kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Whist

Whist, även kallat engelsk whist, är ett klassiskt kortspel för fyra deltagare, som spelar parvis mot varandra. Spelet går ut på att vinna så många stick som möjligt.

Spelarna får 13 kort var. Det sista kortet i given visas upp och bestämmer trumffärg. Det par som spelat hem flest stick får 1 trickpoäng för varje trick, det vill säga stick utöver de första sex. När ett par har uppnått 5 trickpoäng eller mer har paret vunnit ett game, eller, som man också kan säga, fått utgång. Utgången belönas med ytterligare poäng, kallade robbertpoäng. Den sida som först fått två utgångar har vunnit en robbert, det vill säga en spelomgång. Vinstens storlek är lika med skillnaden mellan de båda sidornas robbertpoäng.

Ofta, men inte alltid, utdelas dessutom honnörspoäng till den sida som i given fått tre eller fyra av honnörerna, alltså de fyra högsta korten i trumffärgen.

Amerikansk whist skiljer sig från engelsk whist endast i fråga om poängräkningen: för utgång krävs 7 trickpoäng, och honnörspoäng förekommer inte. Benämningen short whist används ibland om den vanliga engelska whisten för att skilja den från den äldre varianten long whist, i vilken krävdes dubbelt så många poäng för utgång.

Whisten uppstod i England på 1600-talet och etablerade sig i mitten av 1700-talet som det mest ansedda kortspelet i västvärlden, en position som spelet behöll fram till 1900-talets början. Spelets namn har sannolikt att göra med att ordet i äldre engelska betydde ”hysch!”, en syftning på att man inte skulle prata under spelet.

Andra whistspel
Whist ligger till grund för flera andra kortspel. Bland dem återfinns bridgewhist, som är en länk i den utvecklingskedja som leder från whist fram till kontraktsbridge. Den i Sverige numera förhärskande formen av whist är fyrmanswhist, som är ett whistspel utan trumf.

Whistspel för 4 spelare
Auktionswhist
Boston
Bridgewhist
Cayenne
Fyrmanswhist
Kontraktswhist
Préférence
Priffe
Solowhist

Whistspel för 3 spelare
Bismarck
Tre Belli
Tremanswhist

Whistspel för 2 spelare
Double dummy whist
Humbugwhist
Japansk whist
Plockwhist
Tvåmanswhist

Whistspel för valfritt antal spelare
Beredskap
Knockoutwhist

Referenser

Kortspel
Laurent Gbagbo

Laurent Gbagbo, född 31 maj 1945 i Mama nära Gagnoa, är en ivoriansk politiker, och var Elfenbenskustens president mellan den 26 oktober 2000 och den 11 april 2011.

Gbagbo tillhör bétéfolket och är katolik. Han har studerat på Université Félix-Houphouët-Boigny och på Sorbonne i Paris. Han är en veteran inom oppositionsrörelsen i Elfenbenskusten, och fängslades redan 1971 för sina oppositionella åsikter. Efter en aktiv fackföreningskarriär var han mellan 1982 och 1988 i exil i Paris. Han ställde upp i presidentvalet 1990, och fick 11 % av rösterna.

Efter militärkuppen 1999 deltog han i övergångsregeringen, och han var en av få oppositionskandidater som tilläts ställa upp i presidentvalet hösten 2000. Efter valet avbröt kuppgeneralen Robert Guéï rösträkningen och förklarade sig själv som president, vilket utlöste stora upplopp. Generalen lämnade därefter landet, och Gbagbo förklarade sig därefter som vinnare av presidentvalet.

I presidentvalet som hölls i november 2010 förlorade Gbagbo officiellt med 45,9 % av rösterna mot oppositionsledaren Alassane Ouattara som fick 54,1 %. Ouattara erkändes som segrare av Förenta nationerna, USA, ECOWAS, Afrikanska unionen och Europeiska unionen, medan Elfenbenskustens grundlagsråd och Gbagbo själv hävdade att det var han som vann, och han vägrade avgå till förmån för Ouattara. Under de första tre månaderna av 2011 pågick andra ivorianska inbördeskriget mellan Ouattaras och Gbagbos anhängare.

Den 11 april greps Gbagbo i sitt residens i Abidjan av franska styrkor och FN-trupper. I och med gripandet tvingades han också att lämna presidentposten till förmån för Ouattara.

Källor 

Födda 1945
Elfenbenskustens presidenter
Män
Levande personer
De sköna konsterna

De sköna konsterna, ibland skön konst, skönkonst, även fri konst, avser - i kontrast till brukskonst - traditionellt de konstnärliga uttryck vars främsta inriktning är estetiska eller därmed förenliga värden, varav följande fem konster brukar inräknas:
 De bildande konsterna:
 Måleri
 Skulptur
 Arkitektur
 De ljudande konsterna:
 Poesi
 Musik

Den traditionella definitionen exkluderar andra konstarter som av vissa senare kommit att räknas som skönkonst. Till exempel:
 Prosa
 Teater
 Dans
 Film
 Fotografi
 Tecknade serier

Se även 
 De fria konsterna

Källor 

Konst
Malaki

Malaki är den sista profetskriften i judendomens Neviim ("profeterna") och kristendomens Gamla Testamente. Inom kristendomen ingår boken i den så kallade Tolvprofetboken i Gamla Testamentet och den sista boken i den protestantiska gammaltestamentliga kanon.

Huruvida man ska tolka Malaki som en person eller som en titel är omstritt, men boken bör ha tillkommit någon gång efter 515 f. kr. Bokens namn betyder "min ängel" eller "mitt sändebud". I det sista kapitlet utlovar den anonyme profeten att "rättfärdighetens sol" skall gå upp, och att Gud skall sända Elia på nytt; det senare tolkas i Nya Testamentet som en förutsägelse om Johannes Döparen.

Mycket av texten handlar om moralisk uppryckning i religiöst och socialt hänseende hos israeliterna, speciellt prästerskapet. Boken börjar med att ifrågasätta om läsaren verkligen älskar och fruktar Gud, som Gud borde fruktas och älskas. Sedan klagar han på kvalitén på de offer som frambragds. Därefter läxar han upp läsaren för alla skilsmässor, något han anser vara både ett socialt och religiöst problem. (Om du skiljer dig, visar du att du inte håller fast vid Guds bud.) När detta är klart skuldbelägger han läsaren för att läsaren skulle ha ifrågasatt Guds rättvisa, varefter han avslutar med att hota med världens undergång. Han lovar att Elia kommer återvända.

Externa länkar

Källor 

Gamla testamentet
Nevi'im
Sakarja

Sakarja ("Herren minns") är en profet som fått en bok i judendomens Neviim ("profeterna") och kristendomens Gamla Testamete uppkallad efter sig. Sakarja var en av de så kallade mindre profeterna och  samtida med profeten Haggai.
 
Han uppträdde i Jerusalem omkring 520 f. Kr. och uppmanade sina landsmän att återuppbygga templet. Han betonar att det som har värde för Herren är rättfärdighet och barmhärtighet. Huvudinnehâllet av hans profetior är framställt i form av åtta syner. Återstoden av Sakarjas bok, som torde tillhöra en senare tid, förutsäger världsmaktens störtande, de förskingrade israeliternas återkomst och upprättandet av Guds rike.

Källor 
Nordisk familjebok, fjärde uppplagan 1957

Externa länkar 

Gamla testamentet
Profeter i Gamla Testamentet
Män
Nevi'im
Haggajs bok

Haggaj (i tidigare översättningar Haggai) är en bok i judendomens Neviim ("profeterna") och kristendomens Gamla Testamente. Profeten Haggaj var samtida med profeten Sakarja (cirka 520 f.Kr).

Haggajs profetiska budskap 
Efter befrielsen från 70 års fångenskap i Babylon hade israeliterna återvänt till Jerusalem. Istället för att bygga upp templet koncentrerade de sig på sina egna intressen, att bygga panelade hus och skaffa sig rikedomar. På grund av deras försummelse drog Gud tillbaka sin välsignelse och gjorde bland annat så att skördarna slog fel. 

Som en reaktion på profetens budskap satte ståthållaren Serubbabel och översteprästen Jeshua igång med att bygga upp templet som hade förstörts av babylonierna år 587 f.Kr.

Budskapet är uppdelat i fyra delar, som ges kronologiskt över ett år.

Källor

Externa länkar 

Gamla testamentet
Profeter i Gamla Testamentet
Nevi'im
Sefanjas bok

Sefanja är en bok i judendomens Neviim ("profeterna") och kristendomens Gamla Testamente, uppkallad efter dess författare, profeten Sefanja.

Sefanja betyder Herren beskyddar eller Gud har gömt.
Han var av kunglig eller furstlig börd och med stort inflytande.
Hans fars namn ges som Kushi, som kan tyda en härstamning från Kush, ett område söder om Egypten.

Boken daterar Sefanjas profetia till Josias regeringsperiod, innan hans kultreform, åren 640-620 f. Kr., men den tycks ha försetts med några tillägg under och efter den babyloniska fångenskapen. Boken innehåller mest domsord över Juda, Jerusalem och grannfolken och predikar Guds vredesdag, men den talar även om Sions räddning.

Före 1901 års namnlängd hedrades Sefanja (tidigare stavat Zefanias) den 3 december.

Externa länkar 

Gamla testamentet
Profeter i Gamla Testamentet
Nevi'im
Habackuk

Habackuk är en profet som omnämns i judendomens Neviim ("profeterna") och kristendomens Gamla Testamente. Inom kristendomen är Habackuk del av de så kallade "mindre profeterna", och boken om honom del av "Tolvprofetsboken" och utgör ett verk tillsammans med de övriga 11 "mindre profeterna" i Gamla testamentet. Habackuk är en i princip okänd person, ingenting avslöjas om hans bakgrund i texten. Enligt en judisk legend gav Habackuk på Guds befallning Daniel mat medan denne var nere i lejongropen. Även om lite nämns om Habackuk så ges det implicit lite information om hans historiska kontext:

 Den internationella arenan verkar vara instabil. (Hab 1:3, 1:7, 1:17)
 Kaldéerna, alltså Babylonierna nämns (Hab 1:5)

Dessa händelser kan knytas till slutet av 600-talet före Kristus då det nybabyloniska riket var på frammarsch.

Budskap och teologi 
I texten håller Habackuk en dialog med Gud. Han ser ingen mening i det som sker, ännu mindre Guds handlande. Man kan säga att Habackuk uttrycker den allmänmänskliga funderingen kring tillvaron och varför den ser ut som den gör, och var Guds plats i den finns. Gud svarar på detta och säger att det är han som använder de fruktade babylonierna som sitt redskap och tiden måste få ha sin gång. (Hab 1:5ff, 2:4ff). Gud säger att han förvisso använder babylonierna som ett redskap för tillfället, men de är fortfarande skyldiga till en rad synder: allt ifrån avguderi (Hab 2:19) till sociala orättvisor.(Hab 2:9) För denna synd kommer babylonierna, när tiden är inne, att få sitt eget straff.

Källor

Externa länkar 

Gamla testamentet
Profeter i Gamla Testamentet
Nevi'im
Nahums bok

Nahum är en bok i judendomens Neviim ("profeterna") och kristendomens Gamla Testamente. I kristendomen ingår den i den så kallade Tolvprofetsboken, som i sin tur ligger sist i Gamla testamentet i protestantisk kanon.
Boken är den enda av profetlitteraturen som benämner den egna skriften som "bok" (Nah 1:1) och antyder att skriften bör uppfattas som ett litterärt arbete. Stilen är präglad av hebreisk poesi vilket innebär att den har en rad upprepningar, metaforer, bildspråk och retoriska frågor.

Exakt när profeten var verksam är osäkert. I texten nämns dock den egyptiska staden Lo Amons fall (Nah 3:8ff) som inträffade cirka 663 f.Kr., samt Nineves fall som inträffade cirka 612 f.Kr.

Budskap och teologi

En tålmodig Gud som ger alla vad de förtjänar 

I bokens inledande verser sägs följande om Gud:

Herren är sen till vrede men väldig i styrka,ingen lämnar han ostraffad.
Nah 1:3

Gud är alltså tålmodig mot folkets synd, men ändå får alla vad de förtjänar. Men samtidigt nämns det också att Gud är barmhärtig mot dem som tror på honom (Nah 1:7f). Gud målas alltså upp som mäktig, tålmodig och rättvis. Att Gud låter orättfärdighet råda på jorden målas här inte upp som en oförmåga, utan snarare en god egenskap: Det betyder att Gud är tålmodig.

Det sägs att Assyrien inte kommer att kunna värja sig för sitt kommande fall (Nah 3:18-19). De synderna som Assyrien har gjort sig skyldig till nämns som följande:

 Ondska (Nah 1:11)
 Lögn (Nah 3:1)
 Otukt / lösaktighet (Nah 3:4)
 Trolldom (Nah 3:4)

Tanken att Gud är barmhärtig men ändå utfärdar en oundkomlig dom kan anspela på tanken om att det finns ett "syndernas mått", eller en slags maxgräns för kumulerad synd, som när den väl är nådd leder till konsekvenser, som verkar finnas i GT.

En universalistisk gudssyn 
I Nahums bok handlar Nineves (Assyriens) fall inte enbart om rikets fall, utan det är Guds straff över Assyrien. Sett i förhållande till Jonas och Habackuks budskap kan man säga att Assyrien nu har fullgjort sin uppgift och kommer att straffas för sin egen synd. Detta perspektiv, alltså att Gud ytterst kontrollerar världens öde, brukar kallas för en universalistisk gudsbild.

Referenser

Externa länkar

Gamla testamentet
Profeter i Gamla Testamentet
Nevi'im
Mika

Mika (מִיכָה) var en profet verksam i Israel omkring 735-700 f.Kr. Hans profetior utgör grunden I Mikas bok, en bok i judendomens Neviim ("profeterna") och kristendomens Gamla Testamente. Inom kristendomen benämns han som en av de "mindre" profeterna. Enligt de flesta kritiker var det Mika själv som skrev kapitel 1-3; och möjligen även kapitel 6 och delar av 7.

Syfte 
Mika inleder med att förklara hur huvudstäderna Samaria i Israel och Jerusalem i Juda hotas av bestraffning för sina vederstyggelser. I kapitel tre förklarar han hur prästerskapet hade börjat göra gudstjänster mot betalning  och hur även profeterna tog betalt för sina profetior, som de utformade efter hur mycket de fått betalt . Han låter dock meddela att Guds förbund med Israel kommer att fortstå, men att Gud kommer att rensa undan allt det onda. 

I kapitel 5-6 talar Mika om Guds frälsning, och om hur den kommande Messias ska födas i den lilla staden Betlehem.

Noter

Externa länkar 

Gamla testamentet
Profeter i Gamla Testamentet
Nevi'im
Obadja

Obadja är en profet i judendomens Neviim ("profeterna") och kristendomens Gamla Testamente vars namn och verksamhet nämns i en bok med samma namn. Boken är i sin tur del av den så kallade Tolvprofetsboken som avslutar Gamla testamentet i den protestantiska kanon. Med sina 21 verser är boken den kortaste i hela Gamla testamentet.

Mycket litet är känt om Obadja då inga konungareferenser, eller ens hans släktled nämns i berättelsen, vilket annars är vanligt. På grund av detta är det osäkert exakt när profeten var verksam. Texten antyder dock att Jerusalem har blivit ödelagt (Ob. 12,13) och att israeliterna har blivit bortförda (Ob. 20). I Bibel 2000 står det i Ob. 20 att israeliterna hade blivit bortförda till Halach, som var ett område i norra Mesopotamien dit vissa israeliter deporterades av assyrierna. Grundtextens egentliga innebörd är dock obegriplig, vilket lämnar utrymme för spekulationer. Vissa menar att det är troligt att texten syftar på Jerusalems (och Judas) fall år 587 f.Kr.

Budskap 
Obadjas huvudbudskap handlar om dom över Edom. Folket i Edom anklagas för att inte ha ingripit när Jerusalem blev ödelagt, utan istället ställt sig på Judas fienders sida. 

Ett annat huvudtema, som för övrigt är återkommande i Tolvprofetsboken, är "Herrens dag". Denna dag benämns i Obadja som en dag då ens gärningar ska återvända till en: 
...Som du har handlat mot andra, så skall du själv behandlas, dina gärningar skall drabba dig själv. (Ob. 15, Bibel 2000)

Boken avslutas med ord om hopp och frälsning. På Sions berg ska en räddad skara bo och de bortförda ska återfå sitt land. (Ob. 16 ff).

Referenser

Externa länkar

Gamla testamentet
Nevi'im
Joels bok

Joels bok är en av böckerna i judendomens Neviim ("profeterna") och kristendomens Gamla Testamente. Namnet betyder "Jahve är Gud".

Historisk kontext 
Exakt när Joel verkade är osäkert. Det finns inga direkta tidsangivelser i texten. Implicit kan man dock härleda följande:

 Templet i Jerusalem står kvar (1:13f)
 Juda står inför en kommande invasion (1:6, 2:1-11)

Detta betyder att invasionen som texten syftar på kan vara en av flera. Kanske handlar det om:

 701 f.Kr. – Assyriens anfall mot Jerusalem
 597 f.Kr. – Babyloniernas första attack mot Juda, som skedde som en följd på Judas uppror mot stormakten.
 587 f.Kr. – Judas fall
 efterexilsk tid

Personen 
Överlag nämns väldigt lite om Joel i texten. Man får i den inledande versen reda på hans fars namn, Petuel. Det finns hypoteser som menar att Joel var präst eftersom talen var påverkade av gudstjänst- och bibelspråk. Han omnämns även i rabbinsk tradition som en levit.

Budskap 
Joels budskap börjar med en skildring om en stor gräshoppsinvasion, som äter upp landets grödor. Denna bild verkar även ses som en bild om en kommande här, vilken ska invadera landet. 
Därefter börjar Joel att mana folket till omvändelse med en rad starka bilder. En exempeltext är Joel 2:13:

Värt att påpekas är att hjärtat under gammaltestamentlig tid inte stod för känslor och kärlek som idag. Hjärtat ansågs istället vara viljans och moralens centrum. 

I de flesta av gamla testamentets profetior varvas domsord med ord om hopp och frälsning. Joels bok är inget undantag för detta. Efter att Joel har manat folket till omvändelse följer några kända ord av hopp från Gud, det talas om att Gud ska utgjuta sin Ande över folken, även slavarna. Detta skall enligt Apostlagärningarna ha uppfyllts den första pingsten. Därefter följer ytterligare domsord över nationerna runt omkring Juda. Boken avslutas med ord om dessa nationers straff och Judas räddning.

Källor

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 

Gamla testamentet
Profeter i Gamla Testamentet
Nevi'im
Jeremia

Jeremia (יִרְמְיָהוּ Yirməyāhū) är en profet som fått en bok i judendomens Neviim ("profeterna") och kristendomens Gamla Testamente uppkallad efter sig. De judiska, kristna och muslimska traditionerna håller för sant att han även författade Klagovisorna.

Profeten Jeremia levde i Jerusalem för cirka 2600 år sedan. Han föddes omkring 650 f.Kr. och började uppträda som profet cirka 626 f.Kr. Han verkade som profet mer än 50 år, och han dog i Egypten någon gång efter Babylons erövring av Jerusalem 587 f.Kr.

Jeremias tid var mycket svår i judarnas historia. Det är fråga om tiden just innan Juda rike gick under som stat. År 586 före Kristus erövrades och förstördes Jerusalem, och överklassen fördes bort i fångenskap till Babylonien. Drygt 130 år tidigare hade det nordliga riket Israel krossats av assyrierna – som ofta pekas ut som ett mycket grymt krigarfolk – och nästan alla överlevande medlemmar av de rikare familjerna förts bort till en grym slavtillvaro.

Tiden betecknas av ett stort moraliskt och andligt förfall. Jeremia varnar folket på Guds uppdrag innan katastrofen kommer. Jeremia har ibland kallats "den gråtande profeten", eftersom han blev starkt berörd av alla svårigheter som drabbade hans hemland och folk. (Därför kallas en klagovisa på svenska ibland för en "jeremiad".) Han ville bland annat att folket skulle sluta dyrka de dåvarande gudarna.

Jeremias bok i Bibeln är sammanställd efter profetens död. Det är Jeremias vän Baruk, son till Neria, som på profetens uppdrag skrev ner profetiorna och breven omkring 626-604 f.Kr.

Referenser

Externa länkar 

Gamla testamentet
Profeter i Gamla Testamentet
Nevi'im
Jesaja

Jesaja är en bok i judendomens Neviim ("profeterna") och kristendomens Gamla Testamente som traditionellt tillskrivits profeten Jesaja, verksam från cirka 740 till 700 f.Kr. Det finns dock ett klart stilbrott vid kapitel 40. De senare kapitlen tillskrivs nu ofta en eller flera senare författare, se Deuterojesaja och Tritojesaja.

Beskrivning 
Fram till 1800-talet har den judiska traditionen och den kristna kyrkan varit överens om att boken utgör en enhetlig skrift med upphovsmannen Jesaja, Amos son. Detta styrks av en mängd olika källor. Septuaginta-översättningen (cirka år 250 f.Kr.) innehåller hela boken som en enda skrift. Den apokryfiska skriften Syrak (från omkring år 190 f.Kr.) citerar Jesaja 48:24ff. och utgår från att det är ord från "Jesaja, profeten"; det är alltså samma författare även efter 40:e kapitlet. Den judiske historieskrivaren Josefus menar att Koresh, Babels konung, påverkades av Jesaja 45 när han sände hem judarna till sitt land. Dödahavsrullarna bevarade hela Jesaja som en enhetlig skrift. Nya Testamentet behandlar också Jesaja som ett verk av en enda man; man citerar hela Jesaja.

Boken har en del språkliga särdrag som kännetecknar hela skriften. I kapitlen 1–39 nämns "Israels Helige" 12 gånger, och i kapitlen 40–66 används uttrycket 13 gånger – sammanlagt 25 gånger. I resten av den hebreiska bibelskriften nämns det bara 6 gånger.
 
Boken innehåller detaljerade profetior om Messias. Det talas om att det berg där Herrens hus är skall stå där fast grundat och vara det förnämsta bland bergen och upphöjt över andra höjder; och alla nationer skall strömma dit, samt om en fredlig bro mellan Assyrien, Israel och Egypten. Profetiorna om Herrens lidande tjänare i 53:e kapitlet betraktas av kristna som en utförlig beskrivning av Kristi lidande.

Jesaja verkade som profet i Jerusalem i nästan 46 år, under flera olika kungar på 700-talet före Kristus. Under hans tid ägde många långvariga krig rum. Under denna tid växte assyrierna sig till en stormakt. Så småningom intresserade sig assyrierna också för israeliternas land, vilket på den tiden var uppdelat i två delar; Juda i söder, och Israel i norr. Efter utdragna strider mellan Assyrien och israeliterna (först på 730-talet och sedan 722–721 f.Kr.) gick det nordliga riket Israel under. Huvudstaden Samaria blev intagen år 721/722 f.Kr. Bara sydriket med Jerusalem som huvudstad stod kvar. Assyrierna tågade söderut och intog även delar av sydriket. Men man avbröt plötsligt sin belägring av Jerusalem, när assyrierna fick problem på annat håll i sitt vidsträckta rike. Bibeltexten i Jesaja hänvisar till detta som ett Guds ingripande (se även Andra Kungaboken 19:5 ff.). Samma skeenden beskrivs ur ett assyriskt perspektiv på Sanheribs prisma.

Externa länkar 

Gamla testamentet
Profeter i Gamla Testamentet
Nevi'im

de:Jesaja#Das Buch Jesaja
Nehemjas bok

Nehemjas bok är en skrift i judendomens Ketuvim och kristendomens Gamla testamente. Handlingen börjar våren (i månaden Abib/Nisan) år 445 f.Kr, då den persiske kungen Artaxerxes I ger sin munskänk Nehemja tillåtelse att återvända till Jerusalem för att bli ståthållare (satrap) där.

Judarna hade efter att perserna hade besegrat babylonierna så småningom fått återvända från den babyloniska fångenskapen till sitt eget land. Men folket tvingades länge leva i armod och beroende av främmande furstars välvilja i landet. Städernas murar var förstörda och templet låg fortfarande ödelagt efter att Nebukadnessar II erövrade Jerusalem år 586 f.Kr. Nehemja blir den ledare, som återvänder till Jerusalem med uppdrag av Gud och en klar vision att återuppbygga landet och särskilt huvudstaden. Då stadens murar blir färdiga trots både yttre och inre motstånd, så läggs också grunden för folket nya självkänsla. Nehemja är också en bok i ledarskap.

Gamla testamentet
Iranistik
Ketuvim
Esras bok

Esras bok är en skrift i judendomens Ketuvim och kristendomens Gamla testamente. Boken beskriver hur prästen Esra i sällskap med nästan 50 000 andra judar får återvända till Jerusalem från fångenskapen i Babylonien för att återuppbygga staden och templet, allt på direkt order av den persiske kungen Kyros II. Esra har kallats "den andre Moses". Esra omfattar delvis samma tid som Nehemja och Ester.

Uppgifterna om Esra är motstridiga men samstämmigt vittnar källorna om hans nyskapande betydelse såsom "den andra Moses". Han var sannolikt verksam under Artaxerxes I:s regeringstid (464–424 f.Kr.) och vann likt många andra judar stort inflytande vid det persiska hovet. Av kungen sändes han till Jerusalem för att där reformera tempeltjänst och samhällsliv enligt de ideal som utformats bland exiljudarna och som underströk judendomens exklusivitet. Helt säkert har "den nya lagen" präglat redigeringen av Pentateuken (de fem Moseböckerna).

Esragestaltens framträdande roll när det gäller det religiösa livet i samband med återkomsten från Babyloniska fångenskapen har gett upphov till en mängd litteratur. Utöver boken som finns i Gamla Testamentet så finns Tredje Esra och Fjärde Esra. I 4 Esra 14 beskrivs en person kallad Esra som för fem skrivare dikterar Lagen på nytt sedan den blivit uppbränd. Här tecknas Esra som en parallell till Mose. Esra får uppgiften av Den Högste att skriva och det blir 94 böcker. Berättelsen är helt ohistorisk men visar något om Esras betydelse och kanske också på att man omkring år 100 f.Kr. räknade med 94 kanoniska böcker.

Referenser

Externa länkar 

Gamla testamentet
Personer i Gamla Testamentet
Iranistik
Ketuvim