kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Östliga schismen

Östliga schismen, också kallad Öst-västliga schismen eller Stora schismen 1054, avser de händelser som separerade den östortodoxa och romersk-katolska kyrkan från varandra den 16 juli 1054. De två delarna hade under lång tid glidit ifrån varandra språkligt, politiskt och geografiskt. Trots allt tätare ekumeniska kontakter under 1900-talet kvarstår brytningen dem emellan.

Historia 
De språkliga, politiska och geografiska skillnaderna hängde ihop med romarrikets delning år 395. I romerska riket flyttade kejsaren och den politiska makten från Rom till Konstantinopel; detta medförde förändringar även i det andliga klimatet i riket. Traditionen hade ditintills bjudit att kejsaren skulle ha auktoritet i såväl världsliga som andliga frågor. De som starkast höll fast vid denna princip kom att befinna sig på den ortodoxa sidan i konflikten, medan de som höll fast vid biskopen av Rom (påven), vilken hela tiden varit den främste kyrklige potentaten, kom att befinna sig på den katolska sidan i konflikten.

Orsaker 
De utlösande faktorerna till schismen (splittringen) var bland annat följande: 
 Tillägget av filioque i nicaenska trosbekännelsen av kyrkan i Rom.
 Bruket av osyrat bröd inom västkyrkan och bruket av syrat bröd inom östkyrkan vid utdelandet av nattvarden.
 Tvist om jurisdiktionen över kyrkorna på Balkan.
 Utnämningen av patriarken av Konstantinopel till ekumenisk patriark, vilket i väst ansågs hota påvens ställning.
 Tvist om påvens ställning; skulle han anses vara primus inter pares bland patriarkerna – påven var patriark av Rom, men där fanns ytterligare fyra patriarker inom den kyrkliga hierarkin – eller skulle påven också ha rätt att utöva bestämmanderätt över övriga patriarker? 
 Skulle stat och kyrka kunna vävas samman som i begreppet caesareopapism, eller skulle kyrka och stat hållas åtskilda?
 Skillnader i utformningen av liturgin.

Schismen ledde till utbytandet av exkommunikationer (ungefär bannlysningar av respektive patriark) från dels påven Leo IX, dels Michael Cerularius, patriark av Konstantinopel, under året 1054. Nattvardsgemenskapen kvarstod fram till turkarnas erövring av Konstantinopel 1453, men organisationsmässigt var brytningen ett faktum 1054.

Katolska kyrkor i öst 
Det finns ett antal kyrkor inom den östliga kristendomen som har sökt kommunion med påven, och därmed blivit del av den katolska kyrkan. Dessa kyrkor har behållit sin liturgi och är därmed del av den katolska kyrkan men med en östlig liturgi, vid namn östkatolska kyrkor.

Referenser 
 Byzantium: The Great Schism, by Bp. Kallistos Ware
 Catholic Encyclopedia: The Eastern Schism
 Encyclopaedia Britannica: Schism of 1054
 Joint Catholic-Orthodox Declaration of Pope Paul VI and Ecumenical Patriarch Athenagoras I, 7 December 1965
 BBC Radio 4 round table: In Our Time: Schism (16 oktober 2003) (ljud)
 Orthodox Church in the Philippines: East–West Schism
 The Great Schism from Orthodox SCOBA

Externa länkar 

1054
Katolska kyrkans historia
Europa under 1000-talet
Asien under 1000-talet
Afrika under 1000-talet
Ortodox kristendom
Bysantinska riket under 1000-talet
Robert Gascoyne-Cecil, 3:e markis av Salisbury

Robert Arthur Talbot Gascoyne-Cecil, 3:e markis av Salisbury, född 3 februari 1830 i Hatfield, Hertfordshire, död 22 augusti 1903 i Hatfield, var en brittisk statsman; premiärminister 1885–1886, 1886–1892 och 1895–1902, tillika utrikesminister 1885–1886, 1887–1892 och 1895–1900.

Biografi 

Cecil var tredje markis av Salisbury, och son till James Gascoyne-Cecil, 2:e markis av Salisbury. Han föddes på Hatfield House, för att först gå på Eton College och sedan studera i Oxford. 

Den politiska karriären inleddes med hans inval (under namnet Lord Robert Cecil) i underhuset för valkretsen Stamford 1853. Vid den äldre broderns död 1865 ärvde han titeln viscount Cranborne, för att vid faderns död 1868 ärva markisvärdigheten och inträda i överhuset. 

Politiskt var Cecil en stridbar konservativ och högkyrklig, vilket fick honom att 1867 utträda ur det konservativa partiet, till följd av ett i hans tycke alltför radikalt förslag till rösträtt lagt av Benjamin Disraeli. Efter sju år återkom han dock till partiet, för att effektivast kunna motarbeta Gladstone. 

Innan Cecil inträdde som premiärminister var han först minister för Indien och utrikesminister. Vid den historiskt viktiga Berlinkongressen 1878, när de europeiska stormakternas intresseområden i Afrika bestämdes, deltog Cecil tillsammans med Disraeli för brittisk räkning. År 1880 blev Cecil efter Disraelis bortgång de konservativas ledare i överhuset. Tack vare av det liberala partiets splittring under Gladstones tid, ifråga om Irlands ställning, kunde Cecil under långa perioder styra landet med stöd av liberalernas unionistiska fraktion. Från 1869 till sin död var han kansler för Oxfords universitet.

Familj
Med sin fru (från 1857), Georgina Alderson (1827–1899) fick han 8 barn, däribland:

 James Gascoyne-Cecil, 4:e markis av Salisbury (1861–1947) 
 Lord William Cecil (1863–1936)
 Robert Cecil, 1:e viscount Cecil av Chelwood (1864–1958)

Referenser

Storbritanniens premiärministrar
Storbritanniens utrikesministrar
Brittiska parlamentsledamöter
Brittiska markiser
Riddare av Strumpebandsorden
Personer i Storbritannien under 1800-talet
Personer i Storbritannien under 1900-talet
Lords Privy Seal
Ledamöter av Royal Society
Personer från Hatfield
Födda 1830
Avlidna 1903
Män
Alumner från Christ Church, Oxford
Leicester

Leicester (uttalat /ˈlɛstə/) är en stad i distriktet Leicester i Leicestershire i mellersta England i Storbritannien. Staden ligger vid floden Soar. Orten har 330 574 invånare (2001). I stadsområdet bor 441 213 invånare vilket innebär att Leicester är Storbritanniens tionde största urbana område. Motorvägen M1 går förbi Leicester.

Staden har en mycket stor andel etniska minoriteter, med ursprung främst från Storbritanniens före detta kolonier i Asien. En fjärdedel av befolkningen är född utomlands och ungefär 40 % tillhör olika etniska minoriteter. Det beräknas att Leicester någon gång under 2010-talet kommer att bli den första brittiska stad där ingen folkgrupp är i majoritet.

Historia 
Staden grundades av romarna år 50 och hette då Ratae Corieltauvorum. Staden växte under industrialismen och var under 1800-talet och första halvan av 1900-talet känd som en stad med många industrier inom sko- och strumptillverkning. Idag finns de största industrierna inom livsmedelsbranschen, bland annat chipsföretaget Walkers.

Staden nämndes i Domedagsboken (Domesday Book) år 1086, och kallades då Ledecestre.

Utbildning 
I staden finns två universitet, University of Leicester och De Montfort University, och i grevskapet ytterligare ett, Loughborough University. Sammanlagt har de tre universiteten cirka 60 000 studenter.

Sport 
Fotbollslaget Leicester City FC spelar på King Power Stadium (kapacitet 32 500). Laget vann Premier League 2015/2016. Rugbylaget Leicester Tigers har  sin hemmaplan på Welford Road (kapacitet 24 500) och cricketlaget Leicestershire CC tar emot sina motståndare på Grace Road (kapacitet 12 000).

Källor

Externa länkar 
 Leicester City Council
 Official Tourism site for Leicester and Leicestershire

 
Orter i Leicestershire
Tidigare civil parishes i Leicestershire
Domesday Book
Dardanellerna

Dardanellerna (under antiken Hellesponten, turkiska: Çanakkale Boğazı) är ett 70 km långt sund med en medelbredd på 4 km i Turkiet som förbinder Egeiska havet med Marmarasjön och avskiljer Gallipolihalvön på Balkan och nordvästra Mindre Asiens kust. Det är ett av de turkiska sunden tillsammans med Bosporen.

De större städerna på sundets kuster är Çanakkale (som fått sitt namn av de berömda slott som kantar sundet; kale betyder slott på turkiska), Lapseki och Gelibolu (Gallipoli).

Genom historien har sundet haft stor strategisk betydelse. Exempelvis utkämpades det trojanska krigets avgörande slag på sundets asiatiska sida. Den persiske kungen Xerxes lät anlägga en pontonbro och korsade sundet under sitt grekiska fälttåg. Efter honom korsade Alexanders arméer sundet i fartyg i motsatt riktning för att erövra det akemenidiska riket.

De slott som kantar sundet tillkom under den osmanska tiden. De första två, de "gamla slotten", uppfördes vid Abydos och Sestos 1456 av Mehmet II kort efter Konstantinopels fall och de "nya slotten" 1658 vid sundets öppning mot Egeiska havet.

Poeten Lord Byron simmade den 3 maj 1810 över Hellesponten. Denna prestation återupprepas varje år i en simtävling.

Under första världskriget misslyckades de allierade att ta kontrollen över sundet. Anzactruppernas nederlag i slaget vid Gallipoli tillkännagavs officiellt den 18 mars 1916, och kostnaderna i människoliv gjorde nästan slut på Winston Churchills karriär.

Enligt grekisk mytologi fick Hellesponten sitt namn när Athamas dotter Helle föll av den gyllene bevingade väduren när hon med sin bror Frixos flydde från en ondsint styvmor. Hon skall ha ramlat ned i sundet och därigenom givit det dess namn.

Källor 

Sund i Turkiet
Félix Faure

Félix Faure, född 30 januari 1841, död 16 februari 1899, var en fransk politiker; president från 1895 fram till sin död 1899.

Faure föddes i Paris, utbildade sig till handelsman och bodde två år i Storbritannien, innan han 1863 bosatte sig i Le Havre, där han blev garvare och med tiden innehavare av en betydande industriell verksamhet. Redan under kejsardömet intresserade han sig för politiken, och insattes 1881 av de moderata republikanerna i deputeradekammaren och var understatssekreterare för kolonierna i Léon Gambettas (1881-82), Jules Ferrys (1883-85) och Pierre Tirards (1888) regeringar, samt marinminister i Charles Dupuys regering (1894-95). Efter Jean Casimir-Perier blev Faure 17 januari 1895 med 430 röster mot 361, som tillföll den radikale Henri Brisson, till allmän överraskning vald till Frankrikes president. Som sådan utövade han ett ganska begränsat politiskt inflytande, nöjd med att ägna sig åt representationsuppdrag, vilka han som elegant, berest och intresserad av pompa och ståt var synnerligen lämpad. Sedan Patrice de Mac-Mahons dagar hade ingen sådan prakt utvecklats, varken i Elyséepalatset, vid de militära paraderna eller de många resor som Faure företog genom landet. Hans presidentskap, som avbröts genom hans plötsliga död, har sin historiska betydelse främst däri, att den fransk-ryska alliansen avslutades under perioden och i samband därmed under praktfulla former Faure i oktober 1896 mottog tsarparet i Frankrike samt 1897 återgäldade denna visit med ett besök i Ryssland.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1932.

Noter

Franska politiker under 1800-talet
Frankrikes presidenter
Män
Födda 1841
Avlidna 1899
Alexandre Ribot

Alexandre Félix Joseph Ribot, född 7 februari 1842, död 13 januari 1923, var en fransk politiker. Han var premiärminister 1892-1893, 1895, 1914 och 1917.

Källor

Externa länkar 

 

Frankrikes utrikesministrar
Frankrikes regeringschefer
Frankrikes finansministrar
Frankrikes justitieministrar
Födda 1842
Avlidna 1923
Män
Plinius den yngre

Gaius Plinius Cecilius Secundus, mer känd som Plinius den yngre, född cirka 63 i Como, död cirka 113 i Bithynien, var en romersk jurist, författare och senator.

Biografi 
Liksom fosterfadern och morbrodern Plinius den äldre härstammade han från Comum (på italienska Como) och gjorde sig tidigt känd som talare, skolad av tidens främste vältalighetslärare, Marcus Fabius Quintilianus med Cicero som stilmönster. Han gjorde karriär på ämbetsmannabanan och var under sin kejserlige vän och gynnare Trajanus ståthållare i Bithynien. Bland hans tal har endast ett prov bevarats, äreminnet (Panegyricus) över Trajanus med anledning av Plinius utnämning till konsul 100 e.Kr.

För senare tider är han mest känd för sin omfattande korrespondens, som publicerades i tio böcker. Den tionde boken innehåller brevväxling mellan Plinius och kejsar Trajanus och har troligen publicerats först efter Plinius död. I ett av dessa brev, benämnt X 96, omnämns kristendomen för första gången i romerska källor. Plinius berättar för kejsaren hur han har handlagt processen mot två kristna och ber om råd hur han bör agera framöver i liknande fall. Trajanus skriver i sitt svar (X 97) att Plinius har gjort rätt, men att man inte aktivt bör leta rätt på kristna.

Se även 
 Plinius den äldre

Noter

Litteratur 
 
 
 
 . Översättning av Axel Mattsson.

Romerska författare
Latinskspråkiga författare
Personer från Como
Födda 63
Avlidna 113
Män
Romerska suffektkonsuler
Plinius

Plinius är namnet på två romerska författare:

 Plinius den äldre, Gaius Plinius Secundus maior, ca 23–79
 Plinius den yngre, Gaius Plinius Cecilius Secundus, ca 63–113
Metical

Nya Metical (Metical moçambicano nuevo) är den valuta som används i Moçambique i Afrika. Valutakoden är MZN. 1 Metical (pluralform meticais) = 100 centavos.

Valutan infördes 2006 och ersatte den tidigare metical som i sin tur 1980 ersatte den portugisiska escudon och har fått sitt namn av det arabiska ordet mitqal för "viktenhet".
Vid det senaste bytet var omvandlingen 1 MZN = 1000 meticals.

Användning 
Valutan ges ut av Banco de Moçambique - BdM som grundades 1974 och har huvudkontoret i Maputo.

Valörer 
 mynt: 1, 2, 5 och 10 Meticais
 underenhet: 1, 5, 10, 20 och 50 centavos
 sedlar: 20, 50, 100, 200, 500 och 1000 MZM

Externa länkar 
 Centralbanken BdM
 MZM sedlar
 Aktuell kurs från Yahoo

Afrikanska valutor
Moçambiques ekonomi
Alexander Keiller

Alexander Keiller, född 1 juli 1804 i Dundee, död 27 mars 1874 i Göteborg, var en brittisk-svensk industri- och affärsman. Keiller anlade den första mekaniska verkstaden i Göteborg.

Biografi
Alexander Keiller kom från samma familj som grundade den berömda marmeladen Keiller’s marmalade. Keiller invandrade till Göteborg 1825 på grund av familjens trävaruaffärer i Sverige. Han erbjöds att starta segeldukstillverkning tillsammans med William Gibson som gått i lära hos Keillers far i Dundee. 1826 startade verksamheten och 1828 blev Keiller kompanjon i bolaget. 

Tre år senare startade han en fabrik för maskinspinning av lin och hampa tillsammans med Gibson. 1833 togs nästa steg i utvecklingen genom anläggandet av Jonsereds fabriker. Eftersom spinneriet drevs med vattenkraft, och vattenkraften i Göteborgs hamnkanal var tämligen blygsam, började Gibson se sig om efter en lokalisering för hans växande industri. Valet föll på Jonsereds säteri vid Säveån som 1832 inköptes av Gibsons och Keillers gemensamma bolag. Keiller stod för planläggning av produktionen i Jonsered samt för fabriksledningen medan Gibson skötte affärerna i Göteborg. Under Keillers ledning grävdes samma år en kanal från sjön Aspen till Säveån. Från 1833 var Keiller med och byggde upp Jonsereds fabriker tillsammans med Gibson. 1839 köptes Keiller ut av Gibson sedan de två svågrarna hamnat i schismer om företagets utveckling.

Istället anlade Keiller för egen räkning en mekanisk verkstad i Göteborg 1841. År 1867 överlät Keiller verkstaden till ett aktiebolag, Göteborgs Mekaniska Verkstads AB – senare under namnet Götaverken, och ett år senare drog han sig helt från affärerna. Under lågkonjunkturen på 1860-talet gick bolaget i konkurs och efter en omorganisation blev Alexanders son James Keiller ny chef. 

1851 köpte göteborgsköpmannen Olof Wijk tillsammans med Keiller några gårdar i Surte, för att förbättra kvarnverksamheten och även starta ett spinneri. Då Wijk avled 1856 ändrades planerna.

Familj
Keiller gifte sig 1830 med Marie Louise Wijk (1804–1886) född i släkten Wijk. Han var far till James Keiller, som 1906 donerade området kring Ramberget till Göteborgs stad, där Keillers park anlades.

Utmärkelser
Riddare av Vasaorden - 1840

Bilder

Referenser

Noter

Tryckta källor

Vidare läsning

Externa länkar

Personer i Göteborgs historia
Födda 1804
Avlidna 1874
Män
Gravsatta på Örgryte gamla kyrkogård
Personer inom Sveriges näringsliv under 1800-talet
Personer från Dundee
Riddare av Vasaorden
Italiens president

Italiens president (italienska: Presidente della Repubblica ’republikens president’) är landets statschef sedan 1947.

Presidenten väljs på sju år av italienska parlamentet i förenad session med ett litet antal regionala delegater. Presidenten har huvudsakligen representativa och ceremoniella uppgifter. Presidenten nominerar Italiens konseljpresident (regeringschefen), som till presidenten föreslår de andra ministrarna vilka formellt utnämns av presidenten. Regeringen måste ha stöd av parlamentets bägge kamrar, senaten och deputeradekammaren, för sin politik.

Sergio Mattarella är Italiens president sedan den 3 februari 2015.

Lista över Italiens statschefer

Lydmonarki till första franska kejsardömet 1805–1814

Kung av Huset Bonaparte

Monarki 1861–1946 
Italien var en monarki, Kungariket Italien, från landets enande 1861 fram till 1946, då monarkin avskaffades efter en folkomröstning.

Kungar av Huset Savojen 

Den förste kungen av Italien fortsatte att använda samma regentnummer som han hade använt som kung av Sardinien från 1849. Det fanns därför aldrig någon Kung Viktor Emanuel I av Italien.

Republik sedan 1946

Presidenter

Kommentarer

Referenser

Noter

Externa länkar
 www.quirinale.it

Italien
Statsöverhuvuden
The C Programming Language

The C Programming Language, även kallad K&R, är ett standardverk från 1978 för programspråket C. Den skrevs av Brian Kernighan tillsammans med C:s skapare Dennis Ritchie vid AT&T Bell Laboratories. Smeknamnet K&R kommer från författarnas initialer.

Den första utgåvan var den första allmänt tillgängliga boken om C och fungerade länge som informell standard för C vad gäller syntax och formatering av källkoden. Den andra utgåvan (1988) täcker den standardiserade versionen ANSI C av samma programspråk, inklusive programbibliotek. Den är översatt till över 20 språk, däribland till svenska av Per Ejeklint, Joacim Hållstrand och Hans Ullerstam.

The C Programming Language populariserade och spred programexemplet "Hello World".

Externa länkar
 The C Programming Language, Second Edition
  (häftad)
  (inbunden)

Engelskspråkig facklitteratur
Facklitteratur 1978
C (programspråk)
Programmerare

Programmerare är ett yrke som innebär att personen ägnar sig åt programmering av någon sorts maskin, numera vanligen en dator, men historiskt kan även sådant som hålkortsdrivna vävstolar sägas vara programmerade. Ada Lovelace anses vara världens första programmerare. Hon var den första som skapade en algoritm avsedd att användas i en dator i oktober 1842.

Andra tidiga programmerare var de sex kvinnor som år 1945 rekryterades av den amerikanska armén för att i hemlighet arbeta med världens första elektroniska dator Electronic Numerical Integrator And Computer, Eniac. Kvinnorna var matematikerna Jean Bartik, Kay McNulty, Betty Holberton, Marlyn Wescoff, Frances V. Spence och Ruth Teitelbaum och de blev därmed först i världen med att programmera en faktisk dator. Inledningsvis fick de inte se själva maskinen eftersom de inte hade rätt säkerhetsklassificering och beräkningarna gjordes i stället ifrån tryckta kopplingsscheman som beskrev datorn.

Utbildning till programmerare sker på dagens svenska högskolor och universitet inom ämnen som informatik, datavetenskap och datateknik.

År 2014 var programmerare det vanligaste yrket i Stockholm.

Se även 
Systemutvecklare

Källor

Externa länkar 
Informatik Örebro universitet

Programmering
Yrken
Enrico Caruso

Enrico Caruso, född 25 februari 1873 i Neapel, död 2 augusti 1921 i Neapel, var en italiensk operasångare (tenor). 

Caruso var en av de första större namnen för sin tid vars sånginsatser spelades in på grammofonskiva från 1902 til 1920 och som såldes kommersiellt i flera länder.

Biografi 

Caruso var elev till Guglielmo Vergine. Han debuterade obemärkt i Neapel 1894 och sjöng därefter på mindre italienska scener tills han fick sitt stora genombrott på Teatro Lirico i Milano, där han medverkade i uruppförandet av Giordanos Fedora. Det blev början till en kometkarriär som år 1900 förde honom till La Scala i Milano där han debuterade som Rodolfo i Puccinis La Bohème och till Covent Garden i London där han sjöng hertigen i Verdis Rigoletto. Under åren 1898–1902 sjöng han dessutom i bland annat  Sankt Petersburg i Ryssland, Buenos Aires i Argentina, Tyskland och i Paris i Frankrike.

Hertigen i Rigoletto var också hans första roll på Metropolitan i New York i USA 1903. Där var han den populäraste sångaren och framträdde i mer än 600 föreställningar tills han drog sig tillbaka 1920. 1917 gjorde han en större turné i USA. 1919-21 var han knuten till Metropolitanoperan i New York.

Caruso sjöng vid urpremiären på bland annat Cilèas Adriana Lecouvreur (1902) och Puccinis Flickan från vilda västern och vid ett flertal amerikanska förstagångsuppföranden.

Caruso blev snart känd som sin tids yppersta tenorsångare i kraft av röstens skönhet, det rena och lätta tonflödet samt det dramatiska uttryckets lidelsemättade styrka. Hans repertoar omfattade italienska och franska operor, utöver de tidigare nämnda bland andra Aida, Otello och Leoncavallos Pajazzo. Bland franska operor kan nämnas Scribes Hugenotterna, Gounods Faust, Saint-Saëns  Simson och Delila och Bizets Carmen. Han fick mycket höga arvoden. 

Enrico Caruso var också en av de första riktigt stora stjärnorna på grammofonskiva, och innebar en stor vinst såväl ekonomiskt som prestigemässigt för skivbolaget Victor som han var knuten till under huvuddelen av sin skivkarriär.

Han avled, 48 år gammal, av bukhinneinflammation. 50.000 personer deltog vid hans begravning i Neapel.

Caruso utgav även Come si deve cantare (svensk översättning, Hur man skall sjunga 1914), och en samling karikatyrteckningar, Caruso-book (1906).

Musikstycken

Källor 
 Svensk uppslagsbok, Lund 1930
 Sørensen, Inger, Operalexikonet, Forum, 1993, .

Fotnoter

Externa länkar 
 Enrico Caruso museum of America
 The Enrico Caruso page

Italienska tenorer
Personer från Neapel
Födda 1873
Avlidna 1921
Män
Ugglan
Casilda

Casilda (Casilda av Briviesca), död omkr. 1050, jungfru, helgon; festdag 9 april.

Casilda, som var dotter till en morisk härskare i Toledo, besökte de kristna i fängelserna och gav dem mat, däribland bröd, som förvandlades till rosor. Fick av sin far tillåtelse att bli kristen. Casilda framställs vanligen med rosor i famnen, bl.a. på en målning av spanjoren Francisco de Zurbarán. Legenden säger att hon blev 100 år.

Sankta Casilda vördas över hela Spanien, i synnerhet i provinserna Burgos och Toledo.

Spanska helgon
Kvinnor
Casteggio

Casteggio, (latin: Clastidium) är en stad och kommun i provinsen Pavia i regionen Lombardiet, Italien. Kommunen hade  invånare (2018) och gränsar till kommunerna Borgo Priolo, Calvignano, Casatisma, Corvino San Quirico, Montebello della Battaglia, Oliva Gessi, Robecco Pavese och Verretto.

Staden var en gallisk anläggning i närheten av Piacenza, känd genom Marcus Claudius Marcellus seger över Virdumarus; segraren lyckades vinna Spolia opima. Åtskilliga lämningar från antiken finns där.

Referenser

Externa länkar 
 Casteggios officiella webbplats
 

Kommuner i provinsen Pavia
Orter i Lombardiet
Ugglan
Castel

Castel är en by i franska departementet Somme, vid Avre, 14 kilometer sydöst om Amiens. 

Under den stora tyska offensiven mot nämnda stad på våren 1918 framträngde 2:a arméns (Georg von der Marwitz) vänstra flygel ända till Castel, som jämte den väster därom belägna skogen erövrades 4 april och befästes. Ställningen där utrymdes i början av augusti samma år i samband med de allierades motoffensiv.

Källor 

 

Orter i Hauts-de-France
Slag under första världskriget
Ugglan
Konsistens

Konsistens är även en term inom logiken, se konsistens (logik).

Konsistens används för att beskriva en egenskap hos ett föremål eller en vätska. En vätska kan till exempel vara trögflytande. Se även viskositet.

I samband med användandet av det engelska ordet consistency har konsistens använts som den svenska översättningen. I datorrelaterade sammanhang används termen i den ungefärliga betydelsen fast, jämn, oföränderlig, motsägelsefri. Inom matematiken kan konsistent användas i betydelsen konsekvent eller följdriktig. Termen används även inom statistik.

Fysik