kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
John Rhys-Davies

John Rhys-Davies, född 5 maj 1944 i Salisbury i Wiltshire, är en brittisk (walesisk) skådespelare.

Rhys-Davies föddes i Salisbury i England, men växte upp i Ammanford i Carmarthenshire i Wales.

Rhys-Davies är förmodligen mest känd för rollerna som Sallah i filmerna om Indiana Jones och Gimli i Sagan om ringen-filmerna där han även gör rösten åt Lavskägge. Han är även minnesvärd som riddaren Reginald Front-de-Boeuf i den brittiska TV-filmen Ivanhoe, som Sammy Mutterperl i Krig och hågkomst och som Leonid Pushkin i bondfilmen Iskallt uppdrag av John Glen.

Han har dessutom gästspelat som Leonardo da Vinci i Star Trek: Voyager-avsnitten Scorpion del I och Concerning Flight samt som Horace/Panis Rahl i Legend of the Seeker. På 1980-talet gjorde han rollen som Rikard Lejonhjärta i avsnittet A King's Fool i TV-serien Robin av Sherwood.

Filmografi (i urval) 

 (TV-film)

 (röst)

 (röst)

Referenser

Noter

Externa länkar 

Walesiska skådespelare
Brittiska TV-skådespelare
Brittiska röstskådespelare
Personer från Carmarthenshire
Födda 1944
Levande personer
Män
Alumner från University of East Anglia
Alumner från Royal Academy of Dramatic Art
Calixtus III

För motpåven, se Calixtus III (motpåve)

Calixtus III, född Alfonso de Borja el. Borgia 31 december 1378 i Valencia, Spanien, död 6 augusti 1458 i Rom, var påve från den 8 april 1455 till sin död drygt tre år senare, 6 augusti 1458.

Biografi 
Alfonso de Borja, som tillhörde den inflytelserika adelssläkten Borgia, föddes i Valencia 1378, tog parti för motpåven Benedictus XIII som utsåg honom till kanik, och fungerade som medlare mellan motpåvens efterträdare Clemens VIII och huvudfåran i kyrkan genom att övertala motpåven att ge upp sina anspråk. Av Martin V utnämndes Borja till biskop av Valencia i augusti 1429, och av Eugenius IV till kardinal den 2 maj 1444. Kardinal de Borja hade redan varit kandidat till påve vid tidigare val, när han den 8 april 1455 utsågs till att bekläda posten, då han antog namnet Calixtus III.

Calixtus främsta bekymmer var mobiliseringen av det kristna Europa mot turkarnas invasion. Han hade som kardinal förgäves låtit predika korståg mot turkarna, då dessa under Mehmet II erövrat Konstantinopel (1453). Som påve lät han sända nuntier till alla Europas länder för att övertala furstarna att lägga personliga vendettor bakom sig för att göra gemensam sak mot Osmanska rikets framryckningar, och för att samla in skatter för att finansiera detta ändamål. Han bestämde att kyrkklockorna från och med dess skulle ringa klockan tolv på dagen varje dag, för att påminna de troende om att be för korsriddarnas framgång.

Fastän de europeiska monarkerna var ovilliga att hörsamma påvens maning till krig, fick hans ansträngningar dock det resultatet att turkarna fick lida ett nederlag vid slaget i Belgrad den 22 juli 1456, mot påvens trupper, ledda av general Hunyady. Framgångarna innebar en något större uppslutning kring korståget, däribland av Skanderbeg som framgångsrikt försvarade Albaniens självständighet. 

Calixtus var morbror till Alexander VI, som var en av två släktingar som han hade utnämnt till kardinal 1456. Hans pontifikat har kritiserats för nepotism, eftersom han därtill bland annat utnämnde släktingar till hertigar av Spoleto. I övrigt är Calixtus känd för att ha förklarat domen mot Jeanne d'Arc ogiltig och friat henne postumt från de anklagelser som ledde till dödsdomen mot henne.

Calixtus III och Alexander VI vilar tillsammans i den spanska nationskyrkan i Rom, Santa Maria di Monserrato.

Psalmer 
 Förläna oss Gudh så nådelig, latin Da pacem Domini. Publicerad i Göteborgspsalmboken 1650 och som nr 310 i 1695 års psalmbok 
 Gudh gifwe wårom Konung och all Öfwerhet, publicerad i Göteborgspsalmboken 1650 och som nr 311 i 1695 års psalmbok

Se även 
 Borgia (släkt)

Referenser 
 Catholic Encyclopedia, Volume III (1908)
 Catholic-Hierarchy

Externa länkar 

Påvar
Födda 1378
Avlidna 1458
Män
Personer i Kyrkostaten under 1400-talet
George Howard, 7:e earl av Carlisle

George William Frederick Howard, 7:e earl av Carlisle, född den 18 april 1802 i London, död den 5 december 1864 på Castle Howard, var en brittisk politiker.

Biografi
Han var son till George Howard, 6:e earl av Carlisle och bar från 1825 till 1848, då han ärvde faderns earlvärdighet, titeln viscount Morpeth och var 1826–1841 och 1846–1848 medlem av underhuset, där han tillhörde whigpartiets dugligaste förmågor. 

Howard var april 1835–september 1841 minister för Irland i Melbournes ministär (från 1839 med säte i kabinettet) och förde som sådan under svåra omständigheter en taktfull politik. Han tillhörde juli 1846–februari 1852 Russells kabinett, först som kommissarie för skogsväsendet, sedan 1850 som kansler för hertigdömet Lancaster, samt var februari 1855–februari 1858 och juni 1859–oktober 1864 i Palmerstons ministär lordlöjtnant på Irland, där han gjorde sig omtyckt genom sin energiska verksamhet för jordbrukets höjande. 

Åren 1851–1856 var han president i Royal Society of Literature. Han dog ogift och efterträddes därför som earl av Carlisle av sin bror William George Howard, 8:e earl av Carlisle. Bröderna var farbröder till George Howard, 9:e earl av Carlisle.

Källor

Noter

Externa länkar 

Howard, George
Engelsk adel
Brittiska lordlöjtnanter
Ledamöter av Royal Society of Literature
Brittiska politiker under 1800-talet
Politiker från London
Födda 1802
Avlidna 1864
Män
Ugglan
Alumner från Christ Church, Oxford
Edmund Fitzalan-Howard, 1:e viscount Fitzalan av Derwent

Edmund Fitzalan-Howard, 1:e viscount Fitzalan av Derwent (känd som lord Edmund Talbot 1876–1921), född den 1 juni 1855, död den 18 maj 1947, var en brittisk politiker, bror till Henry Fitzalan-Howard, 15:e hertig av Norfolk.

Lord Talbot tillhörde underhuset från 1894 och var en tid 1905 yngre skattkammarlord i Balfours ministär. Han var 1915–1921 ledamot av Asquiths och Lloyd Georges koalitionsministärer som "inpiskare" i underhuset och joint parliamentary secretary to the treasury. Han var den siste lordlöjtnanten av Irland åren 1921–1922, innan posten avskaffades då den Irländska fristaten upprättades, och den ende romerske katolik, som innehade detta ämbete sedan Jakob II:s tid. I samband med utnämningen blev han upphöjd till peer som viscount Fitzalan av Derwent och utbytte därvid sitt 1876 av arvsskäl antagna tillnamn Talbot mot släktnamnet Fitzalan-Howard.

Källor 

 
 

Irlands lordlöjtnanter
Storbritanniens ministrar
Brittiska parlamentsledamöter
Engelsk adel
Brittiska politiker under 1900-talet
Födda 1855
Avlidna 1947
Män
Ugglan
Henry Fitzalan-Howard, 15:e hertig av Norfolk

Henry Fitzalan-Howard, 15:e hertig av Norfolk, brittisk politiker, född 27 december 1847, död 11 februari 1917, son till Henry Fitzalan-Howard, 14:e hertig av Norfolk (1815-1860).

Han ärvde hertigvärdigheten 1860 och var en av Englands största jordägare samt de engelska katolikernas ledande man. Han tog 1888 livlig andel i agitationen mot Gladstones home rule-förslag, sändes 1887 som utomordentligt sändebud till Leo XIII:s jubileum - den första engelska beskickning till Vatikanen sedan reformationens genomförande - och ledde vid flera tillfällen engelska katolikers pilgrimsfärder till Rom. 

År 1895 blev han som generalpostdirektör medlem av Salisburys kabinett och genomförde under sin ämbetstid enkelt porto inom hela riket (imperial penny postage). Han avgick 1900 för att som officer vid en av honom uppsatt frivillig kår delta i boerkriget. 

Gift 1:o i London 1877 med Lady Flora Abney-Hastings (1854-1887); gift 2:o 1904 med Hon Gwendolyn Constable-Maxwell, 12:e Baroness Herries of Terregles (1877-1945) .

Barn: 

 Lord Philip Joseph, Earl av Arundel och Surrey (1879-1902) 
 Lady Mary Howard (1905-1992); gift 1:o 1939 med Colin Keppel Davidson (1895- d. i Tunisien 1943); gift 2:o 1961 med Anthony Hilton Pepys 
 Bernard Marmaduke, 16:e hertig av Norfolk (1908-1975); gift i London 1937 med Hon Lavinia Mary Strutt (1916-1995)

Källor

 Perthes, Justus, Hof-Kalender 1912, Gotha 1912

Brittiska politiker
Riddare av Strumpebandsorden
Brittiska hertigar
Födda 1847
Avlidna 1917
Män
Ugglan
Hertig av Norfolk

Hertig av Norfolk är en engelsk pärsvärdighet, som sedan 1400-talet burits av medlemmar av ätten Howard, ättlingar till sir Robert Howard. Hertigen har också titeln  earl av Arundel och familjen har sitt huvudsäte Arundel Castle.

Hovfunktionärsämbetet Earl Marshal är ärftligt inom ätten och innehas av hertigen.

Hertigar av Norfolk 
 John Howard, 1:e hertig av Norfolk (omkring 1425-1485)
 Thomas Howard, 2:e hertig av Norfolk (1443-1524)
 Thomas Howard, 3:e hertig av Norfolk (1473-1554)
 Thomas Howard, 4:e hertig av Norfolk (1536-1572)
 Thomas Howard, 5:e hertig av Norfolk (1627-1677)
 Henry Howard, 6:e hertig av Norfolk (1628-1684)
 Henry Howard, 7:e hertig av Norfolk (1655-1701)
 Thomas Howard, 8:e hertig av Norfolk (1683-1732)
 Edward Howard, 9:e hertig av Norfolk (1685-1777)
 Charles Howard, 10:e hertig av Norfolk (1720-1786)
 Charles Howard, 11:e hertig av Norfolk (1746-1815)
 Bernard Howard, 12:e hertig av Norfolk (1765-1842)
 Henry Howard, 13:e hertig av Norfolk (1791-1856)
 Henry Fitzalan-Howard, 14:e hertig av Norfolk (1815-1860)
 Henry Fitzalan-Howard, 15:e hertig av Norfolk (1847-1917)
 Bernard Fitzalan-Howard, 16:e hertig av Norfolk (1908-1975)
 Miles Fitzalan-Howard, 17:e hertig av Norfolk (1915-2002)
 Edward Fitzalan-Howard, 18:e hertig av Norfolk (född 1956)

Se även 
 Earl av Arundel
 Earl av Suffolk

Referenser 
 

Norfolk
Norfolk
Earl av Surrey

Earl av Surrey (engelska: Earl of Surrey) var en titel som gavs första gången till William de Warenne 1088, eftersom han hade få ägor i Surrey kallades earldömet vanligen av Warenne.

Några av earlerna av Surrey
John de Warenne, 6:e earl av Surrey
Thomas Howard, 2:e hertig av Norfolk 
Thomas Howard, 3:e hertig av Norfolk 
Henry Howard, earl av Surrey 
Thomas Howard, 4:e hertig av Norfolk
Thomas Howard, 21:e earl av Arundel
Thomas Howard, 5:e hertig av Norfolk

Se även 
 Earl av Arundel
 Hertig av Norfolk

Engelska adelstitlar
Surrey
Eugenius IV

Eugenius IV, född Gabriele Condulmaro 1383, död 23 februari 1447, var påve från den 3 mars 1431 till sin död, 23 februari 1447.

Biografi 
Gabriel Condulmaro tillhörde en veneziansk köpmansfamilj och föddes 1383. Från början var han medlem av celestinkongregationen, blev senare biskop av Siena och 1408 kardinal samt legat i Ancona och Bologna. Vid sin upphöjelse på påvestolen saknade han egentligen alla förutsättningar för sin uppgift, i det han varken hade stora vyer, politisk erfarenhet eller djupare teologisk bildning. Och samtidigt hade han alltifrån början av sitt pontifikat att kämpa mot de största svårigheter. 

Redan några dagar efter sitt val hade han sammankallat ett kyrkomöte till Basel, men då han däri snart såg en fara för kurians maktställning, sökte han redan i slutet av 1431 att upplösa detsamma. Härur uppväxte mellan konciliet och kurian en konflikt som ledde till att Eugenius upplöste kyrkomötet, under det att detta förklarade Eugenius vara avsatt. Småningom lyckades emellertid Eugenius besegra den konciliära rörelsen genom en kraftig och målmedveten politik som höjde påvedömets anseende, särskilt sedan Eugenius på Ferrara-Florenskonciliet lyckats – visserligen bara på papperet – genomföra en union med den grekiska kyrkan.

Även i själva staden Rom hade Eugenius att kämpa med ett oppositionsparti, som tvingade honom till en tioårig landsflykt (1433–43). Men även här segrade hans uthållighet. Under sina sista år lyckades Eugenius kvarhålla eller återföra de reformvänliga länderna (Frankrike, Tyskland). Hans sista viktiga regeringshandling är förlikningen med Tyskland, som han undertecknade på dödsbädden.

Referenser

Externa länkar 

Påvar
Augustiner
Heliga stolens diplomater
Födda 1383
Avlidna 1447
Män
Personer i Kyrkostaten under 1400-talet
Förmyndarregering

Förmyndarregering, särskilt anordnad regering i en monarki, där den egentlige monarken ännu enligt lag ej är tillräckligt gammal för att uppstiga på tronen. I dennes ställe utövas makten av en regent, en riksföreståndare eller ett särskilt råd, i äldre tid ofta bestående av adelsmän.

Se även
Drottning Kristina 
Birger Magnusson 
Riksdagen år 1680 
Fabian Wrede (1641-1712) 
Lars Wallenstedt 
Karl XI 
Gabriel Oxenstierna (Bengtsson) 
George Canning 
Henry Howard, earl av Surrey
Torgils Knutsson
Axel Oxenstierna
Regent
Gustav IV Adolf

Regeringar
Martin V

Martin V, född Oddone Colonna 1368 i Genazzano, död 20 februari 1431 i Rom, var påve från den 11 november 1417 till sin död den 20 februari 1431.

Biografi 
Oddone Colonna föddes i Genazzano som son till Agapito Colonna och Caterina Conti; på både fädernet och mödernet tillhörde han med andra ord ett par av samtidens mäktigaste släkter i den delen av världen. Släkten Colonna hade redan, innan Oddone, givit kyrkan 27 kardinaler, men ingen tidigare hade blivit påve. 

Han studerade vid universitetet i Perugia, och anlitades på diplomatiska uppdrag av Urban VI och dennes efterträdare, så småningom med rangen av apostolisk nuntie. Han utsågs den 12 juni 1405 till kardinaldiakon med San Giorgio in Velabro som titelkyrka. Kardinal Colonna deltog i konciliet i Pisa (1409) och blev en trogen anhängare till Johannes XXIII. På Konstanzkonciliet var han föga framträdande, vilket bidrog till hans utnämning till påve, den 11 november 1417, som med tiden hävde den stora schismen. 

När han blivit vald till påve, då han antog namnet Martin V, var han inte ens prästvigd. Han prästvigdes därför den 13 november, biskopsvigdes den 14 november, och kröntes så till påve, den 21 november, i biskopspalatset i Konstanz. Eftersom konciliet ännu pågick var det en stor församling som deltog i händelsen. 

Inte heller sedan konciliet flyttats till staden Pavia och sedan till Siena (1423-1424) gav det något resultat, och det av Martin V sammankallade kyrkomötet i Basel fick han inte uppleva. Gallikanismen bekämpade han i Frankrike, och den konciliarism som beslutades vid Konstanz blev Martin en häftig motståndare till, och detta med framgång. Martin V återupprättade påvens maktställning i staden Rom och i Kyrkostaten, sedan han en lång tid residerat i Konstanz, Bern, Genève, Mantua och Florens. Detta åstadkom han genom att lova Johanna av Neapel att erkänna henne som regerande drottning, mot att han fick styra Rom, som hon var den egentliga härskaren av. Med löfte om att få krönas, lät hon evakuera Rom 1419, och Martin kunde så anlända med sitt apostoliska hov den 28 september 1420. 1424 anslöt sig Perugia, Assisi, Todi och Jesi frivilligt till Kyrkostaten. Under sitt pontifikat ingick han flera konkordat med andra stater.

Med fast hand uppehöll han lag och ordning där han befann sig, och vårdade sig tillika om Rom och dess kyrkors förskönande genom att anlita toskanska konstnärer; genom det senare blev han den som förde renässansen till Rom. 

Martin V har fått sitt sista vilorum i basilikan San Giovanni in Laterano.

Referenser 
Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume IX (1910)

Externa länkar

Män
Födda 1368
Avlidna 1431
Påvar
Heliga stolens diplomater
Personer i Kyrkostaten under 1400-talet
Personer från Genazzano
Ugglan
Colonna
Gravsatta i San Giovanni in Laterano
Okej (tidning)

Okej var en svensk ungdomstidning riktad till ungdomar med musik- och idolintresse, både killar och tjejer. Den gavs de sista åren ut av Egmont Kärnan och tidningens sista ansvarige utgivare var Linda Nehlstedt.

Historia
Tidningen grundades 1980 av Hans Hatwig som en fortsättning av den av honom 1974 grundade tidningen Poster. Chefredaktör för Okej var Hans Hatwig fram till 1985 då han tog tjänstledigt för att skriva och regissera filmkomedin Gröna Gubbar från YR åt filmbolaget Sandrews. Hatwigs efterträdare under det året var Mikael Journath.

Efter filmens premiär 1986 blev Hans Hatwig åter Okejs chefredaktör fram till 1989 då han sa upp sig för att skriva filmmanuskript och böcker, samt starta nya tidskrifter som till exempel kuriosatidningen En Ding Ding Värld och kändismagasinet Veckans Nu! som båda också blev stora framgångar. Hatwigs efterträdare på Okej blev Susanne Guve.

Rockjournalisten Anders Tengner var en av Okejs mest kända reportrar, men han var aldrig chefredaktör på tidningen.

Under 1980-talet pryddes omslagen och reportagen med artister och grupper som Samantha Fox, Kiss, W.A.S.P. och Herreys. Man tog bland annat upp läsarbrev där musiken sågs ur ett samtida hårdrockare-mot-synthare-perspektiv. De första åren, främst under 1980-talet, var hårdrock vanliga inslag i tidningen och den riktade sig mer till både killar och tjejer. Ett något omtalat tillfälle, var när kristna musikern Mani Mattsson i Okej ondgjorde sig över hårdrock. Ett av hans uttalanden, som också blev en rubrik, var att ”Hårdrockare är dumma”. Uttalandet illustrerades med en bild på Mattsson där han rev sönder en affisch med ett hårdrocksband.

Under 1990-talet skrev tidningen mycket om amerikanska TV-serier, såsom Melrose Place, Baywatch och Beverly Hills. I slutet var det artister som Tokio Hotel, Crashdïet, My Chemical Romance och Avril Lavigne som ofta uppmärksammades.

Okejs nätupplaga - OKEJ.SE - Sveriges största popcommunity - startades 2006. Nätupplagan inriktade sig enbart på musik och var också ett forum för artisteliten i Sverige. Varje månad lyftes en artist/grupp på nätupplagan där artisten/gruppen delade med sig av privata bilder, bloggar och chattar med medlemmarna. Ansvarig och promotion manager för OKEJ.SE var då Stephen Augustin.

Den 21 januari 2011 meddelade Kenneth Andrén, VD på Egmont Kärnan, att tidningen skulle läggas ned.

Referenser

Vidare läsningar 

Nedlagda svenska musiktidningar
Tidskrifter nedlagda 2011
Tidskrifter startade 1980
Keith Bradley

Keith Bradley, född 17 maj 1950 i Birmingham är en brittisk Labourpolitiker.

Bradley var parlamentsledamot för valkretsen Manchester Withington från valet 1987 till 2005, och utnämndes till ledamot av överhuset 2006.

Efter valsegern 1997 blev han vice socialminister. 1998 blev han Deputy Chief Whip, något som han följde upp med att mellan 2001 och 2002 vara vice inrikesminister. Han är en av drottningens rådgivare (medlem i Kronrådet).

Källor 

Tidigare brittiska underhusledamöter
Brittiska överhusledamöter
Män
Födda 1950
Levande personer
Gregorius XII

Gregorius XII, född Angelo Coraria cirka 1326 i Venedig, död 18 oktober 1417 i Recanati, var påve från 30 november 1406 till 4 juli 1415 (abdikerade).

Biografi 
Angelo Coraria föddes mellan 1325 och 1327 som son till patriciern i Venedig, Niccolò Correr. Efter studier i Bologna blev han 1380 biskop. Tio år senare blev han patriark av Konstantinopel, men endast till titeln på grund av den stora schismen. Han var sekreterare åt påve Innocentius VII, och utsågs 1405 till kardinalpräst av San Marco. 

Vid Innocentius bortgång 1406 valdes han enhälligt till efterträdare av kardinalerna, och svor att om motpåven i Avignon, Benedictus XIII, skulle lägga ner sin tiara skulle även han själv göra så. Eftersom såväl Gregorius XII som Benedictus XIII uteblev från konciliet i Pisa, valde kardinalerna 1409 Alexander V till påve, men formellt hade inte Gregorius XII avsatts. Vid en session i konciliet i Konstanz upphörde Gregorius XII att vara påve 1415. Kort därefter utnämndes han till kardinalbiskop av Porto-Santa Rufina.

Se även
 Johannes XXIII (motpåve)

Källor 
Michael Ott, artikel i The Catholic Encyclopedia, Volume VII 1910

Externa länkar 

Påvar
Avlidna 1417
Män
Födda 1300-talet
Personer i Kyrkostaten under 1400-talet
Personer från Venedig
Kardinalbiskopar av Porto-Santa Rufina
Peter Bradley

Peter Charles Stephen Bradley, född 12 april 1953 i Birmingham, är en brittisk politiker inom Labour. Han representerade valkretsen The Wrekin i underhuset från valet 1997 till valet 2005, då han förlorade mot den konservative kandidaten Mark Pritchard.

Källor 

Tidigare brittiska underhusledamöter
Födda 1953
Män
Levande personer
Personer från Birmingham
Djurens ö

Djurens ö var ett svenskt djurprogram som sändes på TV4. Första och andra säsongen visades under 2001 och 2003. Tredje säsongen visades 2005. Fjärde säsongen visades under sommaren 2009. Programledare var Mog Grudd och Lili Päivärinta, känd från duon Lili & Susie.

Externa länkar
Djurens ö
Mog Grudd

TV-program i TV4
TV-seriestarter 2001
TV-serieavslutningar 2009
Svenskspråkiga TV-serier
Lili Päivärinta

Inga-Lill Kristina "Lili" Päivärinta, född 5 januari 1966 i Sundbybergs församling, är en svensk popsångerska, djurskyddsarbetare, djurrättsförespråkare och naturfilmare.

Biografi
Lili Päivärinta växte upp i Sollentuna och inledde sin karriär tillsammans med systern Susie Päivärinta i popduon Lili & Susie, som framförallt var stora på 1980-talet och början av 1990-talet. Hon bor idag på Djurhamn i Värmdö kommun. 

Päivärinta har sedan hon, liksom systern, bestämde sig för att vid sidan av musikkarriären arbeta med djurskydd och verkar som djurskötare, som bland annat tar hand om skadade och utsatta djur (också kallat viltrehabilitering). Lili Päivärinta och sambon Mog Grudd startade år 2003 Stiftelsen Djurens ö. I linje med djurskyddsarbetet är hon och systern båda vegetarianer.

Päivärinta filmade under år 2000 sitt arbete med att värna om och ta hand om djur, vilket resulterade i en miniserie på TV4:s Nyhetsmorgon. Hon fick året efter uppdraget att vara programledare för ett eget djurprogram som hette Djurens ö på TV4 och som sändes 2001, 2003, 2005 samt 2009, där hon filmade sitt arbete med skadade djur. Hon fortsatte sedan med djurskyddsarbetet i TV3s serie Djurens hjältar 2013-2015.

Diskografi

Soloalbum
2001 – Djurens ö

Referenser

Externa länkar
Djurens ös webbplats
Lili & Susies webbplats

Svenska TV-programledare
Svenska pop- och rocksångare
Djurrättsaktivister
Födda 1966
Kvinnor
Levande personer
Deltagare i Melodifestivalen 1989
Deltagare i Melodifestivalen 2009
Personer från Sundbyberg
Deltagare i Så mycket bättre
90-talet

Den här artikeln handlar om det tionde årtiondet i den kristna tideräkningen, åren 90-99 e.Kr. För andra årtionden, som benämns 90-talet, se respektive århundrades artikel för detta, till exempel 1890-talet och 1990-talet.

90-talet var det tionde årtiondet e.Kr. Det började 1 januari 90 e.Kr. och slutade 31 december 99 e.Kr.

Händelser 
96 - Nerva blir romersk kejsare.
Palatset på Palatinen fullbordas av kejsar Domitianus.

Födda 
90 – Klaudios Ptolemaios, grekisk astronom.
95 – Appianos, grekisk historiker.

Avlidna 
96 - Domitianus, romersk kejsare.

Externa länkar