Hugo Chávez

Hugo Rafael Chávez Frías, född 28 juli 1954 i Sabaneta, Barinas, död 5 mars 2013 i Caracas, var Venezuelas president från 1999 fram till sin död 2013 samt partiledare för det styrande Venezuelas förenade socialistiska parti. Chávez förespråkade ökat samarbete mellan de latinamerikanska länderna och antiimperialism, samtidigt som han förhöll sig mycket kritisk till konservatism, nyliberalism och USA:s utrikespolitiska hållning gentemot Latinamerika.

Biografi

Barndom 
Hugo Rafael Chávez Frías föddes år 1954 i delstaten Barinas och växte upp under mycket fattiga förhållanden. De första levnadsåren tillbringade han i en liten hydda hos sin mormor, då hans föräldrar inte hade råd att ha honom hemma. Mormoderns inflytande kom att betyda mycket för hans filosofi. ”[H]on lärde mig om vikten av solidaritet, värdighet och sympati för de mest utsatta, även när man själv inte har mycket att äta”, sade Chávez i en intervju år 2007. Under barnaåren utvecklade Chávez ett stort intresse för baseball, målning, historia och skönlitteratur. Framförallt hans läsning av den marxistiska poeten Pablo Neruda och författaren Jorge Luis Borges samt upplysningsfilosofer som Jean-Jacques Rousseau, skulle senare komma att influera hans politiska filosofi. Kontakten med den venezolanska historien var avgörande för Chávez politiska utveckling. Hos Ezequiel Zamora, den progressive liberalen som ledde ett bondeuppror på 1850-talet mot Venezuelas ”styrande oligarki”, fann Chávez en själsfrände från den nationella historien. Också Simón Bolívar, en av Latinamerikas största progressiva frihetshjältar, som ledde ett blodigt befrielsekrig mot de spanska kolonisatörerna, kom att influera den unge Chávez’ politiska utveckling. Bolívar påverkade Chávez till en sådan grad att hans latinamerikanska integrationsprojekt nu går under namnet ”den bolivarianska revolutionen”. Han blev tidigt troende kristen, men har även kritiserat den katolska kyrkan.

Karriär inom det militära (1970-1989) 
Vid 17 års ålder blev Hugo Chávez antagen till Venezuelas militärakademi. Där tillhörde han den första generationen som fick genomleva den så kallade Plan Andrés Bello, en militär utbildningsdoktrin som syftade till – att utöver den militära utbildningen – även ge unga kadetter en filosofisk, estetisk och humanistisk värdegrund. Politiska, militära och etiska debatter uppmuntrades, vilket ledde till att Chávez kunde fördjupa sitt intresse för Bolivar, Zamora och europeiska filosofer som Marx och Voltaire. 1975 tog Chávez examen från militärhögskolan med toppbetyg i alla ämnen. Efter att ha studerat antigerillakrigföring, strid i bergslandskap och stridsvagnar, fick han snabbt en tjänst som officer inom fallskärmsjägarna. Mellan 1975 och 1978 ledde han en antigerillaenhet som bekämpade den då kraftigt marginaliserade marxistiska gerillan Bandera Roja. Senare fick han tjänst som major vid Venezuelas militärhögskola. Vid denna tid började han kritisera den venezolanska militärledningen för brott mot de mänskliga rättigheterna i kampen mot gerillan. Chávez motsatte sig torterande och dödande av fångade gerillasoldater och påstådda medhjälpare, vilket ledde till att han skaffade sig både fiender och allierade inom militären. Mot slutet av 1970-talet inledde Chávez ett samarbete med andra radikala militärer och civilister, vilket slutligen, under 1980-talet, skulle leda till bildandet av den radikala politiska rörelsen MBR-200.

El Caracazo och den misslyckade statskuppen (1989-1992) 
En händelse som skulle visa sig vara direkt avgörande för Chávez politiska utveckling var El Caracazo (”kaoset i Caracas”, ungefärlig svensk översättning). År 1989 genomförde den dåvarande presidenten Carlos Andrés Perez, efter påtryckningar från Internationella Valutafonden (IMF), nyliberala ekonomiska reformer. Dessa slog hårt mot den offentliga sektorn: Allmänna sjukhus och välfärdsprogram privatiserades eller avskaffades helt, vilket ledde till kraftigt ökad fattigdom i det redan fattiga Venezuela. Hundratusentals människor gav sig ut på gatorna för att protestera mot reformerna. Reaktionen från myndigheterna blev hård, hundratals obeväpnade demonstranter sköts ihjäl av polisen under perioden februari-mars 1989, och undantagstillstånd infördes i hela landet. Massakern övertygade Chávez om att Perez demokratiskt valda regering var olaglig, och revolutionärerna i MBR-200, som hade fått förstärkning av unga officerare som motsatte sig Perez agerande under El Caracazo, satte planer i rörelse för att störta regeringen. Chávez fick under 1991 befäl över elitstyrkan Grupo Acciones de Comando, och det var den som skulle bli spjutspetsen i kuppförsöket mot Perez i februari 1992. Statskuppen misslyckades, vilket bland annat berodde på undermålig kommunikation mellan de militära enheterna. Innan Chávez gav upp fick han tillfälle att tala inför folket i samtliga venezolanska TV-kanaler, där han yttrade de berömda orden ”Vi har misslyckats, tills vidare.” Framträdandet skulle göra ett stort intryck på den venezolanska arbetar- och medelklassen, där han bland vissa sågs som en hjälte som vågat stå emot Carlos Andrés Perez regering. Efter statskuppen fängslades Chávez, men han benådades två år senare, efter hårda påtryckningar från allmänheten. Under Chávez tid i fängelse växte hans rykte bland folket, och hans berömda ”por ahora” (”tills vidare”) blev ett bevingat slagord bland många regeringskritiker på gatorna.

Vägen till presidentposten (1994-1998) 
Efter frigivandet 1994 gav sig Chávez ut på en turné till alla landets delar, där han besökte slumområden, deltog i lokala möten och försökte sprida budskapet om en ”ny demokratisk bolivarianism”, tänkt att bryta ned de gamla maktgruppernas monopol på makten, samt inkludera den tidigare exkluderade fattiga befolkningen i den politiska processen. Han misstroddes av delar av den venezolanska allmänheten - även delar av vänstern - vilka av tradition såg militärer som ett hot mot demokratin. I presidentvalet 1998 vann Chávez med 56,2% av rösterna. Hans närmaste konkurrent, Henrique Salas Römer, fick 39%.

Chávez som president

Översikt (1998-2010) 

Chávez' uttalade mål efter valvinsten 1998 var att eliminera fattigdomens strukturella rötter, att ta tag i det utbredda problemet med korruption samt inkludera den fattiga delen av befolkningen i den politiska processen. Politiskt hade Venezuela präglats av nyliberala reformer under större delen av 1980- och 1990-talet, vilka ledde till kraftigt ökad fattigdom och ökad maktkoncentration i den gamla elitens händer. Utrikespolitiskt grundlade han ett program baserat på latinamerikansk integration, samt en kraftig betoning på antiimperialism, vilket snabbt gjorde honom mycket impopulär bland vissa i nykonservativa kretsar i USA. Hans kraftigaste stöd fanns bland Venezuelas fattiga majoritet.

Chávez kallade sitt politiska projekt den bolivarianska revolutionen, vars syfte det är att införa "2000-talets socialism" (Socialismo del siglo XXI), och då inte bara i Venezuela utan i hela Latinamerika. Mottot är "Fäderneland, socialism eller döden" (Patria, socialismo o muerte).

Reformer 
Chávez har vunnit popularitet genom subventioner och fri sjukvård. Många fattiga venezolaner såg även Chávez som den första presidenten som representerade deras intressen. I presidentvalet år 2000 vann han med 59,76% av rösterna. År 2004 försökte oppositionen tvinga honom att avgå genom att utlysa en folkomröstning, där hans förtroende bland folket sattes på spel. Den omröstningen vann Chávez med 59% mot 40%.

Val och folkomröstningar 
I presidentvalet 2006 vann Chávez med 62,84% av rösterna över huvudopponenten Manuel Rosales, som fick 36,89%. Valet övervakades av OAS, Carter Center och Europeiska unionen, vilka certifierade valutgången. EU-observatörerna riktade dock kraftig kritik mot att offentligt anställda under arbetstid arbetade på kampanjen för Chávez,(p2 och p5 s.33 i rapporten), att statlig media öppet stödde Chávez, (p3. s.33 i rapporten), att valhemligheten bröts av valnämnder (p. 8 s 33 i rapporten), samt att hela 15% av vallokalerna inte mötte internationella krav (p. 10 s.33 i rapporten) Rapporten:

Chávez utlyste 2007 en omstridd folkomröstning om en ny konstitution, där presidenten bland annat ville ta bort omvalsbegränsningar i nationella och lokala val, införa förbud mot ”diskriminering på grund av sexuell läggning”, lagstifta om sex timmars arbetsdag samt att Venezuela i grunden skulle ses som en ”socialistisk stat”. Chávez förlorade folkomröstningen med 49% mot 51%. I februari 2009 vann Chávez en folkomröstning som enbart gällde möjlighet till omval i lokala och nationella val. Folkomröstningen bevakades på plats av utsända från USA:s utrikesdepartement, Europaparlamentet och icke-statliga North American Congress on Latin America, vilka meddelade omvärlden att omröstningen ”överlag var rättvis, transparent och fri från oegentligheter”.

Cancern (2011-2013) 
Chávez meddelade under sommaren 2011, efter att han akutopererats på Kuba den 10 juni, att han drabbats av cancer. Senare kom han att genomgå ytterligare tre operationer på Kuba under ett och ett halvt års tid. Chávez själv har anklagat USA för att vara skyldiga till att ge honom och andra sydamerikanska ledare cancer, och efter hans död uttalade sig hans vicepresident Nicolas Maduro i liknande banor. Den 5 mars 2013 avled Chávez på ett militärsjukhus i Caracas.

Kritik mot Chavez 
Kritiken under 2000-talet, från mindre delar av det venezolanska samhället, har täckt en rad områden. Redan tidigt anklagades han för att vara auktoritär och inkompetent, delar av den inhemska pressen har anklagat honom för censur, medan andra sektorer av samhället anklagade honom för att ignorera korruptionen och inte ta ordentliga tag för att förbättra sjukvården. Utländska oljebolag har beskattats hårdare, vilket, bland annat på grund av strejker och brist på resurser, har lett till en minskad oljeproduktion. Samtidigt har statens inkomster från oljan tredubblats, vilket har gett större möjligheter till satsningar inom den offentliga sektorn. Flera oljebolag har lämnat landet, medan andra stannade kvar för att skriva på nya kontrakt i mångmiljardklassen.

Statskupp 
Det största hotet mot Chávez regering kom dock i form av en statskupp i april 2002, som iscensattes av stora delar av oppositionen, många av de privata TV-kanalerna och delar av den venezolanska militären. Interimspresidenten, affärsmagnaten Pedro Carmona, sade sig representera landets affärsmän, och lovade att omedelbart stoppa regeringens sociala program efter maktövertagandet. Carmona hade stort stöd från chávezkritiska folkmassor på gatorna och vann omedelbart efter maktövertagandet stöd från USA. Efter 48 timmar störtades dock den nya interimsregeringen, då yngre officerare i den venezolanska militären, efter påtryckningar från massiva Chávezvänliga demonstrationer i Caracas, valde att vara lojala med den demokratiskt valda regeringen och konstitutionen. Under oroligheterna dödades flera Chávezanhängare då de gav sig ut på gatorna för att visa sitt stöd för presidenten. Många analytiker från USA menar dock att statskuppen var legitim, eftersom motståndet mot Chávez var så kraftigt i breda folklager.

Utrikespolitiska ställningstaganden

Latinamerika och USA
Chávez hade under sin tid vid makten knutit nära band med andra vänsterregeringar i Latinamerika, såsom Evo Morales i Bolivia, Rafael Correa i Ecuador, Lula da Silva i Brasilien, Raúl Castro på Kuba, Daniel Ortega i Nicaragua och Cristina Fernández de Kirchner i Argentina. Tillsammans har många av vänsterregeringarna bildat handelsblocket ALBA, som är tänkt att vara en motvikt till de hårt kritiserade frihandelsavtalen med USA. Hugo Chávez kallade projektet ”latinamerikansk integration”, vilket skulle syfta till att bryta USA:s hegemoni över kontinenten och öka tilltron och handeln mellan medlemsstaterna.

Parallellt har relationerna mellan USA och Venezuela blivit tämligen kyliga under Chávez tid vid makten. Chávez anklagade USA för att dels ha givit stöd till statskuppen 2002, och dels för att lägga sig i landets angelägenheter i form av donationer till oppositionspolitiker. USA, å andra sidan, kritiserade Chávez för den förda oljepolitiken – som har lett till dyrare olja för USA. USA såg även Chávez som en destabiliserande kraft i regionen.

Relationerna med Colombia har under perioder varit mycket spända. Colombia har anklagat Chávez för att ge stöd till FARC-gerillan, medan Venezuela anklagar Colombia för att gynna paramilitär aktivitet inom Venezuelas gränser. Länderna har även vid upprepade tillfällen brutit både handelskontrakt och diplomatiska förbindelser. I februari 2010, i samband med ett möte i Mexiko, visade dock båda länderna tecken på försoningsvilja. Vid en räd mot FARC, utförd av colombiansk militär på ecuadorianskt territorium i mars 2008, hävdade sig den colombianska regeringen ha beslagtagit dokument som visade att Chávez givit 300 miljoner dollar till organisationen. FARC-EP:s högste ledare Alfonso Cano tillbakavisade uppgifterna i augusti 2009. Interpol säger att innehållet är autentiskt och att dokumentens innehåll inte förändrats under sin handläggning av de colombianska myndigheterna. Enligt hemsidan Colombiareports.com som citerar Europapress, avseende ett utomstående fall, hävdar, i motsats till Interpols offentliga rapport, att en medlem i den colombianska säkerhetspolisen ska ha erkänt att filerna ändrades under de första dagarna i statens ägo. Denna källa erkänner dock uttryckligen Interpols rapport.

Vapen som Sverige sålt till Venezuela år 1985 har sedan hamnat i händerna på FARC-gerillan, och Sverige har sedermera helt avbrutit sin export av vapen, efter att man beslutat att inte godta Chávez förklaringar.

Samarbete med oljeproducenter
Vidare har Chávez knutit nära band med andra oljerika nationer världen över, såsom Iran och Libyen, där han öppet stödde Muammar al-Gaddafi under det folkliga upproret och libyska inbördeskriget 2011, med vilka han hoppades bilda en ekonomisk motvikt till USA. Förhållandet med Ryssland har också blivit kraftigt förstärkt under de senaste åren. Rysslands president Medvedev kallade samarbetet Ryssland-Venezuela ”en nyckelfaktor för säkerheten i regionen”,

Mellanöstern
I samband med Libanonkriget 2006 tog han ställning genom att kalla hem Venezuelas chargé d'affaires från Israel. Israel svarade med att kalla hem sin ambassadör från Venezuela.

Chávez tog avstånd från det folkliga upproret i Syrien och gav stöd till Baathpartiets regering under president Bashar al-Assad.

Övrigt
Han har även gett sig ut på långa turnéer jordklotet runt, där han bland annat har träffat Bill Clinton,  Aleksandr Lukasjenko, och Nicolas Sarkozy.

De sociala missionerna 
Chávez uttalade mål var att utradera fattigdomen i Venezuela. För detta ändamål hade hans regering sedan 2003 instiftat ett antal så kallade ”Bolivarianska Missioner”. Mission Robinson skulle lära unga och gamla venezolaner som inte har haft tillgång till ordentlig skolgång att lära sig läsa och skriva. Misión Ribas erbjuder gratis gymnasieutbildning till äldre ungdomar utan fullständig gymnasieutbildning. Unesco har beskrivit skolreformerna som ”lyckade” och konstaterar i en rapport att analfabetismen i Venezuela har utraderats. Mission Mercal är en landsomfattande varuhuskedja som säljer mat och andra produkter till kraftigt subventionerade priser. Misión Barrio Adentro erbjuder alla venezolaner gratis sjukvård i tre steg: Grundläggande vård, specialistvård och avancerad vård. Mission Guaicaipuro syftar till att säkerställa den venezolanska ursprungsbefolkningens rättigheter, medan andra, mer kontroversiella missioner som Mission Zamora, ger fattiga bönder rätt att expropriera storbönders mark, vilket har vållat kraftiga protester bland jordägare på den venezolanska landsbygden, vilka ansåg att Chávez ”visade bristande respekt för privat egendom”.  
Effekterna av Chávez’ missioner var omstridda. Kritiker menade att de positiva effekterna äts upp av korruption, inkompetens och ineffektiv byråkrati, medan förespråkare pekade på att fattigdomen i Venezuela minskade från 48,7% 1999 till 28,5% 2007, samtidigt som den så kallade ”extrema fattigdomen” minskade från 21,7% år 1999 till 8,5% under 2007. 2010 publicerade OAS, ECLEC och Världsbanken en gemensam rapport där resultatet skulle visa på att fattigdomen minskade ytterligare under perioden 2007-2009, från 28,5% 2007 till 23% år 2009. Venezuela har mellan 1998 och 2010 stigit i det s.k. "Human Development Index", från 101 plats 1998 till 79 plats 2009. Enligt tidskriften The Economist räknas Venezuela som en "hybridregim". Freedom House rankar Venezuela som en "demokrati med förhinder".

Chávez och media 
Chávez har genomfört flera förändringar av medielandskapet. Flera av dessa har begränsat tryck- och yttrandefriheten, bland annat har regeringskritiska radio- och TV-stationer stängts och TV-kanaler måste ibland avbryta sändningar för att istället sända Chávez tal. Chávez har under sin regeringstid försökt att främja bildandet av alternativa mediekanaler. Närradio, som ägs av lokala kvarter, har ökat från 50 stationer år 2002 till 300 år 2006. Syftet med lokalradion är, enligt kvartersorganisationerna, att människor i fattiga områden ska ha en möjlighet att nå ut med en åsikt och beskriva sin egen vardag. För att möjliggöra detta har regeringen lanserat en landsomfattande kampanj i mediekunskap, där tiotusentals människor har fått lära sig hur man använder en kamera, sänder i radio och redigerar oklippt material. Chávez har även startat tre nya public service-kanaler, bland dem kulturkanalen Vive TV, vars uttalade mål är att skildra "[L]atinamerika från latinamerikanernas eget perspektiv" och att "beskriva verkligheten ur de fattigas synvinkel". Public service-kanalerna har kritiserats av bl. a. Connie Mack IV, amerikansk kongressledamot från Republikanska partiet känd för sitt extrema motstånd mot Hugo Chávez, som har beskrivit kanalerna som "statskontrollerad antiamerikansk propaganda" och har föreslagit att USA borde använda radarstörningsteknik för att slå ut kanalernas sändningar.

Efter statskuppen mot regeringen 2002 hade förhållandet mellan Chávez och vissa av de inhemska TV-kanalerna blivit högst antagonistisk. TV-kanalen som har stått i centrum för regeringens uppmärksamhet, RCTV, hade en aktiv roll i planeringen och genomförandet av statskuppen mot Chávez. I januari 2010 stängde regeringen tillfälligt ned RCTV med hänvisning till Venezuelas medielagar, som kräver av TV-kanaler att de inte visar sex, våld och fult språk vid tidpunkter då barn är vakna. I februari 2010 registrerade sig RCTV med CONATEL och återfick därmed rätten att fortsätta sändningarna i hela Venezuela.

I juni 2010 utfärdades en häktningsorder för majoritetsägaren i Globovision, som tillsammans med bland annat Venevision och Televen är en av många regeringskritiska TV-kanaler i landet. Även hans son begärdes häktad. De flydde bägge till USA där de sades överväga att söka politisk asyl.

Kulturpolitik 
Chávez genomförde ett flertal reformer inom det kulturella området. Hans uttalade mål var att minska den amerikanska konsumtionskulturens inflytande i det venezolanska samhället, för att i stället ge företräde åt latinamerikanska och europeiska kulturyttringar. I december 2005 införde regeringen en lag om medias ansvarstagande som kräver av lokala radiostationer att 50% av musiken som spelas måste vara inhemsk folkmusik, vilket har lett till ett uppsving för folkmusiker som Simón Díaz. Chávez ökade även anslagen till bokcirklar och har låtit trycka upp hundratusentals exemplar av bland annat Miguel de Cervantes' Don Quijote och Victor Hugos Samhällets olycksbarn, vilka har distribuerats gratis bland befolkningen. Victor Garcia, en förlagsredaktör i Caracas, kritiserar samtidigt Chávez för att inte subventionera bokimporter: Hur kommer det sig att en regering som vill främja läsandet kan tillåta världens högsta bokpriser?. Chávez har även lanserat en landsomfattande kampanj för att höja ursprungsbefolkningens status. Bland annat har han föreslagit att vattenfallet Angelfallen parallellt borde benämnas Kerepakupai merú (Den djupaste platsens vattenfall), vilket är ursprungsbefolkningens namn på fallen. Han betonar dock att Angelfallen kommer att vara det officiella namnet även i framtiden. I juni 2009 introducerades en ny medialag som tvingar nationella kanaler att producera mer än 70 procent av sitt material i Venezuela samt att avbryta sändningar för att visa meddelanden från presidenten.

Ekonomisk politik 
Chávez ekonomiska politik hade sin grund i landets stora oljeresurser. Tack vare höjda skatter för utländska bolag som utvinner olja i Venezuela, samt nationaliseringar av delar av industrin, har den venezolanska staten mångdubblat inkomsterna från oljan. De statliga oljeintäkterna har ökat från 6 miljarder dollar årligen 1999, till 25 miljarder dollar årligen 2005. Pengarna har möjliggjort kraftigt ökade anslag för välfärdssatsningar inom sjukvård, infrastruktur, skola, m.m. Den statliga inblandningen inom det ekonomiska fältet växte under Chávezadministrationen. Anslagen till utbildning ökade från 3,4% av BNP 1998 till 5,1% 2006. Anslagen till sjukvården ökade markant från 1,8% av BNP år 2000, till 7,71% av BNP år 2006. Många analytiker menade dock att Venezuela måste bryta sitt beroende av oljeexporterna och istället satsa på andra delar av industrin, något som kritiker menar att Chávez delvis har misslyckats med. Konfiskering av privata affärer förekommer om de "stör samhället", vilket i praktiken innebär att om de inte följer prisbegränsningarna utsatta av regeringen beslagtas affären. Istället väljer många affärsägare att inte sälja något och hyllorna gapar tomma. I början av 2010 genomförde Venezuela en devalvering av valutan på 50%.

Kontroversiella uttalanden 
Hugo Chávez har ibland tagit till hårda ord mot högerledare. Som exempel kan nämnas att han kallade Tysklands förbundskansler Angela Merkel för nazist,

I september 2006 kallade Chávez George W. Bush för "djävulen". Han har flera gånger hotat att stoppa oljeleveranserna till USA om de lägger sig i landets affärer.

Han ska också ha kallat Spaniens premiärminister José María Aznar för fascist.

I samband med Libanonkriget 2006 gjorde Chavez uttalanden som jämförde Israel med Adolf Hitler och beskrev dess handlingar som ett "nytt Förintelsen", samt klandrade USA för deras engagemang och kallade det en terroriststat.

I samband med den amerikanska presidentvalskampanjen 2008 kallade Chavez presidentkandidaten Barack Obama för "el negro"¨("den svarte"), och vid Förenta nationernas klimatkonferens i Köpenhamn 2009 sade han att talarstolen luktade svavel, en anspelning på hans tidigare kommentarer om Bush.

Vid ett toppmöte mellan de latinamerikanska presidenterna i Cancún, Mexiko, i februari 2010, skrek Chavez till Colombias president Álvaro Uribe: ¡Vete al carajo! eller "dra åt helvete!".

Efter att den inter-amerikanska kommissionen för mänskliga rättigheter, en del av Organization of American States, i en 300 sidor lång rapport kritiserat Venezuela för brott mot de mänskliga rättigheterna, förklarade Chavez den 25 februari 2010, att Venezuela skall lämna kommissionen, att rapporten var "skräp", att kommissionen var en "maffia" och att kommissionens ordförande var "en skit".

Anklagelser om politiska fångar 
Enligt kritiker har Chávez låtit fängsla domaren María Lourdes Afiuni på falska anklagelser om korruption, för att hon inte häktade den misstänkte (bankmannen Eligio Cedeño), utan frigav honom villkorligt.

Den 12 juli 2010 arresterades politikern Alejandro Peña Esclusa på anklagelser för terrorism. Alejandro Peña själv hade påtalat i videofilmer på Internet att regeringen var i färd med att fabricera bevis mot honom, och vid husrannsakan bröt polisen mot lagen, men domaren dömde vid häktningsförhandlingen att det var befogat med motiveringen att den misstänkte annars kanske inte skulle kunna dömas. Av dessa skäl betraktas han allmänt bland regimkritiker som en politisk fånge som fängslats för att inte kunna delta i valkampanjen.

Det förekommer ett utbrett polis- och militärvåld samt trakasserier av MR-grupper och journalister i landet enligt svenska utrikesdepartementet.

Domstolsväsendet anses inte oberoende, rättssäkerheten är otillfredsställande och det råder utbredd korruption. Tortyr förekommer, och det finns uppgifter om utomrättsliga avrättningar. Även godtyckliga frihetsberövanden förekommer. Överbeläggning och utbrett våld försämrar de redan omänskliga förhållandena i landets fängelser.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Se även 
 Rosa vågen

Externa länkar 

Venezuelanska politiker under 1900-talet
Venezuelas presidenter
Män
Födda 1954
Avlidna 2013
Mottagare av Gaddafipriset för mänskliga rättigheter
Personer i Venezuela under 1900-talet
Personer i Venezuela under 2000-talet
Vänsterpopulism
Venezuelanska politiker under 2000-talet