kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Håkan Magnusson

För kungen  av Norge 1299–1319, se Håkon Magnusson. För andra betydelser, se Håkan Magnusson (olika betydelser).

Håkan Magnusson (no. Håkon VI Magnusson), född 1340, död 11 september 1380, var kung av Norge 1355–1380 och kung av Sverige 1362–1364, son till svenske kungen Magnus Eriksson och drottningen Blanka av Namur. Han samregerade med sin far över Sverige i två år, innan Albrekt av Mecklenburg kom till makten.

Biografi
Håkan Magnusson utsågs 1343 av de norska stormännen till kung av Norge. Under hans omyndighetstid skulle fadern och det norska rådet utöva regeringen. Håkan Magnusson blev myndig 1355 men kom inte att spela någon mer framträdande roll förrän efter den äldre brodern Eriks död 1359. Han uppträdde nu vid faderns sida i den konflikt med Danmark som följde Valdemar Atterdags erövring av Skåne 1360. En schism utbröt dock dem emellan 1361, och året därpå utsågs Håkan av de svenska stormännen till kung i Sverige. Han syntes dock åter ha försonats med fadern.

1363 gifte han sig med Valdemar Atterdags dotter Margareta, med vilken han 1359 trolovats. Trolovningen hade dock brutits i samband med konflikten 1360–1361, och ett nytt giftermålsavtal ingåtts med Elisabet av Holstein, som Håkan sedan bröt.

I de följande striderna mot mecklenburgarna vid deras usurpationssträvanden kämpade Håkan på faderns sida. I motsats til denne lyckades han undkomma nederlaget mot Albrekt av Mecklenburg i slaget vid Gataskogen 1365. Håkan lyckades behålla under sitt välde vissa delar av västra Sverige, men den svenska kronan måste han avstå till Albrekt. Senare ställdes han alltmer i skuggan av sin hustru, som tycks ha haft stort inflytande på hans regering.

Barn:
Olof, 1370–1387, kung av Danmark och Norge, gjorde anspråk på den svenska tronen, men dog ung i lunginflammation på Falsterbohus; med honom dog Bjälboättens kungliga gren ut.

Se även
 Sveriges historiska unioner
 Underhållsland

Fotnoter

Externa länkar 

Bjälboätten
Håkon 6
Håkan 2
Avsatta regenter
Personer i Sverige under 1300-talet
Personer i Norge under 1300-talet
Födda 1340
Avlidna 1380
Män
Elefant

Elefant (grekiska: elephas) är ett mycket stort däggdjur med snabel och betar. Den utgör nutidens största landdjur med en vikt som uppmätts till tio ton och en längd på över tio meter från snabelspets till svansspets.

I överförd betydelse syftar ordet på något stort eller klumpigt. Ordet finns i svenska språket sedan yngre fornsvensk tid.

Elefanter 

Elefanter är en familj inom däggdjursordningen snabeldjur och den enda familjen som inte dött ut. Familjen omfattar släktet Afrikanska elefanter med arterna skogselefant (Loxodonta cyclotis) och stäppelefant (Loxodonta africana) och släktet asiatiska elefanter med arten asiatisk elefant (Elephas maximus). På grund av tjuvjakten på elefantens betar, det begärliga elfenbenet, finns i Afrika numera (2016) endast 400 000 elefanter kvar och i Asien inte fler än 30 000 elefanter.

Djurfamiljen elefanter innefattar även de utdöda släktena mammutar (släkte med tio arter) och mastodonter (släkte med fem arter).

Uttryck och begrepp 
Elefant är ett också uttryck som används bildligt och i liknelser. I svenska språket finns följande redogörelse dokumenterad redan på 1600-talet: ”Aff flugan (göra) en Elephant, (dvs.) giöra stoort aff lijtet. (Grubb 1665).
Nedan listas fler uttryck med elefanter i svenska språket, kompletterat med syftningar:
 ”att fara fram som en elefant i porslinsbutik” – bete sig klumpigt
 "hennes elefant till man" – en stor och klumpig typ
 "göra elefanter av myggor" – i onödan förstora något
 "se de stora elefanterna dansa" – bli vittne till riktigt stora (bildligt sett) aktörer
 "elefanten i rummet" – den största och tydligaste orsaken till ett förhållande, som inte berörs i en diskussion
 "se skära elefanter" – hallucinera (pga. stort alkoholintag) och därför se synvillor

Arketyp 
Elefant är också i barnböcker arketypiskt förekommande för "djuret" elefant, på samma sätt som lejon, tiger eller räv.

Etymologi och avledningar
Ordet elefant finns belagt i svensk skrift sedan åtminstone 1538. Alternativa historiska stavningar inkluderar elifant eller eliphant (1690), elfant (1712) och olifant (1569). Den sistnämnda stavningen syftar under 2000-talet endast på det legendariska hornet med samma namn.

Fornsvenskans elefant hade motsvarigheter i danskans elefant, medellågtyskans ol(i)vant, nederländskans olifant, tyskans elefant, engelskans elephant och franskans éléphant. Alla dessa härrör från latinets elephas (genitiv elephantis) eller elephantus, dit det hämtats från grekiskans ἐλέφας (éléfas; gen. –φαντος, -phantos''). Möjligen är ordet ursprungligen inhämtat från något icke-indoeuropeiskt språk.

Andra ord med samma ursprung är olifant (signalhorn av elefantbetar) och elfenben (hornmaterialet i en elefantbete).

Se även 
 Sveriges första elefant
 Fem myror är fler än fyra elefanter
 Babar
 Elefantorden
 Vit elefant
 Elefanterna på Skansen
 Elefantiasis
 Elefantmannen
 Elephant

Referenser

Noter

Externa länkar 

 Fakta om elefanter på svenska
 

Elefanter
ZIF

ZIF kan syfta på:

 ZIF – en typ av sockel för integrerade kretsar, se Zero Insertion Force
Indisk elefant

Indisk elefant (ibland egentlig indisk elefant, Elephas maximus indicus) är en underart av den asiatiska elefanten (Elephas maximus) vilken lever på indiska halvön och andra regioner av det sydostasiatiska fastlandet. Den kan bli upp till 80 år gammal.

Den indiska elefanten beskrevs 1798 av Georges Cuvier som en självständig art med namnet Elephas indicus. Carl von Linné hade tidigare skildrat en elefant från Ceylon (idag Sri Lanka), i Systema Naturae från 1758 gav han arten det vetenskapliga namnet Elephas maximus. Frederick Nutter Chasen klassificerade 1940 populationen från fastlandet, populationen från Sri Lanka och en tredje population från Sumatra och Borneo (borneoelefant) som underarter till en enda art.

Att kalla alla asiatiska elefanter för "indisk elefant" är i ljuset av senare forskning inte längre korrekt.

Referenser

Elefanter
Kristian V av Danmark

Kristian V, född 15 april 1646, död 25 augusti 1699, var kung av Danmark och Norge från 1670 fram till sin död 1699. 

Kristian V var också svåger till den svenske kungen Karl XI, då han var äldre bror till dennes maka Ulrika Eleonora.

Biografi 

Han var son till kung Fredrik III av Danmark och Norge och dennes gemål, drottning Sofia Amalia, hertiginna av Braunschweig-Lüneburg från födseln.

Kristian fick en uppfostran som knappast gav honom någon djupare bildning, men djupt inpräntade hos honom högheten i hans blivande ställning som enväldig kung. Till naturen var han mild och godsint, samtidigt som han var intresserad av allehanda idrotter, och vann vid sin tronbestigning 1670 popularitet i breda befolkningslager. 

Som regent var han inte särskilt betydande och kom att vara beroende av sina rådgivare. Samtidigt var han rädd för att släppa ifrån sig makten, något som var en av orsakerna till Peder Schumacher Griffenfelds fall. På det militära området ledde Kristian själv sitt rikes arméer i det skånska kriget, där han visserligen uppträdde med tapperhet, men saknade de nödvändiga fältherreegenskaperna.

Han var den förste som besteg landets tron som enväldig arvkung. Under hans regeringstid avslutades arbetet med en ny samlad rikslagsstiftning, i och med tillkomsten av Danske Lov 1683 och Norske Lov 1687. Han förde en expansiv utrikespolitik, riktad främst mot Sverige och Gottorp.

Kristian V avled på Köpenhamns slott efter en jaktolycka i Jægersborg dyrehave.

Familj

Han gifte sig den 25 juni 1667 med Charlotta Amalia av Hessen-Kassel.

Barn inom äktenskapet:
 Fredrik (1671–1730), kung av Danmark och Norge 1699–1730
 Christian Vilhelm (1672–1673)
 Christian (1675–1695)
 Sofia Hedvig (1677–1735)
 Karl (1680–1729)
 Christiane Charlotte (död i späd ålder)
 Vilhelm (1687–1705)

Kristian V hade också ett stadigvarande förhållande till sin mätress Sophie Amalie Moth och med henne fick han fem utomäktenskapliga barn:
 Christiane Gyldenløve (1672–1689)
 Christian Wilhelm Gyldenløve (1674–1703)
 Sophie Christiane Gyldenløve (1675–1677)
 Anna Christiane Gyldenløve (1676–1677)
 Ulrik Christian Gyldenløve (1678–1719)

Anfäder

Noter

Källor

Externa länkar

Danmarks regenter
Norges regenter
Huset Oldenburg
Riddare av Strumpebandsorden
Födda 1646
Avlidna 1699
Män
Personer i skånska kriget
Personer i Danmark under 1600-talet
Deltagare i slaget vid Lund
Deltagare i slaget vid Landskrona
Mottagare av Elefantorden
Carlbergska stiftelsen

Carlbergska stiftelsen var en stiftelse som bildades i februari 1957 på grundval av en testamentarisk donation från Carl-Ernfrid Carlberg. Carlberg var ingenjör, officer, elitgymnast och under andra världskriget finansiär och utgivare av nazistisk propaganda.

Efter donatorns bortgång 1962 trädde stiftelsen i verksamhet. Stiftelsens uppgift var att dela ut pengar till Sveriges Nationella Förbund. Stiftelsen är numera upplöst. 

I april 1965 hittade reportrar vid tidningen Expressen en nedgrävd låda med vapen av äldre modell som kunde knytas till Björn Lundahl, som var aktiv inom stiftelsen. Expressen hävdade i en artikelserie att Carlbergska stiftelsen hade långtgående planer på en statskupp, att det fanns en större vapengömma och planer på mindre förintelseläger i Kessmansbo. Flera personer i stiftelsen anhölls och åtalades. Det visade sig emellertid att Expressens uppgiftslämnare var en känd mytoman och efter en kort polisutredning friades alla utom Björn Lundahl, som fick dagsböter för olaga vapeninnehav. Björn Lundahl stämde sedan Expressen med flera tidningar för förtal.   

År 1977 flyttade tidskriften Kommentar in i huset på Odengatan. På vinden fann man handlingar från Carlbergska stiftelsen och dess föregångare Samfundet Manhem, där de senare bland annat ägnade sig åt kartläggning av svenska judar under andra världskriget. Materialet överlämnades till Arbetarrörelsens arkiv.

Carlbergska stiftelsens arkiv spelar en betydande roll i journalisten Per Wikströms roman Det onda arvet (1997).

Noter

Organisationer bildade 1957
Nazism i Sverige
Stiftelser i Sverige
Gymniska förbundet

Gymniska Förbundet var en pronazistisk organisation som grundades 1928 av Carl-Ernfrid Carlberg. Den gav ut tidningen Gymn, med fokus på gymnastik och hälsa, som på sitt omslag 1932 beskrevs som en "Tidskrift för nordisk ras- och kulturförnyelse" med mottot "hälsa, karaktär, skönhet". Förbundet lades ned 1932, men var en föregångare till Samfundet Manhem.

Källor

Externa länkar
Lista över medarbetare 1929

Nazism i Sverige
Organisationer bildade 1928
Organisationer upplösta 1932
Manhemsförbundet

Manhemsförbundet var ett sällskap för patriotisk-moralisk uppfostran i götisk kristlig anda. Det stiftades i Stockholm den 18 november 1815 av skalden Carl Fredrik Dahlgren och A. J. D:son Cnattingius (sedermera kyrkoherde), vilka bägge då var lärare i Arvid August Afzelius' privatskola. 

Förbundet avsåg ursprungligen bara att främja "en närmare vänskaplig förening mellan några af lärarne och de bäste eleverna i Afzelii skola", men tog snart sikte på medlemmarnas införande i studiet av den fornnordiska litteraturen och växte småningom ut rätt långt utanför den ursprungliga kretsen. I början av 1816 invaldes den 23-årige Carl Jonas Love Almquist, då filosofie magister, informator i Stockholm och tjänsteman i ett par ämbetsverk. 

Han blev nästan omedelbart förbundets ordförande, och man gjorde upp en detaljerad studieplan, som avsåg att tillämpa de götiska idéerna på skolans område. Förbundets grader ordnades som skolklasser med flyttning och examina. Man studerade nordisk mytologi och sagolitteratur, Nordens äldsta geografi och historia, antikviteter, landskapslagar, folkvisor osv. Vid sammanträdena tog man i fråga om ceremonier och övriga anordningar delvis Götiska förbundet till mönster. Almquist utarbetade 1816 ett vidlyftigt förslag till fullständigare "organismus", vilket dock förkastades av översta graden, de äldres förbund, delvis eftersom man fruktade, att de högsta gradernas sammankomster skulle råka i kollision med konventikelplakatet. Förbundets provisoriska stadgar blev 1817 godkända av överståthållarämbetet, men organisationsarbetet hann aldrig bli fullt avslutat. 

1819 upprättades en filial i Uppsala av Manhemsbröder som var bosatta där. Almquists större organisationsplan publicerades av honom i "öfversedd och utvecklad" form 1820 (tillsammans med de äldre stadgarna) i Handlingar till upplysning i Manhemsförbundets historia (även intagen i hans Monografi, 1844-1845). Den var närmast ett utkast till nationell religiös uppfostringsplan för hela folket och innehöll flera snillrika idéer vid sidan av tämligen bisarra hugskott. Den anfölls häftigt av  Wallmark i Allmänna journalen, varpå följde ett svar från förbundets styrelse och en Adress till allmänheten av Almquist samma år. Sedan Almquists utbrytning 1820 förde förbundet ett tynande liv, och det kan anses ha upplösts 1823, då Dahlgren skänkte dess boksamling m.m. till en gymnasistförening i Linköping (sedermera Sällskapet för vitterhet och häfd).

Bland sina medlemmar räknade förbundet (utom Dahlgren, Cnattingius och Almquist) Anders Fryxell, Johan August Hazelius, Jonas Waern, Per Adolf Sondén, Jacob Branting, Emanuel Olde m. fl. män, som sedermera på skilda områden vann ett aktat namn. Johan Olof Wallin fungerade en kortare tid 1818 som dess ordförande.

En del av Manhemsförbundets protokoll förvaras i Kungliga biblioteket.

Se även
 Göticism

Källor

Organisationer i Sverige
Organisationer bildade 1815
Ugglan
Nationella arbetsförbundet

Nationella arbetsförbundet var en liten tyskvänlig organisation i Stockholm som år 1934 slogs samman med Sveriges nationella förbund.

Nationalism i Sverige
Ej längre existerande svenska ideella organisationer
Riksförbundet Det nya Sverige

Ej att förväxla med den konservativa tidskriften med samma namn, se Det nya Sverige.
Riksförbundet Det nya Sverige var en politisk organisation, först bildad som lokalförening i Uppsala 28 oktober 1930 med Per Engdahl som ledare, och omvandlad till riksförbund 1932. 

I november 1934 inbjöd förbundet till offentligt möte i Stockholm med "ordföranden i Riksförbundet Det Nya Sverige Per Engdahl" som talare över ämnet "Marxistisk diktatur eller nysvensk folkstat". Förbundet anordnade i februari 1936 i skuggan av det pågående andra italiensk-abessinska kriget ett diskussionsmöte under rubriken "Sverige och sanktionerna". Per Engdahl som representanten för "Det nya Sverige" påtalade Nationernas Förbunds oförmåga att förfara "då ett folk vuxit till i sådan utsträckning att dess behov av nya råvarukällor eller nya kolonisationsområden blivit en livsfråga" och kritiserade "utrikesledningens alltför målmedvetna engagemang i sanktionspolitiken och pressens hets mot Italien". 

1937 slogs det tidigare fascistiska Riksförbundet Det nya Sverige samman med Sveriges Nationella Förbund där Engdahl fick vice ordförandeposten. 

Men redan 1941 lämnade Engdahl och hans anhängare Sveriges Nationella Förbund och bildade de Nysvenska Rörelsen. Engdahls ideologiska linje präglade såväl riksförbundet som nysvenskarna, som därför utvecklade ett program som hämtade idéer såväl från italiensk fascism som tysk nazism. Enligt Engdahls egen mening var dock den utformade ideologin helt och hållet svensk, om än med utländska influenser.

Noter

Nazism i Sverige
Organisationer bildade 1930
Organisationer upplösta 1937
Stig Salming

Stig "Stygge Stigge" Salming, född 15 oktober 1947 i Salmi i Jukkasjärvi socken, Kiruna kommun, är en svensk före detta ishockeyspelare (back) och tränare. 

Stig Salmings moderklubb var Kiruna AIF, men han förknippas mest med Brynäs IF, som han spelade för under åren 1968 till 1981. Då vann han sex SM-guld. Han gjorde det avgörande målet i SM-finalen 1980 för Brynäs IF mot Västra Frölunda IF.

Han spelade 94 landskamper i ishockey och erhöll Stora Grabbars Märke med nummer 99. Under åren 1976 till 1978 var han uttagen i Sveriges "All-Star Team".

Salming var känd som en hårt spelande, tacklande försvarsspelare, något som motståndarlagen oftast fruktade. Vid världsmästerskapet 1976 i Katowice rök han samman med USA:s Lou Nanne och vid världsmästerskapet 1977 i Wien hade han en uppgörelse med bland annat Kanadas Phil Esposito. Under säsongen 1976–1977 var Salming Elitseriens mest utvisade spelare.

Efter sin aktiva karriär blev han ishockeytränare, bland annat för Brynäs under åren 1981 till 1987. 

Stig Salming är äldre bror till Börje Salming, och tillsammans spelade de båda för Brynäs IF 1970–1973. Han är också farbror till Bianca Salming.

Meriter 
VM-silver 1977
VM-brons 1975, 1976
VM-fyra 1978
Canada Cup fyra 1976
SM-guld 1970, 1971, 1972, 1976, 1977, 1980

Referenser

Externa länkar

Ishockeyspelare i Kiruna AIF
Ishockeyspelare i Brynäs IF
Svenska ishockeyspelare
Födda 1947
Mottagare av Stora grabbars och tjejers märke
Män
Levande personer
Svenska mästare i ishockey
Svenska idrottare under 1900-talet
Samer i Sverige
Personer från Jukkasjärvi socken
Spårvidd 891 mm

891 mm är den spårvidd som var den vanligaste för smalspår i Sverige. Spårvidden 891 mm är unik för Sverige eftersom den utgick ifrån tre svenska fot och därför kallas dessa järnvägar även för "trefotabanor". Idag återstår endast Roslagsbanan med förortstrafik nordost om Stockholm i reguljär trafik samt ett antal museijärnvägar.

Svenska järnvägar med 891 mm spårvidd

Reguljär trafik

Drivna som museijärnvägar

Omlagda till normalspår

Nedlagda 

Notera att man inte kan summera längderna och få summa smalspår som har funnits, eftersom vissa sträckor står flera gånger, då olika järnvägsbolag ägt sträckorna.

Referenser

Spårvidd 891 mm
Tidsaxel över Europeiska unionens historia

Tidsaxel för Europeiska unionen

 9 maj 1950 – Frankrikes utrikesminister Robert Schuman presenterar sin plan för ett europeiskt samarbete.
 18 april 1951 – Parisfördraget undertecknas av företrädare för Belgien, Luxemburg, Italien, Nederländerna, Frankrike och Västtyskland.
 23 juli 1952 – Parisfördraget träder i kraft och Europeiska kol- och stålgemenskapen upprättas.
 25 mars 1957 - Romfördragen undertecknas av företrädare för Belgien, Luxemburg, Italien, Nederländerna, Frankrike och Västtyskland.
 1 januari 1958 – Romfördragen träder i kraft och Europeiska ekonomiska gemenskapen och Europeiska atomenergigemenskapen upprättas.
1965–66 - Medlemmarna får vetorätt
1966 - Enighet om gemensam jordbrukspolitik
1967 - EEC, EURATOM och CECA slås ihop till EG

1973 - Nya medlemmar: Danmark, Storbritannien och Irland
1973 - Frihandelsavtal EG - EFTA
1974 - Europeiska rådet bestående av medlemsländernas stats- och regeringschefer bildas.
1979 - EMS: Den europeiska monetära systemet och korgvalutan ecu binder samman EG-valutorna.
1979 - Första direktvalen till Europaparlamentet

1981 - Grekland blir medlem.
1985 - Vitboken. Lista över tekniska handelshinder som förhindrar att det blir en äkta fri marknad.
1986 - Portugal och Spanien blir medlemmar.
1987 - Enhetsakten, EG:s första större fördragsändring. Majoritetsomröstningar införs i ministerrådet och Europaparlamentet får ökat inflytande.
1990 - Tyskland återförenas och den östra delen av Tyskland blir medlem.
1992 - Maastrichtfördraget undertecknas
1993 - Den 1 november träder Maastrichtfördraget i kraft.
1994 - Det tidigare samarbetet inom EG fortsätter och utvidgas till inom ramen för EU.
1995 - Finland, Sverige och Österrike blir medlemmar.
1997 - Amsterdamfördraget presenteras.
1999 - Den ekonomiska och monetära unionen, EMU, startar.

2000 - Grunden läggs för att göra EU:s ekonomi till den mest konkurrenskraftiga inom 10 år. Nicefördraget presenteras.
2002 - Den 1 januari börjar eurosedlar och euromynt att användas.
2004 - Den 1 maj blir Estland, Lettland, Litauen, Polen, Tjeckien, Slovakien, Ungern, Slovenien, Malta och Cypern medlemmar i EU.
2007 - Den 1 januari blir Rumänien och Bulgarien medlemmar.
2009 - Den 1 december träder Lissabonfördraget i kraft.
2013 - 1 juli blir Kroatien medlem i EU.
2020 - Storbritannien utträder ur EU.

 
Europeiska unionen
Lucas von Breda

Lucas von Breda  d.y. född 11 september 1726 i Stockholm, död 20 juni 1799 i Stockholm, var en svensk dispaschör vid sjöassuranskompaniet i Stockholm och konstsamlare. Gift 1753 med Johanna Cornelia Piper. Han var son till Lucas von Breda och far till Carl Fredric von Breda och Marie Charlotte von Breda (1762-1812). 

von Breda umgicks i konstnärskretsar, och var en god konstkännare. 1778 invaldes han i Konstakademien. von Breda beskrev svenska privata tavelsamlingar i Stockholms-Posten 1791-92 och utökade den av fadern ärvda tavelsamlingen.

Källor
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1939.

Noter

Vidare läsning 
 

Svenska dispaschörer
Födda 1726
Avlidna 1799
Män
Personer under gustavianska tiden
Ledamöter av Konstakademien
Personer från Stockholm
Johan Fredrik von Breda

Johan Fredrik von Breda, född 19 december 1788 i London, död 27 september 1835 i Stockholm, var en svensk målare. Han var son till Carl Fredric von Breda och bror till konstnären Adolph von Breda.

von Breda framträdde tidigt som konstnär. Han genomgick konstakademin och deltog från 1804 i dess utställningar med porträtt och landskap samt med kopior efter äldre mästare. Från 1813 utställde han flera historietavlor i den akademiska stilen som Hebe, Belisarius, Johannes evangelisten, Herkules på bålet, Priamos och Akilles med flera verk. 1815 övergick han till den götiska oppositionen mot akademin, men hans produktivitet minskade kort därefter. von Breda finns representerad vid bland annat Nationalmuseum i Stockholm  och vid Norrköpings konstmuseum.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1939.

Noter

Svenska målare under 1800-talet
Representerade vid Nationalmuseum
Representerade vid Norrköpings konstmuseum
Konstnärer från Stockholm
Födda 1788 
Avlidna 1835
Män