kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Dick Powell

Richard Ewing "Dick" Powell, född 14 november 1904 i Mountain View, Arkansas, död 2 januari 1963 i Los Angeles, Kalifornien, var en amerikansk skådespelare, filmproducent, filmregissör och sångare.

Efter en karriär som änglalik sångare i en rad musikalfilmer på 1930-talet, genomgick han i mitten av 40-talet en total förvandling och blev populär i tuffa roller, ofta som privatdetektiv.

Powell avled 1963 av cancer som en av ett stort antal skådespelare och inspelningspersonal vilka var med vid inspelningen av filmen Erövraren där Powell var regissör. Den inspelades 1956 i Utah, nära ett atomtestområde.

Dick Powell var gift tre gånger, i det första äktenskapet med Mildred Maund, i det andra med Joan Blondell och i det tredje med June Allyson.

Filmografi i urval 
Som skådespelare

 1933 – 42:a gatan
 1933 – Gold Diggers of 1933
 1933 – Footlight Parade

 1934 – Flirtparaden
 1935 – Gold Diggers of 1935
 1935 – En midsommarnattsdröm
 1937 – Gold Diggers of 1937
 1937 – On the Avenue
 1938 – Kjol- och rackartyg
 1940 – Jul i juli
 1944 – Det hände i morgon
 1944 - Mord, min älskling! (som privatdetektiven Philip Marlowe)
 1945 – Det enda vittnet
 1947 – Johnny O'Clock
 1948 – Opium
 1948 – De förrymdas legion
 1951 – Panik på nattexpressen
 1952 – Illusionernas stad

Som regissör
 1956 – Erövraren

Externa länkar 

 
 Dick Powell på Find a Grave

Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska TV-skådespelare
Amerikanska sångare
Musiker från Arkansas
Personer från Mountain View, Arkansas
Födda 1904
Avlidna 1963
Män
Sjöelefanter

Sjöelefanter (Mirounga) är ett släkte inom familjen öronlösa sälar med två stora liknande arter. Den nordliga sjöelefanten (Mirounga angustirostris) vid västkusten av Nordamerika och den sydliga sjöelefanten (Mirounga leonina) på öar och kuster runt Antarktis.

Utseende 

Typiskt för sjöelefanter är nosen hos hannen som är väldigt stor och liknar en snabel. Unga hannar har den inte. Först efter åtta år är nosen fullt utvecklad. Under parningstiden blir snabeln större när hannen andas mycket luft.

Hannar är markant större än honor. En hanne är vanligen 4,0 till 6,0 meter lång och en hona bara 2,0 till 3,0 meter. Hannen kan nå en vikt av 3500 kg och en hona maximalt 900 kg. Den maximala storleken är större hos sydlig sjöelefant jämfört med den nordliga arten. Skillnaden är dock liten.

Levnadsstil 

Utanför parningstiden lever sjöelefanter ensamma, men under parningstiden bildar de stora flockar med en hanne per 10 till 20 honor. Mellan hannarna utkämpas häftiga strider och de svaga hannarna måste flytta till flockens kant. Men de försöker alltid att komma tillbaka. Parningen sker ungefär en vecka efter födseln av de unga sälarna. Många ungar dör när de hamnar mellan kämpade hannar.

Som föda tar sjöelefanter fiskar och blötdjur. Därför dyker de vanligen till ett djup av 250 till 700 meter. Det maximala registrerade djupet är 1250 meter för den nordliga arten och 1430 meter för den sydliga arten. Före dykningen sparar sjöelefanten mycket syrgas i sitt blod. Som naturliga fiender har sjöelefanter späckhuggaren och hajar.

Nordlig sjöelefant 

Denna art fanns tidigare utefter hela Nordamerikas västkust från Alaska till Kalifornien. Under 1800-talet utsattes sjöelefanter för hård jakt för deras trans skull. Ett tag trodde man att sälarten var utdöd, men på den mexikanska ön Guadalupe hittade man senare en flock med ungefär hundra djur. Flocken fridlystes, och beståndet ökade. Under 1930-talet etablerade sig en koloni på de kaliforniska Channel Islands. Populationen har nu ökat med omkring 15% och har spridits till Vancouver Island. Nu anses arten inte längre hotad.

Sydlig sjöelefant 

Sydliga sjöelefanter finns huvudsakligen på öar runt Antarktis som Sydgeorgien, Prins Edwardöarna, Kerguelen och Heard- och McDonaldöarna. Utanför parningstiden vandrar några djur till Sydafrikas, Sydamerikas, Australiens eller Nya Zeelands kuster. Sydliga sjöelefanter blev vid 1800-talet också jagade men arten var aldrig så starkt hotad som den Nordliga sjöelefanten. Beståndet uppgår till omkring 750 000 individer, med mer än hälften på Sydgeorgien.

Galleri

Referenser

Externa länkar 

Öronlösa sälar
Too Much Pressure

Too Much Pressure är den brittiska musikgruppen The Selecters debutalbum, släppt februari 1980 på skivbolaget 2 Tone Records. Det brukar räknas som ett av de bästa ska revival-albumen. Många av gruppens kändare kompositioner som "Three Minute Hero", "Too Much Pressure" och deras version av James Bond-temat återfinns här. Originalalbumet saknade ursprungligen deras hitlåt "On My Radio", som dock är inkluderad på CD-återutgivningarna från skivbolaget Captain Mod.

Låtlista
Sida 1
"Three Minute Hero" (Neol Davies) – 3:00
"Everyday (Time Hard)" (George Agard, Jackie Robinson, Sidney Crooks) – 3:10
"They Make Me Mad" (Pauline Black, Desmond Brown) – 2:46
"Missing Words" (Davies) –  3:20
"Danger" (The Selecter) – 2:37
"Street Feeling" (Davies) – 3:09
"My Collie (Not a Dog)" (Johnny Roberts, Robert Spencer) – 2:42

Sida 2
"Too Much Pressure" (Davies) – 3:47
"Murder" (Owen Silvera, Leon Silvera) – 2:39
"Out on the Streets" (Davies) – 4:24
"Carry Go Bring Come" (Justin Hinds) – 2:53
"Black and Blue" (Black) – 3:15
"James Bond" (Monty Norman) – 2:13

Cover-versioner 
Fem spår på albumet är cover-versioner:
"Everyday (Time Hard)" blev ursprunglig inspelat av The Pioneers under namnet "Time Hard".
"My Collie (Not A Dog)" är en version av Millie's hitlåt "My Boy Lollipop". Texten är ändrat och handlar om cannabis.
"Murder" inspelades först av Leon and Owen.
"Carry Go Bring Come" blev en hit för Justin Hinds 1963.
"James Bond" är det klassiska James Bond-temaet till Monty Norman som Roland Alphonso gjorde en ska-version på.

Medverkande
The Selecter
Pauline Black – sång 
Neol Davies – gitarr 
Arthur 'Gaps' Hendrickson – sång 
Compton Amanor – gitarr 
Charley Bembridge – trummor 
Charley Anderson – basgitarr 
Desmond Brown – orgel, keyboard 

Bidragande musiker
Joe Reynolds – saxofon
Rico Rodriguez – trombon
Dick Cuthell – trumpet
Hillfields Boys – kör

Externa länkar
Discogs.com

Musikalbum 1980
Brittiska debutalbum
Jungfrau

Jungfrau, berg i Berner Oberland i Schweiz. Toppen som når 4 158 m ö.h. ligger i kantonen Bern, men sydsluttningen ligger i Valais. Jungfrau ligger i Aletsch-glaciären. Området är ett världsarv sedan 2001 med utökad area 2007.

Referenser

Externa länkar 

Berg i Bern (kanton)
Berg i Alperna
Världsarv i Schweiz
Världsarv inskrivna 2001
Bad Manners

Bad Manners är ett engelskt ska revival-band som hade nio hits i Storbritannien, bland andra "Just A Feeling", "Special Brew", "Simsom And Delila", "My Girl Lollypop" och "Can Can". Sångaren Buster Bloodvessel (född Douglas Trendle), väckte framför allt genom sitt utseende (stor, rakad skalle, ibland lik en jättebaby) men också genom sin röst stor uppmärksamhet. Bad Manners bildades 1976, dvs redan några år innan den brittiska ska-vågen kom. Bandmedlemmarna träffades redan när de gick tillsammans i grundskolan Woodberry Down nära Manor House i norra London.

Den första LP-skivan, Ska 'n' B spelades in 1978/1979 och släpptes 1980 på Magnet Records. Bandmedlemmarna var Fatty "Buster Bloodvessel" (sång), Andrew Marson (saxofon), Martin Stewart (keyboard), Louise Alphonso (gitarr), Paul Herman (trumpet), Winston Bazoomies (munspel), Brian Tuitt (trummor), David Farren (bas) och Chris Kane (saxofon). LP:n innehöll bland annat låtarna "Fatty Fatty" och "Ne-Ne-Na-Na-Na-Na-Nu-Nu", som blivit något av ett kännetecken för bandet och Buster Bloodvessel och som finns med i alla live-uppträdanden som bandet ger.

Bad Manners gav inte, som flera av de andra ska revival-banden, ut sina album på skivbolaget 2 Tone Records, men hörde likväl till 2 Tone-genren (och den sub-kultur som växte fram). Bandet kom också från London, medan denna, den andra vågen av ska föddes i Coventry och övriga mellersta England. Bad Manners var som mest populärt åren 1979 – 1983 och hade i likhet med andra ska revival-band som The Specials, The Selecter, The Beat, Madness och The Bodysnatchers singlar som klättrade på den brittiska hitlistan under dessa år. Därefter upplöstes de flesta av de brittiska ska-banden (på grund av det växande intresset för andra musikstilar), men Bad Manners fortsatte att spela.

När en tredje "ska-våg" startade när de som tyckte om reggae i Nordamerika i större skala upptäckte musikstilen ska samt rocksteady, gick även de brittiska ska-banden en ny vår till mötes. Från och med 1990 har flera av de brittiska ska-banden i omgångar börjat spela igen, i nya grupperingar och konstellationer Medlemmarna har i flera fall hoppat mellan banden.

Diskografi 
Album

Live and Loud (1987)

Singlar (topp 100 på UK Singles Chart)
"Ne-Ne Na-Na Na-Na Nu-Nu" (1980) (#28)
"Lip Up Fatty" (1980) (#15)
"Special Brew" (1980) (#3)
"Lorraine" (1980) (#21)
"Just A Feeling" (1981) (#13)
"Can Can" (1981) (#3)
"Walking In The Sunshine" (1981) (#10)
The R'n'B Party Four (EP) (1981) (#34)
"Got No Brains" (1982) (#44)
"My Girl Lollipop" (1982) (#9)
"Samson And Delilah" (1982) (#58)
"That'll Do Nicely" (1983) (#49)

Noter

Externa länkar 

Bad Manners på MySpace
Bad Manners på allmusic.com
Diskografi på Discogs

Brittiska musikgrupper
Brittiska reggaegrupper
Musikgrupper bildade 1976
Undead

Undead är ett livealbum av Ten Years After utgivet 1968 på skivbolaget Deram. Albumet spelades in på Klooks Kleek, Railway Hotel, West Hampstead, London. Vill man höra hur typisk brittisk bluesrock låter är det här albumet inget dumt alternativ. Här finns gruppens genombrottslåt "I'm Going Home", och albumet blev deras första att listnoteras, både på Englands albumlista och Billboardlistan i USA.

Låtlista

LP-version
"I May Be Wrong, But I Won't Be Wrong Always" (Chick Churchill, Alvin Lee, Ric Lee, Leo Lyons) – 9:49
"Woodchopper's Ball" (Joe Bishop, Woody Herman) – 7:21
"Spider In My Web" (Alvin Lee) – 7:36
Medley: – 5:27
a) "Summertime" (George Gershwin)
b) "Shantung Cabbage" (Ric Lee)
"I'm Going Home" (Alvin Lee) – 6:36

CD-version utgiven 2002

"Rock Your Mama" (Alvin Lee) – 3:46
"Spoonful" (Willie Dixon) – 6:23
"I May Be Wrong, But I Won't Be Wrong Always" – 9:49
Medley: – 5:27
a) "Summertime" 
b) "Shantung Cabbage" 
"Spider In My Web" – 7:36
"Woodchopper's Ball" – 7:21
"Standing at the Crossroads" (Robert Johnson) – 4:10
Medley: – 17:04
a) "I Can't Keep From Crying, Sometimes" (Al Kooper) 
b) "Extension On One Chord" (Chick Churchill, Alvin Lee, Ric Lee, Leo Lyons) 
c) "I Can't Keep From Crying, Sometimes" (Al Kooper) 
"I'm Going Home" – 6:36

Medverkande 
Alvin Lee — sång, gitarr
Chick Churchill — orgel
Leo Lyons — bas
Ric Lee — trummor

Listplaceringar 
Billboard 200, USA: #115
UK Albums Chart, Storbritannien: #26

Källor

Externa länkar 
Albumets utgåvor på Discogs

Musikalbum 1968
Album av Ten Years After
Livealbum
SECU

Stora Enso Cargo Unit, även kallad StoraBox, är en lastbärare i Stora Ensos transportsystem BasePortSystem, även kallat NETSS (North European Transport Supply System).

En SECU ser ut som en vanlig ISO-container men är ungefär en meter högre och bredare. Den mäter 13,8 x 3,6 x 4,4 m. Den har också fötter som förenklar åtkomst underifrån. Alla SECU:er är försedda med RFID-sändare som snabbt och automatiskt kan identifiera varje behållare i lastsystemet. Lastkapaciteten är 79,500 ton för manuella boxar och 78,440 ton för automatiska.

För transport av SECU:er krävs speciellt anpassade fartyg, järnvägsvagnar, och hamnanläggningar. De kan också transporteras med vanliga lastbilsfärjor om det finns ett specialfordon i hamnen. De kan inte gå med lastbil eftersom de är för breda och tunga. Detta till skillnad från en vanlig ISO-container, som är gjord för att passa båtar, tåg och lastbil i alla länder, även om det blir onödiga marginaler till tågens maxvikt. 

Stora Enso använder mest hamnarna i Kotka, Göteborg, Zeebrugge, Tilbury och Immingham för dessa transporter. Green Cargo kör tåg på 3 000 ton med SECU, ett av Sveriges tyngsta godståg (de tyngsta är malmtågen på Malmbanan), bland annat Falun-Kil-Göteborg.

SECU tillverkas av Nantong CIMC-Smooth Sail Container Co Ltd och monteras av Cronos Container Scandinavian AB.

Externa länkar
Sgmns-w – boggivagn för specialcontainers, "Stora Enso Cargo Unit"

Godstransport
Sveriges Grand Prix 1978

Sveriges Grand Prix , officiellt IX Grand Prix of Sweden, var en Formel 1-tävling som hölls den 17 juni 1978 på Scandinavian Raceway i Anderstorp i Sverige. Det var det åttonde av sexton lopp ingående i Formel 1-säsongen  och kördes över 70 varv. Detta var det sista av sammanlagt sex F1-lopp som kom att köras på Anderstorp. Loppet vanns av Niki Lauda för Brabham, tvåa blev Riccardo Patrese för Arrows, och trea blev hemmaföraren Ronnie Peterson för Lotus.

Resultat
 Niki Lauda, Brabham-Alfa Romeo, 9 poäng
 Riccardo Patrese, Arrows-Ford, 6
 Ronnie Peterson, Lotus-Ford, 4
 Patrick Tambay, McLaren-Ford, 3
 Clay Regazzoni, Shadow-Ford, 2
 Emerson Fittipaldi, Fittipaldi-Ford, 1
 Jacques Laffite, Ligier-Matra
 James Hunt, McLaren-Ford
 Gilles Villeneuve, Ferrari
 Carlos Reutemann, Ferrari
 Hans-Joachim Stuck, Shadow-Ford 
 Hector Rebaque, Rebaque (Lotus-Ford) 
 Jochen Mass, ATS-Ford
 Rolf Stommelen, Arrows-Ford
 Keke Rosberg, ATS-Ford

Förare som bröt loppet
 Arturo Merzario, Merzario-Ford (varv 62, för få varv)
 Mario Andretti, Lotus-Ford (46, motor)
 Alan Jones, Williams-Ford (46, hjul)
 Patrick Depailler, Tyrrell-Ford (42, upphängning)
 Jean-Pierre Jabouille, Renault (28, motor)
 John Watson, Brabham-Alfa Romeo (19, snurrade av)
 Jody Scheckter, Wolf-Ford (16, överhettning)
 Didier Pironi, Tyrrell-Ford (8, olycka)
 Vittorio Brambilla, Surtees-Ford (7, olycka)

Förare som ej kvalificerade sig
 Rupert Keegan, Surtees-Ford 
 Brett Lunger, BS Fabrications (McLaren-Ford) 
 Jacky Ickx, Ensign-Ford

VM-ställning

 

Sport i Sverige 1978
1978
Centralschweiz

Centralschweiz eller (tyska: Zentralschweiz eller Innerschweiz) är en region i centrala Schweiz bestående av kantonerna  Uri, Schwyz, Unterwalden, Luzern och Zug. Huvudort i regionen är Luzern. Centralschweiz är en av Schweiz storregioner. Den hör till den statistiska områdeskategorin NUTS-2.

Se även 
 Urkantonerna
 Vierwaldstättersjön
 Schweiziska mittlandet

Externa länkar 

Schweiz geografi
David Clelland

David Gordon Clelland, född 27 juni 1943 i Gateshead, är en brittisk Labourpolitiker. Han var parlamentsledamot för valkretsen Tyne Bridge från 1985, då han vann ett fyllnadsval, till 2010. Innan dess var han ledare för Gatesheads distriktsfullmäktige. Han var whip från 1995 till 2001.

Födda 1943
Brittiska parlamentsledamöter
Män
Levande personer
Geoffrey Clifton-Brown

Sir Geoffrey Robert Clifton-Brown, född 23 mars 1953 i Cambridge i Cambridgeshire, är en brittisk konservativ politiker. Han var 1992–1997 ledamot av underhuset för Cirencester and Tewkesbury och är sedan 1997 ledamot för The Cotswolds.

Referenser

Externa länkar 

 Officiell webbplats

Brittiska underhusledamöter
Personer från Cambridge
Födda 1953
Män
Levande personer
Taxi (TV-serie)

Taxi är en amerikansk komediserie som sändes i amerikansk TV mellan 1978 och 1983.

Serien handlar om några taxichaufförer som arbetar för Sunshine Cab Company i New York, och om deras ohövliga chef Louie De Palma, spelad av Danny DeVito. Många av historierna gick ut på att karaktärerna ville uppnå någonting annat i livet än att köra taxi, vilket fick serien att gå hem hos vanliga arbetare. Serien tacklade ofta problem som karaktärerna drabbades av, exempelvis drogberoende, att vara ensamstående förälder eller att vara bisexuell.

Förutom Danny DeVito medverkade även Judd Hirsch som Alex Reiger, Marilu Henner som Elaine O'Connor-Nardo, Tony Danza som Tony Banta, Andy Kaufman som Latka Gravas, Jeff Conaway som Bobby Wheeler och Christopher Lloyd som Jim Ignatowski, bland andra.

Taxi är en av de mest populära komediserier som någonsin sänts. Den har blivit nominerad till 31 Emmys och vunnit 18. Serien nominerades även till 25 Golden Globes, varav den vann 4.

Externa länkar
 

Engelskspråkiga TV-serier
Amerikanska komediserier på TV
TV-seriestarter 1978
TV-serieavslutningar 1983
New York i fiktion
Amerikanska TV-serier från 1970-talet
Amerikanska TV-serier från 1980-talet
Nivelles

Nivelles (nederländska: Nijvel) är en stad och kommun i provinsen Vallonska Brabant, Belgien. Nivelles hade 28 027 invånare per 1 januari 2016.
Nivelles är huvudort för Arrondissement de Nivelles, som omfattar samtliga 27 kommuner i Vallonska Brabant.

Externa länkar 
 Officiell webbplats för Nivelles kommun

Orter i Vallonien
Kommuner i Vallonska Brabant
Platser med del av helgons kropp
Dagestan

Dagestan (ryska: Дагестан) är en delrepublik i Ryssland och är belägen i norra Kaukasien, väster om Kaspiska havet. Den har en yta på 50 300 km² och nästan 3 miljoner invånare. Huvudstaden är Machatjkala och andra stora städer är Chasavjurt, Derbent och Kaspijsk. Dagestans president var länge Magomedali Magomedov men efter Rysslands president Vladimir Putins förordan ersatte Muchu Alijev honom efter att 20 februari 2006 ha godkänts av Dagestans parlament. Sedan 2018 är Vladimir Vasil'jev ledare för delrepubliken. Under 90-talet ledde konflikten i angränsande Tjetjenien till en invasion av Dagestan.

Folkgrupper 
Dagestan bebos av ett antal olika folkgrupper. Befolkningen är till största delen muslimer, främst sunni med också i mindre utsträckning shia. Ett visst antal av folkgrupperna räknas som autoktona medan andra räknas som invandrade.

Autoktona 
Avarer
Darginer
Lezginer
Kumyker
Nogajer
Rutuler
Tabasaraner
Azerbajdzjaner

Invandrade 
Ryssar

Källor

Externa länkar

Se även 
 Dagestans flagga
 Dagestans statsvapen

Kaukasien
Machatjkala

Machatjkala (Махачкала́ på ryska, МахIачхъала på avariska) är en stad i södra Ryssland och är huvudstad i delrepubliken Dagestan. Staden är belägen vid Kaspiska havets västra stand och platsen för Machatjkala stora moské. Folkmängden uppgår till cirka 580 000 invånare vilket gör den till den största staden i det Nordkaukasiska federala distriktet. Befolkningen är multietnisk med avarer och laker som största grupper.

Machatjkala grundades som Petrovskoje befästning 1844 och 1857 döptes staden om till Petrovsk. Stundtals under ryska inbördeskriget hölls staden av anti-bolsjevikiska trupper och fick då namnet Sjamil-kala för att hedra Imam Sjamil (1797–1871). Sedan Sovjetunionens fall har staden, liksom delrepubliken, varit utsatt för islamska rebeller.

Administrativ indelning 
Machatjkala är indelat i tre stadsdistrikt:

Utöver detta så administrerar staden åtta urbana orter utanför stadsgränsen samt några landsbygdsorter och annan landsbygd. De urbana orterna är (med invånarantal 1 januari 2015) Alburikent (12 653), Kjachulaj (7 292), Leninkent (16 027), Novyj Kjachulaj (10 038), Semender (13 777), Sjamchal (11 881), Sulak (8 649) och Tarki (15 443). De största landsbygdsorterna är (med folkmängd 14 oktober 2010) Novyj Chusjet (11 371) och Sjamchal-Termen (10 260). Det område som administreras av Machatjkala hade 545 258 invånare 2002, 696 885 invånare vid folkräkningen 2010, och 710 880 invånare i början av 2015.

Sport 
FK Anzji Machatjkala är Machatjkalas lokala fotbollslag. De spelar i den ryska högstaligan Ryska Premier League.

Källor

Externa länkar 

Orter i Dagestan
Städer i Ryssland
Streymoy

Streymoy (danskinspirerad äldre namnform: Strømø) är den största – 373,5 km² – och mest befolkade ön på Färöarna. Huvudstaden Torshamn (Tórshavn) ligger på Streymoy, som år 2015 hade 22 600 invånare. Ön ligger centralt i ögruppen.

Natur och geografi
Streymoy är avlångt format och sträcker sig i en ungefärlig nordvästlig till sydöstlig riktning med en längd på cirka 47 kilometer och bredd på omkring 10 kilometer. Det finns två djupa fjordar i sydöst: Kollafjørður och Kaldbaksfjørður.

Ön är bergig, framför allt i nordväst, med den högsta punkten Kopsenni (789 meter över havet). Det nordvästra området domineras av klippor på över 500 meters höjd över havet.

Några andra berg är Sneis (747 m ö.h.), Bøllufjall (658 m ö.h.), Húgvan (674 m ö.h.), Lágafjall (663 m ö.h.), Múlin (663 m ö.h.), Núgvan (667 m ö.h.), Stígarnir (710 m ö.h.), Víkartindur (703 m ö.h.) och Mosarøkur (756 m ö.h.). 

Som på övriga Färöarna finns det ett flertal mindre strömmar och sjöar. Det 140 meter höga Fossá på norra Streymoy (mellan Hvalvík och Haldarsvík) är Färöarnas högsta vattenfall. Ön är i stort sett trädlös och bevuxen med gräs.

Streymoy är skilt från den närbelägna Eysturoy, den näst största ön på Färöarna, genom ett litet sund vid Sundini i öst. I väster ligger ön Vágar med Färöarnas enda flygplats, och i söder ligger ön Sandoy. Den södra punkten på Streymoy är omgiven av de tre små öarna Koltur, Hestur och Nólsoy.

Befolkning och samfärdsel
Det fanns 2015 omkring 22 600 invånare på ön, vilket utgör mer än 40 procent av det totala invånarantalet på Färöarna. Den större delen av invånarna bor i Torshamn, som har omkring 15 000 invånare. Vid sidan om sin roll som säte för regeringen finns där också den största hamnen, ett universitet och ett kommersiellt centrum för ögruppen.

Andra viktiga orter inkluderar Vestmanna, tidigare färjehamn i väst, Kollafjørður i centrum och de mindre orterna Saksun och Tjørnuvík i norr. Kirkjubøur, belägen på den södra delen av ön, var tidigare en egen stad och hade under medeltiden ett eget stift.

Kommunikationer
Alla orter är sammanbundna via vägar. Huvudvägen till Torshamn norrifrån går bland annat genom en 2,8 kilometer lång tunnel. Förbindelsen med ön Eysturoy går över en bro över det smala Sundinisundet. Sedan 2002 sammanbinder en 4 kilometer lång undervattenstunnel Streymoy med Vágar, och därmed ingår de tre huvudöarna i Färöarna i ett gemensamt vägnät.

Streymoy besöks av en färja i reguljär trafik som åker till öarna Sandoy och Suðuroy. Under sommaren finns en färja som går från Torshamn till Hanstholm i Danmark, Lerwick på Shetlandsöarna (Skottland i Storbritannien), Bergen i Norge och Seyðisfjörður på Island.

Bildgalleri

Referenser

Externa länkar

 Fotografier

Öar i Streymoyar sýsla
Hassanal Bolkiah

Sultanen av Brunei omdirigerar hit. Se även Lista över Bruneis sultaner.

Hassanal Bolkiah Mu'izzadin Waddaulah, född 15 juli 1946 i Bandar Seri Begawan, är sultan av Brunei sedan 5 oktober 1967 då hans far Omar Ali Saifuddin III abdikerade. Hans släkt har styrt landet sedan 1400-talet och Hassanal Bolkiah är den 29:e sultanen. Sultanen styr landet enväldigt och är en av världens rikaste män.

Sultanen fick sin utbildning i Malaysia och under en period vid Royal Military Academy Sandhurst i Storbritannien innan han återvände till Brunei för att bli sultan. Förutom att vara statschef innehar han även flera ministerposter, bland annat premiärminister, finansminister och försvarsminister.

Sultanen har två fruar. Hans första hustru är Raja Isteri Pengiran Anak Hajah Saleha. Han var tidigare även gift med Mariam Abdul Aziz men skildes från henne 2003. År 2005 gifte han sig istället med Azrinaz Mazhar Hakim. Hans tre fruar har givit honom fem söner och sju döttrar. Hans äldste son, Al-Muhtadee Billah Bolkiah (född 1974) är Bruneis kronprins.

År 1991 införde sultanen en konservativ muslimsk ideologi i landet. 2004 återöppnade han parlamentet efter att det varit upplöst i 20 år. Något val för att utse parlamentsledamöter har dock inte hållits.

Sultanen har varit indragen i en långdragen dispyt med sin bror prins Jefri, tidigare finansminister, som han anklagat för att ha förskingrat miljardsummor. Dispyten ska ha avslutats 2009 efter att ha pågått i över tio år. Enligt rapporter ska sultanen själv ha använt flera miljarder av statskassan för eget bruk. Han är känd för sin stora samling av ungefär 7.000 sport- och lyxbilar, varav många är unika och specialbyggda särskilt för honom. Han bor i palatset Istana Nurul Iman, världens största bebodda palats med 1 788 rum.

Utmärkelser

Referenser 

Bruneier
Sultaner
Födda 1946
Män
Levande personer
Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden
Mottagare av Serafimerorden
Storkorset av särskilda klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden