kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Konkani

Konkani är ett av Indiens officiella språk, egentligen en dialekt av marathi. Det talas företrädesvis i delstaten Goa. På grund av Goas koloniala historia innehåller konkani många portugisiska lånord, men språket har också påverkats av dravidspråket kannada, som talas i näraliggande delstaten Karnataka och av det stora indiska språket hindi. Vid sidan av marathi är konkani huvudspråk i Goa.

Traditionellt delas konkani i två olika varianter: Goas konkani och Maharashtras konkani. Dessa två delas vidare till olika dialekter.. Konkanis andra namn är bl.a. kunabi, katvadi, cugani och bankoti.

Historia och skriftsystem 
Namnet konkani kommer från kukkana-folket och betyder ungefär "världens hörn". Enligt en hinduistisk myt sköt Parashurama (en av Vishnus inkarnation) en pil till havet och kukkuna-folket flyttade till denna kustregionen som fick namnet Konkan..

Konkani skrivs främst med devanagarialfabetet. Andra möjliga skriftsystem är malajalam, kannada och arabiska skrift. Speciellt muslimer i Konkan använder arabiska skriften.. Det första skriftliga bevis på konkani kommer från året 1187.

Fonologi

Vokaler 

Vokalen [ɐ] realiseras som [a:] om den är lång.

Källa:

Konsonanter 

Källa:

Källa

Se även 
 Regionen Konkan
Indoariska språk
Språk i Indien
Subjekt–objekt–verb-språk
Extraknäck

Ett extraknäck är ett tillfälligt arbete man har utöver sitt ordinarie arbete.

Uttrycket uppkom i mitten av 1900-talet på tidningen Expressen. Tidningens medarbetare var förbjudna att arbeta åt andra tidningar. Sinsemellan började man då prata om att man skulle hem och koka knäck, när man tillfälligt skulle arbeta åt någon annan, och den som arbetade mycket kunde säga att man skulle hem och koka extra knäck. Till slut kallade man helt enkelt allt sådant arbete för extraknäck. 

Uttrycket myntades av Edward Matz, Anders Helén och Lars Widding. De behövde ett kodord när de skulle iväg och göra sina förbjudna extrajobb. De sa att de skulle hem och koka knäck.

Källor
Carl-Adam Nycop, f.d. redaktionschef på Expressen, i boken Nyfiken med Sting

Noter

Typer av arbete
Meitei

Meitei (manipuri, meiteilon) är det ledande språket i den indiska delstaten Manipur, och ett av Indiens officiella språk. Språket talas även i Manipurs grannstater, samt i Bangladesh och Myanmar. Totalt talas språket av omkring 2 miljoner människor.

Ursprungligen skrevs meitei med ett alfabet benämnt meetei-mayek, vilket dock ersattes av bengalialfabetet på 1700-talet.

Externa länkar
 En introduktion till manipuri/meiteilon (engelsk webbplats)

Sinotibetanska språk
Språk i Indien
Språk i Bangladesh
Ricardo Palma

Ricardo Palma, (Ricardo Palma Soriano), peruansk författare. Född i Lima den 7 februari 1833, död 6 oktober 1919. Palma började sin författarbana inom poesin. Han är känd som kritiker, poet, historiker och peruansk traditionalist. Efter Stillahavskrigen rekonstruerade han Nationalbiblioteket i Lima.

Palmas mest kända verk Tradiciones Peruanas, publicerade han mellan 1872 och 1906. Det är en samling berättelser från inkatiden, conquistadorernas ankomst och republikens bildande. Ricardo Palma är den författare som bäst har beskrivit det peruanska samhället.

Traditionerna finns utgivna i ett antal kompletta utgåvor, till exempel  (Oceano förlag 2001), och ett otal samlingar med olika urval.  Böckerna är ännu inte översatta till svenska.

Spanskspråkiga författare
Peruanska författare
Män
Födda 1833
Avlidna 1919
Personer från Lima
Lek (fortplantningsbeteende)

Lek eller spel är ett specifikt system som en djurart uppvisar där hanar och honor träffas för att kampa eller på annat sätt "spela" om vilka som ska få para sig. Flera fågelarter, exempelvis orre och dubbelbeckasin, uppvisar sådant spelbeteende vilka ofta utförs på en specifik plats som också kallas lek och som används generation efter generation. Hos fiskar och groddjur omfattar begreppet hela fortplantningsakten, även för däggdjur levande i vatten såsom valar och sälar.

Lek hos fiskar 
Leken hos fiskar inleds hos vissa arter med långa vandringar till yngelplatserna. Detta gäller framförallt asp, vimma, id, ål, lax, havsöring, färna, nejonögon, sik, harr, öring, röding och elritsa. Men även arter som gädda, abborre, nors och mört företar lekvandringar. På den rätta platsen sker sedan själva fortplantningen då ägg läggs och befruktas, för att i de flesta fall sedan överges. Byggande av dammar skapar vandringshinder som stoppar lekvandringarna med negativa konsekvenser för populationerna.

En del arter bygger reden eller bon (storspigg, ciklider, gurami och många malartade fiskar), antingen tillsammans eller endera könet. I redet sker sedan leken, för att hos en del arter följas av ägg- och yngelvård. Beroende på art är det hanen, honan, eller båda föräldradjuren som tar hand om yngelvården. Det finns arter som lever i storfamiljsgrupper, där flera generationer gemensamt föder upp ungarna. Detta beteende är särskilt vanligt bland ciklider från Tanganyikasjön.

Vissa fiskar – så kallade munruvare – ruvar äggen i munnen till dess att de kläcks. Detta beteende kan exempelvis observeras hos vissa arter av kampfisk, arapaima, och ciklider från Malawisjön. Beroende på art varierar det huruvida det är honan eller hanen som står för munruvningen, och hos ett antal arter fortsätter också "ruvningen" av ynglen i flera veckor, efter det att rommen kläcks. Ynglen födosöker då på egen hand i öppet vatten, men söker skydd i förälderns mun då fara hotar, och till natten.

Se även 
 Spelflykt

Etologi
Rosa av Lima

Rosa av Lima, född 20 april 1586 i Lima, Peru, död 24 augusti 1617 i Lima, Peru, var en peruansk mystiker och tertiar inom dominikanorden. Rosa vördas som helgon inom Romersk-katolska kyrkan. Hennes minnesdag firas den 23 augusti.

Rosa är Perus skyddshelgon och skyddshelgon för florister och trädgårdsmästare. Hon är det första helgon som kanoniserades (1671) i Nya världen. Hon räknas också som grundare av Perus socialtjänst.

Referenser

Noter

Webbkällor

Tryckta källor

Externa länkar 

Födda 1586
Avlidna 1617
Peruanska helgon
Peruanska dominikaner
Mystiker inom kristendomen
Kvinnor
Romersk-katolska nunnor
Personer i Peru under 1600-talet
Personer från Lima
Jagadish Chandra Bose

Jagadish (eller Jagadis) Chandra Bose, född den 30 november 1858 i Bikrampur, död den 23 november 1937, var en indisk naturforskare. 

Bose var professor i fysik i Calcutta 1885–1915 och grundare av Bose research institute som invigdes där 1917 för växtfysiologisk forskning. Han är berömd främst som retningsfysiolog. Som fysiker utförde Bose undersökningar av de elektromagnetiska vågornas teori och gjorde tidigt försök med trådlös telegrafi.

I november 1894 lyckades J.C. Bose antända krut och ringa i en klocka på avstånd, med användning av mikrovågor. Detta utgör det första kända exemplet på trådlös kommunikation i modern mening. Bose, som förklarat sitt personliga ointresse av att kommersiellt söka utnyttja sina upptäckter, och som samtalat med Guglielmo Marconi om sin forskning, publicerade 1899 ett forskningspapper på telefoniområdet vid ett framträdande för Royal Society i London. Bose gjorde senare uppfinningar även ifråga om antenner och dylikt.

Referenser

Externa länkar 
 http://www.tuc.nrao.edu/~demerson/bose/bose.html
 http://www.ieee-virtual-museum.org/collection/people.php?taid=&id=1234735&lid=1
 https://archive.is/20120905051529/http://www.infinityfoundation.com/ECITboseframeset.htm
 http://www.iisc.ernet.in/insa/ch2.pdf
 JC Bose: 60 GHz på 1890-talet

Alumner från Universitetet i Cambridge
Indiska fysiker
Ledamöter av Royal Society
Alumner från University of London
Födda 1858
Avlidna 1937
Män
Gummisnodd

En gummisnodd är ett elastiskt gummiband sammanfogat till en rund ring. Dess funktion är att hålla samman något, till exempel buntar, ihoprullade föremål eller högar. Gummisnoddar används även som hårsnoddar och brukar då vara beklädda.

Gummisnodden patenterades 17 mars 1845.

Skälet till att gummisnoddar är elastiska är på grund av gummits skiftande entropi. När entropin i polymererna som bygger upp gummisnodden är som högst har gummisnodden sin grundform. När man drar ut gummisnodden sänks entropin i polymererna så att gummisnodden ska kunna sträcka sig åt det håll som den dras ifrån. Om man sedan släpper gummisnodden så kommer entropin att öka, på grund av den andra termodynamiska lagen, tills gummisnodden åter har sin grundform. Polymererna hålls ihop av tvärbindningar av svavel.

Källor

Externa länkar 

Nyttoföremål
William Jones (språkforskare)

Sir William Jones, född den 28 september 1746 i London, död den 27 april 1794 i Calcutta, i sin samtid känd som "Oriental" Jones, var en engelsk orientalist. Han var son till matematikern William Jones.

Biografi 
Jones studerade ingående österländska språk i Oxford. År 1770 väckte han stor uppmärksamhet genom en fransk översättning från persiskan av Nadir Shahs levnadshistoria. Därefter följde Grammar of the persian language (1771), Poëseos asiaticae commentariorum libri VI (1774) och Moallakat (text jämte engelsk översättning, 1783; för första gången utgiven). 

År 1783 utnämndes Jones till domare vid övertribunalen i Bengalen och upphöjdes till knight. I Calcutta studerade han sanskrit och grundlade Asiatic society of Bengal 1784. För samfundets räkning gav han ut Asiatic miscellanies (1785-1788) och påbörjade den berömda publikationen Asiatic researches (1788). Jones grundlade indisk filologi och komparativ lingvistik tillsammans med Henry Thomas Colebrooke. Han började även ordna samlingar av hinduiska och muslimska lagar samt verkade för en närmare förbindelser mellan Orienten och den europeiska västern. 

Genom sin översättning av Kalidasas "Shakuntala" (1789) grundlade Jones studierna av sanskrit i Europa. Han såg till att "Manus lagbok" (1794), "Ritusamhara" (1792), den första tryckta sanskritboken, samt exempel på arabisk, turkisk och indisk diktning blev kända. Hans samlade verk utkom i 6 band 1799 och i 13 band 1807. 

Lord Teignemouth blev hans levnadstecknare genom Memoirs of the life, writings and correspondence of Sir William Jones (1807; utgiven av Samuel Charles Wilks i 2 band, 1838).

Källor

Noter 

Engelska botaniker
Brittiska indologer
Engelska filologer
Britter i kolonialtidens Indien
Engelska ämbetsmän
Ämbetsmän under 1700-talet
Filologer under 1700-talet
Brittiska forskare under 1700-talet
Forskare från London
Födda 1746
Avlidna 1794
Män
Ugglan
Ledamöter av Royal Society
Alumner från University College, Oxford
George Everest

Sir George Everest, född 4 juli 1790 på Gwernvale Manor nära Crickhowell i Powys i Wales, död 1 december 1866 i Greenwich i London, var en brittisk (walesisk) överste och geograf. Han var Surveyor-General of India (överlantmätare) 1830-1843.

Everest ansvarade för uppmätningen av den Indiska halvön. Arbetet påbörjades under hans företrädare William Lambton 1806 och avslutades under hans efterträdare Andrew Waugh. Det var under den sistnämnde som Mount Everest uppmättes (1852) och namngavs efter George Everest (1865).

Everest genomgick sin militära utbildning på Woolwich. 1806 sändes han till Indien som kadett i artilleriförbandet the Bengal Artillery. Han deltog sedan i den topografiska rekognosceringen av Java 1814-1816. Everest utsågs 1818 till assistent åt Lambton vid den trigonometriska uppmätningen av Indiska halvön. Everest efterträdde denne 1823 som ansvarig för de pågående mätningarna av Indien, för att 1830 utses till Surveyor-General of India. 1841 fullbordade han den indiska meridiangradmätningen, som han beskrev i Measurement of two sections of the meridional arc of India etc. (utgiven 1847).

Everest pensionerades 1843 och återvände då till England, där han valdes in i Royal Society. Han adlades 1861 och blev 1862 vice ordförande i Royal Geographical Society.

Källor 

Brittiska geografer
Brittiska eponymer
Födda 1790
Avlidna 1866
Män
Ledamöter av Royal Society
Atheneum

Atheneum eller Ateneum, Athenæum (av Athenaion, den grekiska vishetsgudinnan Athenas tempel i Aten) är namnet på bland annat konstsamlingar, kulturtidskrifter, skolor och läsrum:

 Atheneum (högskola) – en högskola i Rom grundad av kejsar Hadrianus (76–138)
 Ateneum – ett finländskt konstmuseum i Helsingfors
 Ateneum – en serie umgängeslokaler på Akademiska Föreningen i Lund, se Athen (studentlokal)
 Ateneum (tidskrift) – en Lund-baserad sociologisk kulturtidskrift med marxistisk inriktning, utgiven 1933–1935
 Studentföreningen Ateneum – en allmänborgerlig politisk studentförening i Lund
 Ateneum, Gävle – en tidigare skola i Gävle
 Ateneum för flickor – en tidigare flickskola i Stockholm
 Athenaeum Illustre (Amsterdam) – en stadsunderstödd "upplyst skola"
 Athenaeum (tidskrift) – en engelsk litterär tidskrift utgiven 1828–1921
 Stockholms Ateneum – ett privat läroverk i Stockholm 1856–1880
 Athenäum – en tysk tidskrift
 Athenæum (läsesällskap) – ett läsesällskap i Köpenhamn under 1800-talet

it:Ateneo
Hugo Simberg

Hugo Simberg, född 24 juni 1873 i Fredrikshamn i Storfurstendömet Finland, död 12 juli 1917 i Etseri i Finland, var en finländsk målare, grafiker och skulptör, i huvudsak verksam inom symbolismen.

Liv och verk 
Hugo Simberg var ett av nio barn till översten och postförvaltaren Nicolai Edvard Simberg (1822–1915) och dennes andra hustru Ebba Mathilda Widenius (1840–1897). Fadern hade dessutom nio barn i sitt första äktenskap. Han växte upp först i Fredrikshamn och från åtta års ålder i Viborg. Han gick i stadens skola och kvällstid på Viborgs konstvänners ritskola. Han utbildade sig vidare på Finska Konstföreningens ritskola på Ateneum i Helsingfors 1893–1895 och 1895–1897 för Akseli Gallen-Kallela i Ruovesi. Därefter vistades han i Florens, Pisa, Rom, Neapel och Venedig i Italien från november 1897 och under första halvåret 1898.

Han intogs som medlem i Konstnärsgillet i november 1898 och tillträdde en tjänst som lärare i Viborgs konstnärsvänners ritskola i januari 1899. I juni samma år inledde han en längre studieresa i Ryssland, bland annat i Kaukasus. Han gjorde senare ytterligare resor till Italien, Frankrike och USA.

Han utförde bland annat symbolistiska målningar, till exempel Dödens trädgård (1896), Den sårade ängeln (1903), Flodstranden och Döden i en vemodig, bisarr stil som till viss del påminner om Ivar Arosenius målningar.

Han gifte sig 1910 med Anni Bremer, som hade varit hans elev i Ateneum, och fick med henne två barn. Dottern Uhra-Beata Simberg-Ehrström blev textilkonstnär. Han är begravd på Sandudds begravningsplats i Helsingfors.

Verk

Hugo Simbergs konst rönte inte större erkänsla under hans livstid. Efter hans död hölls två utställningar i Helsingfors, en på Ateneum och en på Strindbergs konstsalong, vilket ledde till större intresse hos allmänhet och kritiker. I Sverige hölls två utställningar 1924 och 1929 med finländsk konst, där verk av Hugo Simberg hängdes tillsammans med verk av Akseli Gallen-Kallela på hedersplats. Detta ledde till inköp av Nationalmuseum och Malmö museum av oljemålningar och etsningar.

Målningen Den sårade ängeln röstades 2006 fram som Finlands nationalmålning i en omröstning, som anordnades av Ateneum.

Offentliga verk i urval
Fresker i Tammerfors domkyrka, 1904

Bildgalleri

Bibliografi
Myrdal, Jan: Hugo Simberg - en finländsk fan. Folket i bild / Kulturfront 2000:10, sid. 4-7.

Se även
Den finländska konstens guldålder

Källor

Biografier
 Saarikivi, Sakari: Hugo Simberg: Hans liv och hans verk. Söderström & Co, Helsingfors 1951.

Noter

Externa länkar

 
 

Födda 1873
Avlidna 1917
Finländska målare
Finländska skulptörer
Finländska grafiker
Män
Personer från Fredrikshamn
Symbolister
Gravsatta på Sandudds begravningsplats
Triskaidekafobi

Triskaidekafobi (av grekiska τρεισκαίδεκα, treiskaideka, 'tretton' och φόβος, phobos, 'rädsla'), är rädsla eller skräck för talet 13. Rädsla för datumet fredagen den trettonde, vilket inträffar en till tre gånger varje år, har ett eget namn, paraskavedekatriafobi.

Det finns många teorier om varför 13 är ett olyckstal. En syftar på att det befann sig tretton personer vid bordet i samband med Kristi sista måltid. En annan att större delen av tempelherreorden (korsriddare) avrättades på order av Vatikanen fredagen den 13 oktober 1307. 

Berättelsen om svekets och ondskans gud, Loke, i den nordiska mytologin som anlände som den trettonde gästen till ett gästabud i Valhall – och sedan konspirerade så att Balder dog – är ytterligare en berättelse.

Fortfarande idag undviker vissa företag numret 13, för att undvika klagomål från kunder. På de flesta hotell i västvärlden med fler rum än 12 saknas rumsnummer 13 (eller våning 13) eftersom många gäster vägrar att bo i rum med det numret. På flygplan finns vanligen inte rad 13, eftersom en del passagerare skrämts upp av att sitta på en sådan rad. De har tagit det som ett dåligt omen. Flygbolaget Brussels Airlines som startade flygningar 2007 ändrade sin logotyp efter protester, då den innehöll 13 punkter.

Källor 

Fobier
Folktro
Kalle Stropp och Grodan Boll

Kalle Stropp och Grodan Boll är en serie fabeldjursberättelser skapade 1949 av Thomas Funck. De har synts som radioteater, bilderböcker, tecknad film, spelfilm och tecknade serier. Förutom de två titelfigurerna figurerar även bland annat roboten Plåt-Niklas, Räven och papegojan Ragatha.

Historik 
Figurerna presenterades först i radio 1949. De relanserades i radio 1954, med Thomas Funck spelandes alla roller, och utkom samma år för första gången även på grammofonskiva (78-varvare). Grodan Boll gjorde comeback på 1970-talet i en radioserie tillsammans med Anita och Televinken med namnet Veckans tisdag, som sändes 1971–1977. Även i Barnradions julkalender Tjong i baljan! 1973 fick lyssnarna följa Grodan Boll med kamraterna Kalle Stropp, Plåt-Niklas och Papegojan Ragata, men också Anita och Televinken.

Den tecknade serien med Kalle Stropp och hans vänner producerades 1955–1960, tecknad av Nils Egerbrandt. Funck själv skrev merparten av manusen. Serien publicerades i tidskriften Veckospegeln, veckotidningen Husmodern samt serietidningen Blondie. Den repriserades sedermera i tidningarna Nalle Lufs, Goliat och Bobo och Gnuttarna.

1956 producerade Europafilm Kalle Stropp, Grodan Boll och deras vänner, en 96 minuter lång film med utklädda skådespelare. Manus stod Thomas Funck för, och i regissörsstolen satt hans bror, Hasse Funck.

Runt 80-90-talet figurerade figurerna i två animerade filmer från Cinemation.

I Sverige har Grodan Boll och Skurt använts för att skapa mem på samma sätt som Pepe the Frog i USA. "Plåtniklas" har även fått spridning som generellt begrepp för en långsam och klumpig metallrobot.

Rollfigurer 
Kalle Stropp är en gräshoppa som uppför sig ungefär som en strikt, men tankspridd och nervös gentleman. I filmerna och bilderböckerna avbildas han med grön jackett. Hans vanligaste replik är "Man må säga!", och han refererar helst till sig själv som "man" istället för "jag".
Grodan Boll är något av Kalle Stropps mentala motsats – hyperaktiv, klumpig och frispråkig och mest känd för utropen "Hörrö!" och "Sörrö!".
Plåt-Niklas är en robot byggd av konservburkar och i ungefär samma storlek som Kalle Stropp och Grodan Boll. På ryggen har han en propeller som han kan flyga med och när han får slut på olja skriker han med robotröst "Slut på olja" om och om igen tills han får det. I de tecknade filmerna har han övermänsklig styrka och kan bland annat lyfta en motorbåt.
Räven
Hönan
Papegojan Ragatha
Sotisarna, Sot och Tos är två tjuvaktiga figurer.
Lattjo, en energisk "filur". Medverkar bland annat på skivan och radioserien "Lattjo, Boll och Stropp" från 1968.

Filmer
1956 – Kalle Stropp, Grodan Boll och deras vänner
1987 – Kalle Stropp och Grodan Boll räddar Hönan (kortfilm)
1991 – Kalle Stropp och Grodan Boll på svindlande äventyr

Referenser

Externa länkar 
Kalle Stropp och Grodan Boll i Libris
Kalle Stropp och Grodan Boll i Svensk mediedatabas

Fiktiva radiopersoner
Radioteater i Sverige
Svenska serier
Fiktiva groddjur
Fiktiva antropomorfa figurer
Fiktiva radarpar
Fiktiva figurer introducerade 1949
Fabeldjur

Fabeldjur, efter latinets fabula, som betyder "berättelse", kan ha två betydelser. Den första är synonym med sagodjur och fantasidjur, till exempel drakar och enhörningar – djur som inte funnits i verkligheten, utan är fantasifoster. Sådana djur förekommer i sagor, legender och myter, men också i lärda verk, som de medeltida bestiarierna, där de beskrivs på samma sätt som andra, för tiden exotiska djur, som krokodiler eller elefanter. Bestiarierna byggde ofta på beskrivningar av antika författare som Herodotos och Plinius den äldre, och fabeldjuren placerades gärna på fjärran platser som Indien eller Afrika. Dessa fabeldjur har även använts flitigt inom heraldiken. Kryptider kan sägas vara en modern efterföljare till dem.

Den andra betydelsen är talande djur som förekommer i djursagor (fabler). Dessa djur är mer eller mindre antropomorfa, det vill säga människoliknande. Talande djur har blivit ett vanligt inslag i moderna tecknade serier och tecknade filmer, exempelvis av Disney och Warner Brothers. Dessa fabeldjur har på engelska kommit att kallas furries. Ofta är de betydligt mer människoliknande än djuren så som de illustrerades i gamla utgåvor av Aisopos eller Charles Perraults fabler.

Typer av fabeldjur i tecknade serier och filmer 
I vissa fabler lever fabeldjuren på djurs vis (till exempel Bambi), ibland på ett sätt som liknar människors men i skymundan av de "riktiga" människorna (Kalle Stropp och Grodan Boll) och ibland på människors vis med mänskliga kläder, yrken och bostäder (till exempel Musse Pigg). Den sista kategorin kommer ibland i kontakt med "riktiga" djur (t.ex. Pluto).

I vissa fall möts fabeldjur som lever ett mycket mänskligt liv, och fabeldjur som lever ett "halvmänskligt" liv, som i kortfilmerna där Kalle Anka (fullt mänsklig) slåss mot myror (som bor i människolika samhällen).

I vissa fall är det barns leksaksdjur som kommit till liv (till exempel Kalle och Hobbe, Nalle Puh).

Se även 
 Skvader
 Grip
 Fabeldjur, skulptur av Margot Hedeman.

Externa länkar 
 Mystery Creatures: Mythical or Real - Mermaid Melissa

Folkminnen
Fiktiva djur
Övernaturliga väsen
Skottar

Skottar är människor från landet Skottland. Skottarnas traditionella dräkt består bland annat av kilt. Även säckpipan är starkt förknippad med skottarna.

Se även 
Skoter (folk)

Externa länkar 

Germaner
Votivgåva

Votivgåva är en gåva som i kyrkor och på vallfartsplatser ges till Gud, jungfru Maria eller något helgon med bön om bistånd eller som tack för erhållet sådant. Egentligen syftar ordet på infriandet av ett avgivet löfte (latin votum). Votivbilder bär ofta inskriften ex voto ("enligt ett löfte"). 

Votivgåvor kan vara av många slag; i Tynderö kyrka på Tynderö i Timrå kommun, Medelpad finns en votivfisk i silver. 

Votivgåvor har även skett i förkristen tid vilket till exempel syns i Torsbjergsfyndet i norra Tyskland.

Votivskepp

I bland annat nordiska kyrkor är votivskepp vanliga som votivgåvor. Ett sådant skepp är en fartygsmodell upphängd i ett kyrkorum, vanligtvis i dess mittskepp, som tacksägelse till Gud för att sjömän räddats ur sjönöd.

Se även
 Votivmässa
 Offerkyrka
 Votivljus

Externa länkar

Kyrklig interiör
Kristendom
Votivmässa

En votivmässa är inom romersk-katolska kyrkan en mässa oberoende av kyrkoåret med ett särskilt tema. Den kan firas när den innevarande dagen inte har något bestämt tema eller utgör en bestämd firningsdag. Man kan fira votivmässor om den heliga Treenigheten, om korsets mysterium, om eukaristin (nattvarden), om den helige Ande, om jungfru Maria, om apostlarna (allmänt eller bestämda apostlar), om alla helgon m.m.

Se även
 Votivgåva

Katolsk liturgi