Pudel

Pudel är en hundras från Frankrike. Den finns i fyra storlekar: toypudel, dvärgpudel, mellanpudel och storpudel, som alla räknas till rasgruppen sällskapshundar. I en undersökning 2012/2013 utnämndes pudeln till världens tredje populäraste hundras. I USA toppade pudeln listan över de populäraste hundraserna från 1960 till 1982.

Pudeln var ursprungligen en vattenapporterande jakthund. Den har även använts som tryffelhund och cirkushund men används numera främst som familjehund. Rasen har en lång historia som är gemensam med vattenhundarna; tyskans pudelhund är ursprungligen en översättning av latinets canis aquaticus. Det finns olika teorier om denna hundtyps uppkomst men man tror att den uppkommit någonstans i Medelhavsregionen någon gång under medeltiden. Pudeln och vattenhundarna är rikligt avbildade sedan 1400-talet. I skrift kan de spåras till 1200-talet, men är första gången beskrivna på 1500-talet.

Pudeln är känd för sin intelligens och sitt glada lynne. Den är lättlärd och framgångsrik i flera hundsporter såsom agility, lydnadsprov och bruksprovsgrenarna sök och spår.

Hundrasen känns lättast igen på sin ulliga päls, som förekommer i olika färger och som traditionellt har varit lejonklippt, men som finns i ett flertal frisyrer. Pudlar som inte deltar på hundutställning är i allmänhet klippta i lättskötta vardagsfrisyrer. Pudeln skall vara harmoniskt och proportionerligt byggd, med lätt och fjädrande gång, en hund helt utan framavlade extrema drag. De små varianterna har samma standard som de stora och får inte ha drag av dvärgväxt. Pudeln räknas som en jämförelsevis frisk ras.

Pudeln har ibland förknippats med häxkonst och magi. Mest känd är pudeln i Goethes Faust som förvandlas till Mephistopheles. Det är härifrån uttrycket pudelns kärna kommer. Pudeln förekommer även i påfallande många andra talesätt. Till de mest kända hör luspudel, klok som en pudel och göra en hel pudel.

Historia

Rashistoria och ursprungsland 
Den första rasklubben för organiserad avel med pudlar bildades år 1876 i England följt av Tyskland 1893, som därmed är de faktiska ursprungsländerna för den moderna rasen pudel. Under några år i början av 1900-talet splittrades den brittiska pudelklubben i två, en för snörpudel och en för ullpudel. Först 1910 enades de igen och skrev en gemensam rasstandard. I Tyskland har det inte funnits någon samlande nationell rasklubb; pudelaveln har varit delad på tre klubbar oavsett storlek ända fram till 1982, då det bildades en fjärde. Alla fyra är anslutna till den tyska kennelklubben Verband für das Deutsche Hundewesen (VDH). 1922 startades två pudelklubbar i Frankrike, en i Paris och en i Strasbourg, dessa klubbar bildade 1936 en nationell rasklubb. Samma år tillkom den franska rasstandarden. Detta till trots var det Frankrike som 1936 erkändes som pudelns hemland. Detta innebär att det sedan dess är den franska pudelklubben (Club de caniche de France) som har ansvaret för den rasstandard som gäller för alla kennelklubbar som är anslutna till den internationella hundorganisationen FCI.

Pudeln i historiska källor 

Pudelns historiska ursprungsland är omtvistat. Inte bara Tyskland och Frankrike, utan även Ryssland och Iberiska halvön har förts fram som stamort. Mest troligt är att rastypen uppkommit i medelhavsländerna någon gång under medeltiden och därifrån spritts över Europa. För att få en uppfattning om rastypens historia har kynologer använt sig av hundavbildningar på målningar samt skriftliga källor.

Tidiga avbildningar 
Historiska konstverk vittnar om att pudelliknande hundar tidigt var kända och spridda över stora delar av Europa:

Från 1400- och 1500-talen finns pudelliknande hundar som återkommande motiv i konsten i både Väst- och Sydeuropa. Det är främst på lejonklippningen de har identifierats. Exempelvis kan man bland andra hundar urskilja en som är slående lik en pudel på en av målningarna i sviten om Griselda, den trogna från Boccaccios Decamerone (jämför med talesättet pudeltrogen nedan). Den målades på 1490-talet av en okänd mästare verksam i den toskanska staden Siena. Tidigare har den målningen tillskrivits Pinturicchio (1454–1513) från Perugia i Umbrien, som även han använde en pudelhund som motiv, på sin version av Herdarnas tillbedjan (1501). Pudelhundar förekommer på flera träsnitt och etsningar av tysken Albrecht Dürer (1471–1528), till exempel på Riddaren och knekten (1496–1497). Tidiga pudelmålare var även flamländaren Hans Memling (1440–1494), med Batseba i badet (1484). samt den okände målaren av Bröllopet i Kana från 1550-talet. Denna målning tillskrevs tidigare Hieronymus Bosch (1450–1516) men man har upptäckt att den är målad av en efterföljare. Från 1526 är tysken Hans Burgkmairs (1473–1531) träsnitt i serien Kejsar Maximilian I:s triumftåg, där man ser en glatt skuttande pudelhund i den trötta trossen. 1540 målade den tyske konstnären Lucas Cranach den äldre (1472–1553) sin Jaktscen nära Hartenfels' slott där en lejonklippt vit pudelliknande hund syns tillsammans med många andra hundar.

Etymologi och skriftliga källor 
Lejonklippta vattenhundar (canis aquaticus) beskrivs för första gången omkring 1553 av den schweiziske zoologen Conrad Gesner (1516–1565) i Historiae Animalium. Gesners källa var Elisabet I av Englands livmedikus John Caius (1510–1573). John Caius beskrev vattenhunden utförligare när han 1570 publicerade det första försöket att systematisera olika hundtyper, De Canibus Britannicis, översatt till engelska 1576 (Of Englishe Dogges). Där använder han benämningen vattenspaniel och nämner hur han beskrivit lejonklippningen för Gesner. Han hänför vattenspanieln tillsammans med landspanieln och settern till fågelhundarna och betonar även vattenspanielns förmåga som finder (sökhund).

Märkligt nog är det på engelska en hund första gången kallas puddle i skrift 1643. I en pamflett om engelska inbördeskriget diskuterar två hundar det politiska läget. Den av hundarna som kallades puddle var tysk, kunde många konster och tillhörde prins Rupert av Pfalz (1619–1682), systerson till Karl I av England. Ordet puddle härstammar via medelengelskan från tyskans pfudel och har samma betydelse – pöl, särskilt lerpöl.

Ordet pudel kommer från tyskan. På tyska härleds rasnamnet pudel från det lågtyska verbet pudeln som betyder plaska. Pudel är en förkortning av pudelhund, i direktöversättning plaskhund. Av verbet pudeln har dialektalt på tyska bildats substantivet pfudel med betydelsen pöl (vattenpuss). Första gången ordet pudelhund är belagt på tyska är 1678, som tysk översättning av latinets canis aquaticus (vattenhund). Det är vad pudelhund syftar på från början – rastypen vattenhund.

Jämte latinets canis aquaticus, engelskans water dog och tyskans pudelhund, finns på franska två beteckningar för rastypen, en som syftar på hårlaget – barbet – och en som syftar på det viktigaste jaktbytet – caniche.

Första gången barbet omnämns som just storpälsad vattenapporterande jakthund är 1560 i jakthandboken La vénerie av Jacques du Fouilloux (cirka 1521–1580). På italienska heter pudel alltjämt barbone, vilket liksom det franska barbet helt enkelt syftar på den rikliga pälsen. Barba (italienska) och barbe (franska) står för skägg, samma ordstam som i barberare.

Det nuvarande franska rasnamnet caniche är en kortform av chien canard – vilket betyder andhund. Första belägget av caniche är från 1743 syftande på en tik av hundtypen barbet, vilket då blev synonymt med caniche men som är en betydligt äldre benämning. Äldsta belägget på franska är från 1215 i en version av djur-eposet Roman de Renart. Hundar kallade barbone omnämns även i Petrus de Crescentiis' (cirka 1233–cirka 1320) italienska jordbrukshandbok Ruralia commoda från 1304–1309.

Att jämföra med lågtyskans pudel – plaska och tyskans pfudel – pöl, finns på franska talesätten "" och "" ("blöt som en barbet" eller "nerslaskad som en barbet").

Släktskap 
Pudeln är nära besläktad med raser från olika hörn i Europa: irländsk vattenspaniel; lagotto romagnolo (norditaliensk vattenhund; vattenhund från Romagna); barbet (fransk vattenhund); perro de agua español (spansk vattenhund) och portugisisk vattenhund (cão de agua portugués), som alla räknas till sektionen vattenhundar i rasgruppen stötande och apporterande hundar enligt FCI:s indelning. Till de närbesläktade raserna hör även den engelska curly coated retrievern.

Även när det gäller vilka ursprungliga raser som gett upphov till dagens vattenhundar och pudlar finns det två huvudteorier. Enligt den dominerande teorin härstammar de från de tidiga braquehundar, som gett upphov till både dagens stövare och dagens spaniel. En kortklippt storpudel liknar påfallande mycket en stövare till exteriören. Den ulliga pälsen skall ha kommit från inkorsning av ullhåriga vallhundar av centralasiatiskt ursprung, som kommit till Syd- och Mellaneuropa med ostrogoter under folkvandringstiden (400-talet – 550-talet); med magyarer till Ungern på 800-talet och möjligen med morer till Iberiska halvön på 700-talet.

Pudel och vallhundar 
Enligt den andra teorin härstammar vattenhundarna främst från vallhundarna. Såväl perro de agua español som Frankrikes barbet har för övrigt använts till att valla får. På motsvarande vis har den ungerska vallhunden puli också använts till vattenapportering.

Denna ursprungliga centralasiatiska vallhund representeras idag av den tibetanska terriern (trots sitt västerländska namn är den inte någon terrier; i hemlandet Tibet kallas den för övrigt dhokhi apso – utomhushund). Den mest kända av dessa vallhundsraser är pulin. I Tyskland finns schafpudel (i översättning vallpudel eller herdepudel), en ålderdomlig vallhund som inte är erkänd som självständig ras. Den står nära den holländska vallhunden schapendoes, och dess eventuella släktskap med den tyska pudeln är okänt, men den nämns ofta tillsammans med pudeln i hundlitteraturen. I deltaområdet Camargue i södra Frankrike finns vallhunden berger de Crau vars exteriör och päls är mer lik pudelns. Berger de Crau är inte heller erkänd som egen ras, men hundar av denna typ har använts vid återskapandet av barbeten som inleddes på 1970-talet.

I äldre kynologisk litteratur görs inte alltid skillnad på pudel/barbet och vallhundar med liknande drag. 1751 beskrivs pudeln tillsammans med vad som kan vara puli av den tyske kynologen Carl von Heppe (1686–1759):

Det var den med von Heppe samtida tyske jaktförfattaren Heinrich Wilhelm Doebel (1699–1746) som i sin Jäger-Practica (1754) först framförde teorin om pudelns och vattenhundarnas asiatiska ursprung. En tredje tysk jaktskribent från samma tid, Johann Friedrich von Flemming (1670–1733) skriver i Der vollkommene teutsche Jäger utgiven 1749 om vattenhunden som en korsning mellan hound och den lurviga vallhunden budel; dessa klipps på delar av kroppen för att simma bättre; fransmännen kallar dem barbet.

Pudel och barbet 

Hur de olika typerna av vattenhundar skiljts åt och blivit raser i modern mening är en lång process, där lokala egenheter renavlats. En process som fullbordades först i och med att rasstandarder och stamböcker upprättades under 1800- och 1900-talen. I ett lexikon om jakthundar från 1803, The Sportman's Cabinet av engelsmannen William Taplin (cirka 1740–1807), är det tydligt att författaren inte gör skillnad på vattenspanieln på Brittiska öarna och på den franska motsvarigheten som han också kallar vattenspaniel. Barbet och caniche användes i Frankrike som synonymer för samma slags hund ända till de första hundutställningarna i slutet av 1800-talet.

Mot slutet av 1600-talet definieras barbeten närmare av de första franska lexikograferna. I Dictionnaire universel 1684/1690 (postumt) beskriver Antoine Furetière (1619–1688) barbet som lockhårig jakthund och i första upplagan av Franska Akademins ordbok Dictionnaire de l'Académie française 1694 beskrivs den som lockhårig vattenhund. Begreppssamlaren François-Alexandre de La Chenaye-Aubert (1699–1784) skriver 1759 i Dictionnaire raisonné universel des animaux om hur barbeten lejonklipps för att klara vattenarbetet.

Den italienske abboten Francesco d’Alberti di Villanuova (1737–1801) definierar 1771 i Nuovo dizionario italiano-francese barbet och pudel som "odiskutabelt oskiljbara". Sin första utförliga beskrivning som jagande vattenhund får barbeten i volym 15 av Georges-Louis Leclerc de Buffons (1707–1788) stora naturalhistoria Histoire naturelle, générale et particulière (1749–1788). Buffon skriver att barbeten skiljer sig från spanieln genom storleken och sin rikliga, lockiga päls. Han skriver också att den finns som större och mindre och att den ursprungligen kommit från Nordafrika ("Barbariet") via Spanien. Det är Buffon som är upphovsman till teorin om det afrikanska ursprunget, som skäl anger han att hårlaget skulle höra hemma i det klimatet.

Barbeten av idag (även kallad epagneul barbet, barbet spaniel och fransk vattenspaniel) kan beskrivas som en oförädlad pudel, eller en pudel som rekonstruerad lantras. Den räddades från att dö ut på 1970-talet, när entusiaster påbörjade målinriktad avel med de sista spillrorna för att restaurera rasen. Liksom pudeln har den främst använts som vattenapporterande jakthund.

Pudelkorsningar 
Bichon. Barbeten anses tillsammans med den mycket gamla italienska dvärghunden malteser vara ursprung till de olika dvärghundarna av bichontyp. Dessa kallades ursprungligen för barbichon, det vill säga liten barbet och har även de medeltida anor.
Pudelpointer är en stickelhårig pointer/vorsteh, framavlad på 1880-talet av den tyske baronen Sigismund von Zedlitz und Neukirch (1838–1903), delvis med inkorsning av pudlar. När man korsar en släthårig hund med en ullhårig så kan man få en stickelhårig.
Griffon à poil laineux (Griffon Boulet) är ytterligare en stående fågelhund som avlats fram med inblandning av pudel/barbet och som i sin tur använts vid restaureringen av barbeten.
Cockapoo (eller cockerpoo) är framförallt i USA en populär korsning mellan cocker spaniel/amerikansk cocker spaniel och pudel.
Labradoodle är en korsning mellan pudel och labrador retriever. Idén föddes i Australien 1989 för att få fram en ledarhund för allergiker. Labradoodle används även som service- och terapihund.
Silkespudeln finns inte. Att kalla en hund så är ett klassiskt bondfångeri av hundskojare för att kränga dvärghundar av blandras.

Spridning och popularitet 
Genom flera århundraden var barbeter och pudlar populära hos franska regenter. Både Henrik II, regent 1547–1559 och Henrik IV, regent 1589–1610, är omtalade för att ha använt barbeter vid fågeljakter. Lejonklippta småbarbeter/småpudlar var mode vid hovet från Ludvig XIV:s (1638–1715) regeringstid till Ludvig XVI:s, regent 1774–1792. Pudlar följde de franska arméerna som maskotar under revolutionskrigen och Napoleonkrigen. Napoleon (1769–1821) berättade i sina memoarer om den rörande synen av en pudel som dödades medan den slickade sin stupade husses ansikte under slaget vid Marengo år 1800. Det finns åtskilliga skrönor om dessa förslagna och handlingskraftiga armépudlars bedrifter i fält, en av de mest kända var Moustache som förärats en egen stele på Cimetière des Chiens i Asnières-sur-Seine utanför Paris. Till Ryssland tros pudeln ha förts av tsar Peter I efter hans europeiska resa 1697–1698. I Storbritannien blev drottning Anne, regent 1702–1714, förtjust i pudlar efter att ha sett cirkustruppen "The Ball of Little Dogs" ledd av en mr Crawley. Mot slutet av 1700-talet använde Francisco de Goya (1746–1848) gärna småpudlar som attribut på sina porträttmålningar.

Pudeln i Skandinavien 
Första gången pudeln nämns på svenska är 1771. Men redan 1753 beskriver Carl von Linné vad som verkar vara en pudel eller vattenhund i skriften Cynographia eller Beskrifvning om Hunden, men kallar denna då dogg:

I Danmark fick pudeln sin första beskrivning 1776 i ett zoologiskt lexikon av naturforskaren Otto Friedrich Müller (1730–1784):

På svenska gjorde förläggaren Johan Christopher Holmberg (1743–1810) den första utförligare beskrivningen 1795:

Cirkuspudel. Kan användas bildligen om personer som gör sig till för att få uppmärksamhet som till exempel när författaren Sture Dahlström (född 1922) fick frågan varför han så ogärna framträder offentligt och svarade: "Jag vill inte vara en jävla cirkuspudel i media". Ett annat exempel är när dåvarande Svenska språknämnden beskrev bistånds- och migrationsminister Jan O. Karlssons (1939–2016) offentliga ursäkt som "lika lydigt och ekvilibristiskt som en dresserad cirkuspudel" (se nedan om att göra en pudel).

Vara någons pudel 
Poodle-faker var från början (1902) arméslang för en inställsam man, det kunde också avse en ny rekryt. Det kom även att betyda en i andras ögon vek man som tyr sig till kvinnor för personliga fördelar, en morsgris. Över huvud taget kan poodle i sig användas pejorativt om någon som är servil eller springer andras ärenden. Det var den brittiske liberala politikern David Lloyd George (1863–1945) som 1907 kallade överhuset för tories pudel. Å andra sidan kan poodle helt enkelt syfta på en alltiallo eller gaffer. På franska har den pejorativa användningen av caniche om inställsamma personer en äldre historia. Uttrycket användes redan av Honoré de Balzac (1799–1850) i romanen Les Petits bourgeois som utkom postumt 1855.

Pudeltrogen 
Pudeltrogen; pudeltrohet, på tyska pudeltreu. Att vara undergivet trogen. Jämför med pudeln på målningen av Boccaccios Griselda (se ovan), hon som var både trogen och undergiven. Jämför också med pudlarna vid dödsbäddarna hos kejsar Henrik II och på van der Weydens altartavla, liksom med Napoleons anekdot från slaget vid Marengo (se ovan). "" (en ärlig pudel följer sin herres lik, och dör av stillsam trofasthet på hans grav), skrev den danske författaren Adam Oehlenschläger (1779–1850) i tragedin Erik og Abel 1820. Litteraturkritikern Oscar Levertin (1862–1906) sa om sig själv: "Jag är en trogen pudelnatur". Som talesätt finns pudeltrogen även på franska –  ("Att följa någon som en pudel, utan att vika ett steg från sidan").
Pudelöga. Trofast, vänlig och klok blick. I romanen Øen i Sydhavet 1824–1825 skriver Oehlenschläger "" (nu såg hon honom ärligt i ögonen, som en sann pudel).

Pudelklippt 
Pudelpermanent; pudelklippt; pudelfrisyr. Från början den kortklippta krusade tantkalotten, ibland blåtonad, som på engelska heter poodle-cut, på tyska kan man tala om Pudelkopf (pudelhuvud). Någon kunde också vara pudelkammad. På danska kan man säga att någon med liknande frisyr är pudlet ("pudlad"). ; to poodle someone är när man klipper och rakar någon, det kan också syfta på att man klär upp någon, snofsar till denne/denna, poodle up. Denne har då blivit poodled, företeelsen benämns poodling.

I Madame Bovary (1857, först översatt av Ernst Lundquist 1883) skriver lustigt nog Gustave Flaubert (1821–1880) att ett skulpterat lejon har pudelfrisyr:

Den danske litteraturkritikern Georg Brandes (1842–1927) använde den retoriska kontrasten mellan lejon och pudel på ett annat sätt: "" (det polska lejonet, som en gång var så fruktat, har blivit till en pudel, som apporterar). Också den norske poeten Johan Sebastian Welhaven (1807–1873) använde en snarlik liknelse – "" (lejonet tämjdes till en pudel).

Pudelnackt (tyska) är närmast en motsvarighet till spritt språngandes naken och syftar på hur man rakar delar av pudelns kropp.
Pudelrock. Uppoppad och hitlisteinriktad hårdrock, efter de utövande pudelrockarnas uppvolmade hårmode, till exempel Europe.
Det finns åtskilliga fler associationer till pudelns päls: Pudelvete, till exempel, är en gammal vetesort, som ser friserad ut; pudelmössa, kallades på 1700-talet svarta mössor av kortklippt lammpäls, det vill säga liknande den pälskvalitet som idag kallas persian – finns också på tyska; Pudelmütze. På engelska finns ännu mer: Poodle cloth avsåg ursprungligen ett noppigt tyg men har senare blivit en beteckning för både stickade och vävda tyger med luddig yta (angora, rya, teddy, fuskpäls). Poodle collar är en fluffig krage.

Göra en hel pudel 
Göra en hel pudel – att med uttrycklig ödmjukhet göra offentlig avbön. Uttrycket användes första gången av Pål Jebsen (född 1956), kommunikationsstrateg med norskt påbrå, när han i Dagens Nyheter 12 november 2002 ombads kommentera bistånds- och migrationsminister Jan O. Karlssons helomvändning inför media angående sina dubbla löner:

21 september 2005 berättade Pål Jebsen i radioprogrammet P1-morgon om hur hans egna pudlar betedde sig precis så när de fått tillsägelser. Uttrycket togs också upp av den brittiska affärstidningen Financial Times som skrev att  var en av de mest minnesvärda formuleringarna som skapats på länge och jämförde med andra nordliga innovationer som Volvo och Ikea.

Uttrycket förekommer också i den förkortade varianten göra en pudel samt helt enkelt pudla.

Göra en pudel finns också på tyska och danska; "" eller "" respektive "" eller "", men har då en annan betydelse: Att slå en miss eller bom, eller felbedöma ett slag (i boll- eller kägelspel). Pudelrinnen (tyska) är när bowlingklotet slinker ner i rännan, som när en pudel eller retriever inte kan motstå att kasta sig i vattnet. Uttrycket kan även användas bildligt: "" (Där begick baron Holberg en stor pudel, som inte skrev denna komedi på tyska språket, om en av Ludvig Holbergs (1684–1754) pjäser i ett magasin från mitten av 1800-talet). Göra en miss, begå ett misstag kan på tyska också heta pudeln i all enkelhet. Även på norska kan misstag heta puddel.

Pudelmusik 
Pudlar har inspirerat till mer musik än så kallad pudelrock. Frédéric Chopin (1810–1849) skrev 1847 La valse du petit chien ("Små hundars vals", Op. 64:1) inspirerad av George Sands (1804–1876) pudelvalpar. Stycket är mer känt som Minutvalsen. Både Ludwig van Beethoven (1770–1827) och Joseph Haydn (1732–1809) skrev musik till sånger på pudeltema: Elegie auf den Tod eines Pudels ("Sorgesång över en död pudel", WoO 110, 1787) respektive Der schlaue und dienstfertige Pudel ("Den klipska och flinka pudeln", Hob. XVIIa:39, 1790).

Pudlar i svensk konst och litteratur 
I den svenska barnlitteraturen har pudeln fått en särskild plats med pudeln Prick i Elsa Beskows (1874–1953) Tant Grön, tant Brun och tant Gredelin (1918). På senare år har han fått sällskap av Sasso i Astrid Lindgrens (1907–2002) Madicken (1960) och av Eva Dahlgrens (född 1960) Lars & Urban och pudelstjärnorna (2001). Pudelstjärnorna är drömflickorna som tindrar kring månen.

Den norsk-svenske konstnären Kjartan Slettemark (1932–2008) tyckte att hans liv som konstnär var ett hundliv, han var tvungen att vifta på svansen vid rätt tillfälle för att få sin belöning. 1975 anmälde han sig själv utklädd i pudeldräkt som konstverk till vårsalongen på Liljevalchs konsthall. Kostymen finns nu i Moderna Museets samlingar i Stockholm.

Den dansk-svenska koreografen Dorte Olesen (född 1967) gjorde 2005 den uppmärksammade föreställningen Pudel på Dansens hus i Stockholm. Till musik av Frida Hyvönen (född 1977) dansade hon och ensemblen tillsammans med fyra vita storpudlar på scenen. Musiken gavs 2007 ut på albumet Frida Hyvönen Gives You: Music from the Dance Performance Pudel.

Referenser

Noter

Originalcitat

Källor 
 Vivian Wennberg: Pudel, Västerås 1961, (senare upplagor finns; 1973, )
 Gerty Steffenburg-Nordenström (red): Jubileumsbok tidsperioden 1982-1992, Svenska Pudelklubben, Uppsala 1993, 
 Rasspecifik Avelsstrategi (RAS), Svenska Pudelklubben 2011 
 Poodle History Project
 Versatility in Poodles
 Renée Willes: All världens hundraser, Bromma 2003, 
 Bo Bengtson: All världens hundar, Stockholm 1995, 
 Malcolm Wallerstedt (red): Stora nordiska hundboken, Malmö 1966
 Carl-Reinhold von Essen (red): Hundboken, Stockholm 1955–1956

Externa länkar 

Svenska Pudelklubben
Club du Caniche de France
Deutscher Pudel-Klub
Allgemeiner Deutscher Pudelclub
Verband der Pudelfreunde Deutschland
Pudel-Zucht-Verband 82
The Standard Poodle Club, Storbritannien
The Miniature Poodle Club, Storbritannien
The Poodle Club of America

Sällskapshundar
Hundraser från Frankrike