kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Överuppräknelig mängd

En överuppräknelig mängd eller ouppräknelig mängd är en mängd där det inte finns något sätt att numrera antalet element på ett sådant sätt att alla räknas minst en gång. Mer formellt har den en kardinalitet som är större än Alef-noll (Alef-0), det vill säga den för de naturliga talen. Det minsta överuppräkneliga kardinaltalet är Alef-1, sedan kommer Alef-2, Alef-3 osv. Det finns ingen gräns för hur stora överuppräkneliga kardinaltal vi kan bilda (se Cantors sats). Efter alla Alef-i (där i är ett naturligt tal) kommer Alef-ω (Alef-omega), sedan Alef-(ω+1), Alef-(ω+2), ... , Alef-(ω+ω), ..., Alef-(ω+ω+ω), ... osv i all oändlighet. De tal som är index till bokstaven alef är alltså ordinaltalen i tur och ordning. 

Exempelvis är mängden av de reella talen, R, överuppräknelig och har kardinaltalet 2Alef-0. Enligt kontinuumhypotesen är 2Alef-0 = Alef-1. Enligt den generaliserade kontinuumhypotesen är 2Alef-k = Alef-(k+1) för alla k.

Beteckningen "ouppräknelig" kommer av att det inte finns något sätt att räkna upp elementen i en sådan mängd. Det betyder att det inte finns något sätt att associera ett unikt naturligt tal till varje element i mängden. För en uppräknelig mängd, såsom de rationella talen, gäller däremot att det finns ett system för att tilldela ett naturligt tal till varje element, även om mängden innehåller oändligt många element. Därmed kan elementen i en sådan mängd räknas upp i den ordning som det naturliga talet anger och vilket element man än väljer kommer man förr eller senare att nå fram till detta.

Mängdteori
Kardinaltal
Oändlighet

ru:Счётное множество#Связанные понятия
Kardinalitet

Kardinalitet eller mäktighet är ett begrepp från mängdlära. Kardinaliteten är ett mått på storleken av en mängd M och betecknas ofta | M | eller  #M, i enklaste fallet antalet element i en mängd . Både ändliga och oändliga mängder har kardinaliteter och kardinalitetens icke-triviala användning är att jämföra olika oändliga mängder. Oändliga mängder kan enligt mängdläran vara olika stora, och här kommer begreppet kardinalitet in. Om M är ändlig är alltså kardinaliteten av M samma sak som antalet element i mängden. Till varje kardinalitet hör ett kardinaltal.

Två mängder har samma kardinalitet om det finns minst en bijektion mellan dem. Detta innebär alltså att ändliga mängder som har samma antal element har samma kardinalitet, vilket kan tyckas självklart, men vitsen med att definiera denna relation på detta sätt är att även oändliga mängder kan jämföras.

Den minsta kardinaliteten (kardinaltalet) är 0. Den tomma mängden har denna kardinalitet. Nästa större kardinalitet är 1 som är kardinaliteten för varje mängd med exakt ett element, och nästa kardinalitet är 2 som är kardinaliteten för varje mängd med exakt två element och så vidare. {X, Y, Z, W} har kardinaltalet 4. Varje naturligt tal n är alltså ett kardinaltal för alla mängder med n stycken element. 

För oändliga mängder räcker inte de naturliga talen till som kardinaltal. N (mängden av de naturliga talen) har kardinaltalet Alef-0, eller ℵ0. Alef-0 är det minsta oändliga kardinaltalet och betecknar en uppräknelig oändlighet. Z (mängden av heltalen) och Q (mängden av de rationella talen) har också kardinalitet Alef-0, vilket kan visas genom att hitta ett sätt att räkna upp dem (d.v.s. ordna ett naturligt tal till varje element i respektive mängd). Nästa större kardinalitet är ℵ1, sedan kommer ℵ2, ℵ3 osv. Mängder av dessa kardinaliteter är överuppräkneliga. Kardinaliteten av R (de reella talen), som kallas kontinuum och betecknas med lilla c tillhör dessa. Enligt den oavgörbara Kontinuumhypotesen finns dessutom inga kardinaltal mellan Kontinuum och Alef-0, d.v.s. c är lika med ℵ1.

Det finns ingen övre gräns på hur stora kardinaltal vi kan bilda, se Cantors sats.

Se även 
 Hilberts hotell

Referenser

Mängdteori
 2
Abstraktionsprincipen

Abstraktionsprincipen är en princip inom mängdteorin som handlar om hur vi får bilda mängder. Abstraktionsprincipen säger att vi för varje egenskap A kan bilda mängden av alla objekt som har denna egenskap.

Beteckningen {x : A(x)} betyder mängden av alla x som har egenskapen A. Om till exempel egenskapen G är egenskapen att vara grön så är {x : G(x)} mängden av alla gröna objekt. 

Trots sin vid första anblicken uppenbara enkelhet och självklarhet är abstraktionsprincipen falsk i mängdteorin, då den ger upphov till Russells paradox. Man kan alltså inte ha abstraktionsprincipen som ett axiom i en mängdteori, det skulle göra teorin motsägelsefull. I en axiomatisk mängdteori som ZFC byter man istället ut abstraktionsprincipen mot det något mer begränsande delmängdsaxiomet.

Referenser

Noter 

Mängdteori
Russells paradox

Russellparadoxen eller Russells paradox, (efter Bertrand Russell som upptäckte den), visar att den till synes naturliga och självklara abstraktionsprincipen ger upphov till motsägelser i mängdteorin. Russell upptäckte detta 1901 under läsning av första bandet av Gottlob Freges Grundgesetze. Russell meddelade Frege detta, varpå Frege gjorde ett tillägg i slutet på andra bandet av Grundgesetze där han skriver "En större olycka kan knappast drabba en vetenskaplig författare än att få en av grunderna för sitt verk raserad, när verket själv fullbordats".

Ett populärt exempel på paradoxen är följande: En manlig barberare i en by rakar precis alla män som inte rakar sig själva. Frågan är: Rakar barberaren sig själv? Om barberaren rakar sig själv så rakar barberaren en man som rakar sig själv och detta går i strid mot definitionen och därför kan han ej raka sig själv. Men om barberaren inte rakar sig själv så är han en man som ej rakar sig själv och följaktligen måste han rakas av barberaren – alltså måste barberaren raka sig själv.

Formellt uttrycks paradoxen som följer. Abstraktionsprincipen säger att för varje egenskap A kan vi bilda mängden av alla objekt som har denna egenskap. Beteckningen {x : A(x)} betyder mängden av alla x som har egenskapen A. Om till exempel egenskapen G är egenskapen att vara grön så är {x : G(x)} mängden av alla gröna objekt. 

Bilda nu, med hjälp av abstraktionsprincipen, mängden {x : ¬(x∈x)}, dvs mängden av alla x som inte är element i sig själva. Låt oss kalla denna mängd för S. Gäller S∈S? Om svaret är ja innebär det att S har egenskapen att inte tillhöra sig själv eftersom alla element i S har denna egenskap. Detta stämmer inte om S∈S. Alltså kan inte S∈S gälla. Men ¬(S∈S) kan inte heller gälla eftersom då har S egenskapen som gör att den kvalificerar som medlem i S samtidigt som satsen ¬(S∈S) säger att S inte tillhör S. Detta motsägelsefulla resultat är Russells paradox. Felet ligger i att vi antog abstraktionsprincipen helt oinskränkt för vilka egenskaper som helst. Egenskapen för vilken mängden S bildades var ju "att inte tillhöra sig själv".

I konkret logik kan paradoxen härledas formellt enligt följande. Låt S beteckna mängden av alla mängder som inte innehåller sig själv. Anta att S innehåller sig själv. Av definitionen av S följer då att S är en mängd som inte innehåller sig själv. Men om S inte innehåller sig själv så kvalificerar S in i S som en mängd som inte innehåller sig själv, och följaktligen innehåller S sig själv.

Slutsatsen av paradoxen är att abstraktionsprincipen uppenbarligen är alldeles för liberal. Den tillåter bildandet av mängder som ger upphov till motsägelser. I en axiomatisk mängdteori kan därför inte abstraktionsprincipen ingå som axiom.  I Zermelo–Fraenkels mängdteori (ZFC) ersätts abstraktionsprincipen med delmängdsaxiomet. Detta axiom är något mindre liberalt med vilka mängder vi får bilda. Den ursprungliga lösningen på problemet var dock Russells egen typteori, men denna har numera nästan övergivits eftersom den gav upphov till andra svårigheter.

Referenser 

Mängdteori
Paradoxer
Självreferens
Urelement

Urelement är ett begrepp inom mängdteorin. Det är ett objekt som kan ingå som element i mängder, men som själv inte är en mängd. Eftersom ett urelement inte är en mängd kan det inte ha några egna element.Det användes bland annat av Ernest Zermelo i hans tidiga beskrivning av mängdteorin. I "normala" mängdteorier, som till exempel ZFC, bortser man från urelement. Det blir bara krångligt att ta hänsyn till dem och dessutom kan nästan alla matematiska begrepp ändå reduceras till just mängder.

Referenser

Mängdteori
Matematisk logik

Matematisk logik har generellt två betydelser. Det kan betyda logik studerad med matematiska metoder eller matematikens logik. Ofta avser man båda dessa tolkningar: man studerar matematikens logik med matematiska metoder. Begreppet ska förstås ses som kontrast till filosofisk logik.

Se även 
 Matematiskt bevis
 Matematikfilosofi
 Gottlob Frege

Externa länkar
Stora kardinaltal

Stora kardinaltal är inom matematiken och mängdteorin en samlingsbeteckning på alla slags kardinaltal vars existens ej följer ur Zermelo–Fraenkels mängdteori (ZFC), förutsatt att ZFC är konsistent).

Det finns olika typer av stora kardinaltal, exempelvis Mahlokardinaltal, Ramseykardinaltal, Woodinkardinaltal, starka kardinaltal och superstarka kardinaltal. Ouppnåeliga kardinaltal är en typ av stora kardinaltal.

Se även 
 Mängdteori

Mängdteori
Tiburtiusdagen

Tiburtiusdagen firades den 14 april. Den kallades förr, främst i Sydsverige, första sommardagen beroende på en gammal indelning av året i sommar- och vinterhalvår. På runstavar märktes den ut med ett lövat träd. Det är också första nedanet efter denna dag som ibland anses utgöra kråknedan.

Enligt gammal folktro vaknade björnen och gick ut just på Tiburtiusdagen. I den svenska almanackan har dagen varit en märkesdag för årstidernas växlingar och det sades förr att om Tiburtiusdagen var varm och vacker skulle sommaren bli kall och regnig. Enligt traditionen uppvisas de nyfödda björnungarna på Skansen i Stockholm denna dag, samt också på Lycksele djurpark. I Hälsingland fanns talesättet "På Tiburtius går lillsommaren in" och i Värmland "Hur än vädret är på Tiburtius, så skall björnen gå ur idet, tjädern spela i talltoppen och gäddan gå på nätet".
I Norge kallades dagen sommermål.

Se även 
Calixtusdagen
Tiburtius

Referenser 

Temadagar i april
Utropstecken

Utropstecken (!) är ett så kallat stort skiljetecken som inom åtskilliga skriftspråk används som avslutning på utrop, uppmaningar, önskningar, tilltal, hälsningar och liknande interjektioner.

Inom matematiken används utropstecknet som fakultetstecken. När det används som ett uttryck för förvåning kallas det förundringstecken.

Internationellt

Franska 
På franska föregås utropstecken av mellanslag. Till exempel: « Voilà ! »

Spanska 
På bland annat spanska används ett inverterat utropstecken (¡) för att markera var ett utrop och liknande börjar. Exempel: ¡Esto es un signo de exclamación!

Andra användningsområden 
 I fonetisk skrift används ofta ett utropstecken (ǃ) för Postalveolart klickljud
 För att ange fakultet inom matematiken
 För att uttrycka negation i många programspråk
 I viss schacknotation för att markera ett särskilt lyckat drag

Referenser

Vidare läsning 
 Strömquist, Siv: Skiljeteckensboken: skiljetecken, skrivtecken och typografiska grepp, Morfem, Stockholm, 2013. Libris 13879413. .

Skiljetecken
Paragraftecken

Paragraftecken, §, utmärker avsnitt i lagtext, stadgar, protokoll och liknande. Paragraftecken före siffra (§ 7) utläses paragraf sju, paragraftecken efter siffra (7 §) utläses sjunde paragrafen. Mellanrum används alltid mellan paragraftecknet och siffran.

Paragraftecknet placeras normalt sett bakom siffran (7 §) vid författningar, såsom lagtexter, medan den placeras framför siffran (§ 7) vid frivilliga överenskommelser såsom avtal, stadgar och liknande. 

Tecknet används på grund av sin karaktär normalt enbart tillsammans med siffror. Det kan dock vid studentikos stavning vid juridisk fakultet ersätta bokstaven s, så att till exempel ordet "spex" blir stavat "§pex" eller "§pecks".

När det i juridisk doktrin och i rättsliga handlingar hänvisas till flera paragrafer, dubbeltecknas ofta paragraftecknet (t.ex. "3, 4 och 7 §§"). Tecknen utläses då som "tredje, fjärde och sjunde paragrafer(na)", på samma sätt som exempelvis "s." för "sida" dubbeltecknas när man avser flera sidor i litteraturhänvisningar. Språkrådet avråder från dubbelteckning i boken Svenska skrivregler, men i skriften Myndigheternas skrivregler godkänns en sådan användning.

Tecknet är skapat av två S och står för signum sectionis, latin för "tecken" mellan "stycke" och användes alltså just för att markera nytt stycke i en text. Därifrån har det kommit att överföras till sin nuvarande, något annorlunda användning, eftersom en lagparagraf ofta innehåller flera textstycken.

Paragraftecknet används regelbundet i nordisk och tysk lagtext, normalt inte i anglosaxisk. På engelska står ordet "paragraph" just för "stycke" i text, medan en lagparagraf kallas "section", och det förekommer att när engelsk text hänvisar till svensk lag, ersätts §-tecknet med "s.".

Referenser 

Latinska alfabetet
Juridik
Frågetecken

Frågetecken (?) är ett skiljetecken som används som avslutning på direkta frågor. Frågetecken kan även sättas inom parentes efter ett enskilt ord i en mening för att markera att något är osäkert: Pojkens namn var Andrea (?) Berg. Frågetecken ska inte användas vid indirekta frågor: Hon undrade om jag ville följa med.

Vissa anser att retoriska frågor inte behöver avslutas med frågetecken, till exempel: "Fattar inte alla det!" men det är omdiskuterat. Att använda frågetecken anses fortfarande vara mest korrekt.

Frågetecknets ursprung är inte klarlagt. En teori är att det är en sammandragning/utveckling av det stora Q uppställt ovanför lilla o som under medeltiden användes för att beteckna en fråga. En annan hypotes är att frågetecknet är en omkastning av de två delarna i tecknet för semikolon (;), så att kommat (,) hamnar ovanför punkten (.) i stället för under den. På grekiska används just semikolonet i sin vanliga form (;) som frågetecken.

Olika sorters frågetecken 
I bland annat spanskan och galiciskan (men inte i portugisiska och endast ibland i katalanska) används ett inverterat frågetecken (¿) för att markera var en fråga börjar: ¿Es esto un signo de interrogación? (Är detta ett frågetecken?). På bland annat arabiska är frågetecknet spegelvänt: (؟).

I franskan används ett mellanrum innan frågetecken och utropstecken. « Est-ce que la fille est là ? Bien sûr qu'elle est ici ! »

Kinesiska, japanska och koreanska använder frågetecken i modernt språk. På datorer används då av typografiska skäl fullbreddsversionen av frågetecknet: ？.

Armeniska frågetecken har formen ՞ och placeras över den sista vokalen i frågan.

Grekiska frågetecken har formen ;

Symboler och stilistiska varianter

Se även 
 Ironitecken (؟)

Referenser

Vidare läsning 
 Strömquist, Siv: Skiljeteckensboken: skiljetecken, skrivtecken och typografiska grepp, Morfem, Stockholm, 2013. Libris 13879413. .

Skiljetecken
Karl XII (dikt)

Karl XII är en dikt av Esaias Tegnér skriven 1818.

Form 
Karl XII är skriven enligt versmåttet hildebrandstrof som passar väl för fosterländska dikter och hjältedikter. Det har fått sitt namn efter den forntyska folksagan Hildebrandslied. Det finns ett antal andra kända verk som också är skrivna med samma åttaradiga korsrim, exempelvis psalmen Jag lyfter mina händer och Anna Maria Lenngrens dikt Pojkarne.

Bakgrund 
Den 30 november 1818 inföll hundraårsdagen av Karl XII:s död. Av hänsyn till de då frambringade goda diplomatiska relationerna till Ryssland avstod dock den dåvarande svenska regeringen från att fira detta som en nationell högtidsdag. 
Svenska Akademien uppmärksammade inte heller dagen på något särskilt sätt. 
Karl XII:s minne firades ändå på flera sätt: I Uppsala firade studenterna minnet med en fest i domkyrkan där de sjöng Geijers Viken, tidens flyktiga minnen, i Stockholm firades dagen i Riddarholmskyrkan där Johan Dillner, ledamot i Götiska förbundet, höll tal.

I Lund firades minnet den 12 december av de så kallade "härbärgisterna". Dåvarande adjunkten Christopher Isac Heurlin och docenten Bengt Magnus Bolméer hade sin bostad i en tidigare gästgivargård vid Lilla torg i Lund, "Härbärget", och där brukade yngre lärare och studenter vid universitetet samlas för att bland annat diskutera aktuell politik och litteratur. Bland dessa "härbärgister" kan förutom Tegnér även nämnas professor Jonas Albin Engeström och professor Carl Adolph Agardh. Firandet ägde rum i Karl XII-huset på Stora Södergatan och där medverkade förutom de vanliga härbärgisterna även universitetets prokansler och rektor samt inbjudna kvinnor.

Konstistorienotarien Jacob Johannes Palm höll tal och sedan sjöngs Tegnérs dikt, förmodligen av Palms hustru Euphrosyne Palm.

Mottagande 
Litteraturhistorikern Fredrik Böök menade att "Tegnér har aldrig överträffat den i lätthet, säkerhet och kraft, i artistisk fulländning; den är mer än ett mästerverk, den är ett underverk.". Henrik Schück (1929) ansåg att Tegnérs beundran för Karl XII hade samma grund som hans välkända beundran för Napoleon I,  och att för Tegnér symboliserade båda hans hjälteideal. Euphrosyne Palm hade i Poetisk kalender för år 1818 hittat den franska romansen Partant pour la Syrie översatt av Atterbom, och Böök trodde att Tegnér därifrån fick inspiration till att använda samma enkla versmått, samma jamber.

Bevingade ord
Flera stycken i texten har med tiden blivit bevingade ord.
Meningen om att "stå i rök och damm" fanns dock redan sedan 1779 i den danska kungssången Kong Christian stod ved højen mast.

Manskör
Dikten tonsattes år 1818 av dåvarande uppsalastudenten Otto Edvard Westermark (1797-1849), och arrangerades för manskör av Eric Jacob Arrhén von Kapfelmann.

Källor

Tryckta källor

Noter

Externa länkar 

 framförd av Orphei Drängar

Dikter 1818
Dikter av Esaias Tegnér
Karl XII i skönlitteratur
Svenska dikter
Svenskspråkig skönlitteratur
Sånger för manskör
Jakob Sobieski

Jakob Sobieski, född 2 november 1667 i Zhovkva i dåvarande Polen (i nuvarande Ukraina), död 19 december 1737 i Paris, var en polsk prins, son till den polske kungen Johan III Sobieski (död 1696).

Karl XII hade 1704 planer på att sätta Jakob Sobieski eller någon av dennes bröder på den polska tronen efter den avsatte kungen August den starke, men August tillfångatog Jakob och dennes bror Konstantin och höll dessa fängslade ända till freden i Altranstädt 1706. 

I samband med sin frigivning lovades prinsen en större penningersättning av August den starke. Till hjälp med att utfå denna betalning hade Sobieski den svenske diplomaten Herman Tersmeden, vilken med August framförhandlade att prinsen erhöll amtet Radeberg i pant härför. Jakob Sobieski försökte långt senare, senast 1718, få sin då äldsta dotter Kasimira gift med Karl XII.

Han var gift med Hedvig Elisabeth Amalia av Pfalz-Neuburg och far till fem döttrar, varav tre nådde vuxen ålder, häribland den ovannämnda (Maria) Kasimira (1695–1723) och Maria Klementina (1702–1735), som år 1719 äktade den engelske tronpretendenten Jakob Edvard Stuart.

Referenser
 Svenskt biografiskt lexikon: artikeln "Cedercreutz, Herman" (band 7, Stockholm 1927)

Noter

Externa länkar

Polens kungligheter
Huset Sobieski
Män
Födda 1667
Avlidna 1737
Kandidater till polska tronen
Deltagare i slaget vid Wien
Konstantin Sobieski

Konstantin Sobieski, född 1 maj 1680, död 28 februari 1726, var en polsk prins. Han var son till den polske kungen Johan III Sobieski.

Karl XII hade 1704 planer på att sätta någon av Johan III Sobieskis söner, i första hand Konstantins bror Jakob Sobieski, på den polska tronen efter den avsatte kungen August den starke, men August tillfångatog både Konstantin och Jakob och höll dessa fängslade ända till freden i Altranstädt 1706.

Referenser

Polska prinsar
Huset Sobieski
Födda 1680
Avlidna 1726
Män
Kasimira Sobieski

Kasimira Sobieski (född 20 januari 1695, död 18 maj 1723) var dotter till den polske prinsen Jakob Sobieski och Hedvig Elisabeth Amalia av Pfalz-Neuburg och sondotter till den polske kungen Johan III Sobieski. Hennes far försökte (senast 1718) få henne gift med Karl XII av Sverige.

Referenser
Th. Westrin, "Det sista giftermålsanbudet till Karl XII", i Karolinska förbundets årsbok 1912 (1913).

Polsk adel
Huset Sobieski
Kvinnor
Födda 1695
Avlidna 1723
Stanisław I Leszczyński

Stanisław I Leszczyński, född 20 oktober 1677 i Lemberg, dåvarande Polen-Litauen, död 23 februari 1766 i Lunéville, Frankrike, kung av Polen 1704–1709 och 1733–1736.

Biografi
Stanisław Leszczyński var vojvod av Poznań. Vid ett besök i det svenska högkvarteret i Polen under det stora nordiska kriget vann han Karl XII:s förtroende som i honom såg en kandidat till den polska tronen istället för den sittande kungen August II (den starke). Emellertid accepterades han inte av den polska adeln, som såg honom som en svensk lydmonark.

Efter svenska påtryckningar och vapenskrammel valdes han dock till polsk kung i juli 1704 med följd att ett polskt inbördeskrig utbröt utöver konflikten med svenskar och ryssar. 

När Stanisław skulle krönas uppstod flera svårigheter. Regalierna hade August varit förutseende nog att föra bort till Sachsen, och man tvingades beställa nya. Stanisław hade dock inga pengar över till detta. Såväl sina gods som sina dyrbarheter hade han tvingats pantsätta för att få medel att regera med, och det anslag som Karl XII givit honom var förbrukat. Svenska kronan fick alltså bestå de nya polska regalierna. Frågan var också vem som skulle kröna den nyvalde. Enligt gammal sedvänja skulle det vara den polska kyrkans primas, men han gjorde undanflykter och det gällde då att förmå någon annan prelat att förrätta den högtidliga akten. Man föreslog ärkebiskopen av Lemberg. Men då han var försvunnen skickades en officer med 60 man ut för att leta efter honom, och efter mycket sökande fann man biskopen långt inne i en oländig skogstrakt med kärrmarker omkring. Efter ett långvarigt meningsutbyte mellan prelaten och den svenske officern gick den förre slutligen med på att delta i kröningen mot att man tillförsäkrade honom ett generöst underhåll i Warszawa.

Efter Karl XII:s nederlag vid Poltava 1709 tog August II tillbaka tronen med Peter den stores och majoriteten av den polska adelns stöd. Stanisław Leszczyński måste lämna Polen. Hans familj bodde under 1709–1720 i Svenska Pommern och Sverige, varav tre år i Kristianstad.

Under åren 1714–1720 förvaltade Stanisław Leszczyński den pfalziska ättens hertigdöme Zweibrücken. Sedan August II hade avlidit valdes Stanisław Leszczyński åter till polsk kung 1733 med stöd av sin svärson Ludvig XV av Frankrike, gift med Stanislaws dotter Marie Leszczyńska. Han drevs dock iväg av ryssarna under det polska tronföljdskriget. Han abdikerade år 1736 men fick behålla kungatiteln sedan detta klargjorts i villkoren för freden i Wien 1735, som bekräftades 1738. Han fick dock Lothringen på livstid som hans svärson Ludvig XV erövrat från Österrike under det polska tronföljdskriget.

Gift 1698 med Katarina Opalinska.

Externa länkar
 Stanisław I av Polen – Historiesajten

Referenser

Noter 

Personer i stora nordiska kriget
Polens regenter
Litauens regenter
Hertigar av Lorraine
Leszczyński, Stanisław
Huset Leszczyński
Personer från Lviv
Personer i Polen under 1600-talet
Personer i Polen under 1700-talet
Födda 1677
Avlidna 1766
Män