways, ONA  
 Pacific Southwest Airlines, PSA 
 Pacific Western (Kanada) 
 Pan American World Airways 
 Reeve Aleutian Airways 
 Trans Caribbean Airways, TCA 
 Trans International Airlines, TIA 

 United Airlines 
 Universal Airlines 
 Wardair Canada 
 Western Airlines 
 World Airways

Sydamerika  
 Aerocondor Colombia 
 Aerolineas Argentinas 
 Aerolineas Peruanas, APSA 
 Aerovias Venezolanas, AVENSA 

 Aviateca (Guatemala) 
 British West Indian Airways 
 Ecuatoriana 
 Faucett Peru 
 LAN Chile 
 Lloyd Aereo Boliviano 
 Panair do Brasil 
  (Brasilien) 
 Rutas Aereas Nacionales, RANSA (Venezuela)
 VARIG (Brasilien) 
 VASP (Brasilien)

Militära operatörer, regeringar, statliga byråer  
 
 Argentinas flygvapen 
 Belgiens flygvapen 
 Bolivias flygvapen 
 Brasiliens flygvapen 
 Chiles flygvapen 
 Colombias flygvapen 
 Frankrikes flotta 
 Frankrikes flygvapen 
 Italiens flygvapen 
 Jugoslaviens flygvapen 
 Mexikos flygvapen 
 Nya Zeelands flygvapen 
 NASA 
 Portugals flygvapen 
 Sydkoreas flygvapen 
 Sydvietnams flygvapen 

 Taiwans flygvapen 
 Tysklands flygvapen 
 USA:s flotta 
 USA:s flygvapen

Vattenbombare  
I flera länder användes ombyggda DC-6 som vattenbombare för brandbekämpning (mest skogsbränder) med vattenbegjutning från luften. 
Det gjordes bl.a. i: 
 Frankrike 
 Kanada 
 USA

Användning i Sverige  
 SAS hade 23 exemplar, varav den första havererade 1948 i England (se "Haverier"). 
 13 st DC-6 (i tjänst 1948-1960), varav 2 ex DDL 
 10 st DC-6B (i tjänst 1952-1964). 

 Transair Sweden, TSA, tidvis det ledande charterbolaget i Sverige, flög med sammanlagd 13 begagnade DC-6 mellan 1960 och 1968. En av dem havererade 1961 i Zambia (se "Haverier"). 
 5 st DC-6 (i tjänst 1960-1968) 
 8 st DC-6B (i tjänst 1961-1965).

Haverier  

DC-6 hade 185 flyghaverier med förlust av flygplanskropp. Urval: 

 Den 4 juli 1948 kolliderade en SAS DC-6B, SE-BDA, med ett brittiskt militärplan (Avro York) vid Northwood, norr om London, England. Alla 32 ombord omkom samt alla sju ombord Avro York.

 Den 22 mars 1952 störtade en KLM DC-6 (PH-TPJ) 7 km öster om Flughafen Frankfurt under inflygningen. 45 av 47 ombord omkom.

 Den 24 november 1956 havererade en Linee Aeree Italiane DC-6B, I-LEAD, 15 sekunder efter starten från Paris-Orly flygplats. Av 35 ombord omkom 34.

 Den 28 november 1957 gjorde SAS DC-6B SE-BDP en buklandning på Norrköping flygplats och förstördes av eld. Alla fem ombord (endast besättningen) klarade sig.

 Den 19 september 1960 flög en amerikansk World Airways DC-6A/B (N90779) intill en kulle kort efter starten från Guam-Agana flygplats. Av 94 ombord dödades 80. 

 Den 19 juli 1961 störtade en Aerolineas Argentinas DC-6, LV-ADW, sydligt av Buenos Aires p.g.a. mekaniskt brott ursakad av överlastning i turbulens. Ingen av de 67 ombord överlevde. 

 Den 10 september 1961 störtade en DC-6B (N90773) ägd av det nordamerikanska President Airlines 2 minuter efter starten från Shannon Airport i Irland. Alla 83 ombord dödades. 

 Natten mellan den 17 och 18 september 1961 havererade Transairs DC-6B SE-BDY nära Ndola flygplats i Nordrhodesia. Planet skulle föra FN:s generalsekreterare Dag Hammarskjöld till ett möte med Katangas ledare Moise Tshombe. 15 personer omkom. Flygplanet störtade 15 km från landningsbanan. Frågan om orsaken (sabotage, flygangrepp, tekniska fel på planet eller "den mänskliga faktorn") är fortfarande (år 2014) oklar.

 Den 13 april 1963 havererade en Sterling Airways DC-6B, OY-EAP, under landningsförsök på Köpenhamn-Kastrups flygplats. Alla tre ombord (endast besättningen) överlevde. 

 Den 2 oktober 1964 flög en UTA DC-6B, F-BHMS, rakt intill berget Alcazaba (Spanien) på väg från Palma de Mallorca till Port-Étienne (numera Nouadhibou), Mauretanien. Ingen av de 80 ombord överlevde. 

 Den 6 februari 1965 flög en LAN Chile DC-6B (CC-CCG) rakt intill berget San José på en höjd av 3 700 m. Alla 87 ombord dödades. 

 Den 8 juli 1965 exploderade Canadian Pacific Airlines DC-6B CF-CUQ över British Columbia efter tändning av en bomb i toalettrummet. Samtliga 52 ombord omkom. 

 Den 23 december 1967 landade Sterling Airways DC-6B, OY-EAN, hård på Göteborg-Torslanda flygplats landningsbana och fick skrotas. Inga dödsoffer.

 Den 26 september 1969 flög en Lloyd Aereo Boliviano DC-6B (CP-698) rakt intill berget Choquetanga på en höjd av 4 700 m. Alla 74 ombord dödades. 

 Den allvarligaste olyckan med en DC-6 hände den 8 december 1969. En Olympic Airways DC-6B (SX-DAE) flög rakt intill berget Pan 40 km sydöst om Aten-Ellinikon flygplats under inflygningen. Alla 90 personer ombord dödades.

Bevarade exemplar 

År 2014 fanns 147 överlevande DC-6 kvar, 47 (?) därav i flygande skick. En hel del finns bevarade i museer, mestadels i USA. 

I Tyskland finns en bevarad DC-6 i Bad Laer nära Osnabrück (se foto). Det är den fjärde tillverkade DC-6, byggnadsår 1946, som sattes ur tjänst av Germanair mars 1969. 
 I Europa flyger fortfarande: 
 DC-6A G-APSA i England 
 Flying Bulls DC-6B, baserad på Salzburgs flygplats och registrerad i USA som N996DM. 

 Namibia: 
 Namibia Commercial Aviation äger DC-6B V5-NCG, sista DC-6 tillverkad och sista kommersiellt flygande i passagerarversion. 

 Kanada: 
 Buffalo Airways flyger en DC-6B, baserad i Yellowknife. 

 USA: 
 Everts Air Cargo med huvudbas på Fairbanks International Airport, Alaska hade 8 stycken år 2011.

Liknande flygplan  
 Handley Page Hermes
 Lockheed Constellation
 Lockheed L-049 Constellation
 Lockheed L-1049 Super Constellation
 Lockheed L-1649A Starliner
 Boeing 377 Stratocruiser

Se även  
 Douglas DC-4 
 Douglas DC-7 
 Passagerarflygplan (Lista)
 Transportflygplan (Lista)
 Douglas Aircraft (Lista)

Externa länkar

Källhänvisningar

Noter

Tryckta källor  
 Arthur Pearcy: Douglas Propliners DC-1 – DC-7, Airlife Publishing, Shrewsbury 1995, .
 David Gero: Luftfahrt-Katastrophen, Unfälle mit Passagierflugzeugen seit 1950, Motorbuch Verlag, Stuttgart 1994, . 
 Helmut Kreuzer: Alle Propeller-Verkehrsflugzeuge 1945 – Heute, Air Gallery Verlag, Ratingen 1989, .

Passagerarflygplan
Transportflygplan
Amerikanska militärflygplan under kalla kriget
Tyska militärflygplan under kalla kriget
Argentinska militärflygplan under kalla kriget
Belgiska militärflygplan under kalla kriget
Franska militärflygplan under kalla kriget
Italienska militärflygplan under kalla kriget
Flygplan tillverkade av Douglas
Portugisiska militärflygplan under kalla kriget