kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
När Domus kom till stan

När Domus kom till stan är en svensk dokumentärfilm från 2004. Filmen är regisserad av Anders Wahlgren för Sveriges Television. Den visades för första gången den 15 september 2004 i SVT2.

Innehåll
Dokumentären handlar om de så kallade rekordåren då hela stadskärnor med flera hundra år gamla byggnader revs för att göra plats åt stora varuhus, i synnerhet Domusvaruhus, och tillhörande parkeringshus, exempelvis Caroli city. Enligt Wahlgren kunde KF i nära samarbete med lokala politiker se till att varuhusen fick ett så centralt läge som möjligt, något som ska ha bidragit till några av de största stadsomvandlingarna i Sverige genom tiderna.

I filmen har man besökt 14 städer (Eskilstuna, Ronneby, Ljungby, Karlskrona, Kristianstad, Kalmar, Skövde, Västervik, Norrköping, Västerås, Sala, Enköping, Gävle och Härnösand) för att se hur varuhusen påverkat städerna. Wahlgren konstaterar att varuhusen Domus och Epa numera har försvunnit för att ersättas av gallerior.

I början av dokumentären intervjuas konstnären Sven Ljungberg som målade av sin stad Ljungby innan delar av dess centrum revs för att ge plats åt varuhusen.

Se även

Domus
Kooperativa förbundet
Carolikvarteren
Sanering (stadsplanering)

Referenser

Filmer 2004
Svenska dokumentärfilmer
Lunds stad

Denna artikel handlar om den tidigare kommunen Lunds stad. För orten se Lund, för dagens kommun, se Lunds kommun.

Lunds stad var en stad och kommun i Malmöhus län.

Administrativ historik
Staden grundades före år 1000 och blev etablerad stad under det följande århundradet. 

Från medeltiden fram till 1913 var stadens område i stort sett oförändrat. Det omfattade själva orten Lund (innanför stadsvallen) samt fälader i norr, öst och väst (Mårtens fälad, Norra Fäladen och Klosters fälad).

Staden blev en egen kommun, enligt Förordning om kommunalstyrelse i stad (SFS 1862:14) från och med den 1 januari 1863, då Sveriges kommunsystem infördes. 1913 uppgick delar av Lunds landskommun i staden och 1914 inkorporerades Sankt Peters Klosters landskommun. Den 1 januari 1944 uppgick resten av Lunds landskommun i staden, förutom en del med 18 invånare som uppgick i Hardeberga landskommun. I och med den första kommunreformen 1952 uppgick Stora Råby landskommun i staden och 1967 hela Torns landskommun. 1955 flyttades en del av området som utgjort Sankt Peters Klosters socken till Flädie landskommun. 1971 ombildades så stadskommunen till Lunds kommun.

Staden tillhörde judiciellt Lunds rådhusrätt som 1971 gick upp i Lunds tingsrätt.

Lunds stadsförsamling uppgick 1944 med Lunds landsförsamling i Lunds domkyrkoförsamling. Ur denna utbröts 1962 Lunds Allhelgonaförsamling och 1992 Helgeands församling.

Sockenkod
För registrerade fornfynd med mera så återfinns staden inom ett område definierat av sockenkod 1298 som motsvarar den omfattning staden hade kring 1950, vilket innebär att området även omfattar Lunds socken och Sankt Peters Klosters socken.

Stadsvapen
Blasonering: En sköld av silver, däruti en på grön mark stående krenelerad mur med ett krenelerat porttorn, varöver ett mindre torn samt ett torn på var sida, allt rött.

Vapnet fastställdes 1913 och är tecknat efter ett sigill från 1300-talets mitt. Själva sigillstämpeln återfanns på en ö i Mälaren så sent som på 1940-talet. Sigillet är ett exempel på att borgar och murar ofta användes i städernas kännetecken, trots att staden Lund endast var skyddad av jordvall och träpalissad. Efter kommunbildningen registrerades vapnet 1975 i PRV.

Geografi
Lunds stad omfattade den 1 januari 1952 en areal av 39,62 km², varav 39,46 km² land.

Tätorter i staden 1960
I Lunds stad fanns tätorten Lund, som hade 39 481 invånare den 1 november 1960. Tätortsgraden i staden var då 97,9 procent.

Politik

Mandatfördelning i valen 1919–1966

Se även
Lista över Lunds borgmästare
Lunds historia

Referenser

Noter

Upphörda indelningar i Lunds kommun
Städer i Sverige
 
Sveriges kommuner 1863-1951
Sveriges kommuner 1952-1970
Tidigare kommuner i Malmöhus län
Nybohovshissen

Nybohovshissen är en hiss eller bergbana, även kallad snedhiss och hissbana, mellan Liljeholmens tunnelbanestation och Nybohovsberget, Nybohovsbacken 45, i Liljeholmen, Stockholm.

Banan går i en bergtunnel och är 230 meter lång. Höjdskillnaden är 37 meter och åktiden är 2 minuter och 16 sekunder. Den ägs och drivs av Storstockholms Lokaltrafik (SL).

Den nedre stationen har en mindre vänthall och nås via en gångväg cirka 140 meter från tunnelbanestationen. Banan invigdes den 5 april 1964. Fram till 1970 var den avgiftsbelagd; enkel resa kostade 25 öre, vilket drogs av om resan fortsatte med tunnelbana. Sedan den speciella avgiften slopats och konduktörstjänsten dragits in är vagnen bemannad med väktare för att undvika vandalisering. Numera är övervakningskameror kopplade till SL:s trygghetscentral monterade och behovet av väktare är mindre.

Hissbanan trafikeras av en vagn, som inredningsmässigt tidigare påminde om en tunnelvagn från 1960-talet. Vagnen renoverades mellan november 2008 och mars 2009. Efter återinvigningen den 1 mars 2009 har den fått C20-färger. Vagnens originalkapacitet är 35 personer men Storstockholms Lokaltrafik har för närvarande satt ner kapaciteten till 17 trafikanter. Vagnen rullar på gummihjul och dras av linor. 

När hissbanan är ur funktion går ersättningsbussar mellan Liljeholmstorget och Nybohov. Banan var avstängd för reparation september 2004, samt ett antal månader under 2006 och 2007 på grund av bristande brandsäkerhet. Banan var även avstängd under slutet av 2007, samt från november 2008 till mars 2009 för ombyggnad och renovering. Banan var stängd oktober 2021 till juli 2023 för renovering.

Bilder

Källor

Noter

Liljeholmen
Stockholms tunnelbana
Hissar
Bergbanor i Sverige
Nybohovsberget

Nybohovsberget är ett bebyggt berg i stadsdelen Liljeholmen i södra Stockholm.

Beskrivning

Berget 
Berget når 58 meter över havet och ligger söder om sjön Trekanten, mellan Liljeholmstorget, Essingeleden och Hägerstensvägen–Södertäljevägen. Uppgången till berget går via Nybohovsbacken från Liljeholmstorget alternativt via Nybohovsviadukten över Essingeleden från Aspudden.

Nybohov 

På Nybohovsberget ligger bostadsområdet Nybohov som är bebyggt med flera höghus i 10–14 våningar och skivhus i 3–5 våningar. Högst upp återfinns Nybohovs vattenreservoar, ursprungligen byggd 1900–1904, ombyggd 1959–1963. Nybohovshissen går i en tunnel genom Nybohovsberget mellan Nybohov och Liljeholmens tunnelbanestation.

Innan berget bebyggdes med bostäder var det en populär samlingspunkt för mc-åkare med bland annat verkstad, servering och danslokal. Allt skedde i FMCK:s regi i de gamla militära anläggningarna som fanns där.

Bilder

Externa länkar

Liljeholmen
Informella områden i Stockholm
Gun Hellsvik

Gun Birgitta Hellsvik, född Blomgren den 27 september 1942 i Ängelholm, Kristianstads län, död 14 november 2016 i Lund, var en svensk politiker (moderat) och ämbetsman, som var Sveriges justitieminister 1991–1994, ordförande för riksdagens justitieutskott 1994–2001 och generaldirektör för Patent- och registreringsverket 2001–2007.

Biografi 
Gun Hellsvik var dotter till redaktör Åke Blomgren och yrkeslärare Aina Blomgren, född Mårtensson. Hon gifte sig 1966 med universitetslektor Per Hellsvik.

Hon blev juris kandidat vid Lunds universitet 1971 och var amanuens i processrätt 1969–1972 och därefter universitetslektor i juridik i Lund 1972–1982.

Hellsvik blev kommunalråd i Lund 1982 och var kommunstyrelsens ordförande 1983-1988.

Efter valet 1991 utsågs Hellsvik till justitieminister i Carl Bildts koalitionsregering. Dessa år förknippas med den elektroniska fotbojans genombrott i Sverige. Hellsvik drev även lyckosamt på avskaffandet av den automatiska halvtidsfrigivningen.

Gun Hellsvik var justitieminister 1991–1994, riksdagsledamot  och ordförande för justitieutskottet 1994–2001 och generaldirektör för Patent- och registreringsverket 2001–2007. Hon var även ordförande i styrelsen för Högskolan i Borås 2004–2007.

Hellsvik var andra vice ordförande i Moderaterna 1993–1999, samt ledamot i EU-nämnden 1995–2001 och ordförande i Nordiska rådets svenska delegation 1998–2001.

Hösten 2006 blev Gun Hellsvik den första kvinna som valts till Stolsbroder i Sankt Knuts Gille i Lund. Hennes näsa finns avgjuten och bevarad i AF:s Nasotek i Lund som näsa nr 59.

Gun Hellsvik är begravd på Östra kyrkogården i Lund.

Källor 
Vem är det : Svensk biografisk handbok 1999, red. Elisabeth Gafvelin, Kunskapsförlaget P. A. Norstedt & Söners Förlag, Stockholm 1998  ISSN 0347-3341 s. 462
Riksdagens webbplats

Noter

Vidare läsning

Externa länkar 

Sveriges justitieministrar
Generaldirektörer för Patent- och registreringsverket
Ledamöter av Sveriges riksdag för Moderaterna
Kommunalråd i Lunds kommun
Mottagare av Hans Majestät Konungens medalj
Personer verksamma vid Lunds universitet
Svenska jurister
Personer från Ängelholm
Gravsatta på Östra kyrkogården i Lund
Födda 1942
Avlidna 2016
Kvinnor
Regeringen Carl Bildt
Roger McGuinn

James Roger McGuinn, även känd som Jim McGuinn, född James Joseph McGuinn III den 13 juli 1942 i Chicago, Illinois, är en amerikansk musiker och sångare. McGuinn var den ledande medlemmen i musikgruppen The Byrds, aktiv under åren 1964–1973.

Med sin 12-strängade gitarr av märket Rickenbacker kom McGuinn att utgöra en viktig del i The Byrds musikaliska stil. När Gene Clark lämnade gruppen 1966 tog McGuinn över rollen som förste sångare och kompositör. Några av hans mest kända sånger från tiden med The Byrds är "5D (Fifth Dimension)", "Mr. Spaceman", "So You Want to Be a Rock 'n' Roll Star", "Ballad of Easy Rider" och "Chestnut Mare". Han var också den drivande kraften bakom de populära arrangemangen av gruppens inspelningar av Bob Dylans "Mr. Tambourine Man" och "All I Really Want to Do", samt versionerna av Pete Seegers "The Bells of Rhymney" och "Turn! Turn! Turn!".

Diskografi (urval)

Soloalbum
Roger McGuinn (1973)
Peace On You (1974)
Roger McGuinn & Band (1975)
Cardiff Rose (1976)
Thunderbyrd (1977)
Back From Rio (1991)
Live From Mars (1996)
Treasures From the Folk Den (2001)
Live from Electric Lady Land: 7/18/91 (2002)	
Back to New York (2002)		Limited Edition (2004)The Folk Den Project (2005)	Live from Spain (2008)22 Timeless Tracks From Folk Den Project (2008)	CCD (2011)Sweet Memories (2018)
Andra albumMcGuinn, Clark & Hillman (med Gene Clark och Chris Hillman) (1979)City (med Chris Hillman och Gene Clark) (1980)McGuinn-Hillman (med Chris Hillman) (1981)Nitty Gritty Dirt Band-Roger McGuinn Live'' (1984)

Referenser

Externa länkar

Officiell webbplats
Roger McGuinn på allmusic.com

Män
Födda 1942
Levande personer
Amerikanska countrygitarrister
Amerikanska countrysångare
Amerikanska folkgitarrister
Amerikanska folksångare
Amerikanska folkrockmusiker
Amerikanska rockgitarrister
Amerikanska rocksångare
Amerikanska låtskrivare
Musiker från Chicago
Strawberry Fields Forever

Strawberry Fields Forever är en Beatleslåt från 1967 skriven av John Lennon. Paul McCartney står med som upphovsman till låten, men Lennon komponerade i stort låten själv. Låten brukar ses som en höjdpunkt inom den psykedeliska musiken. Låten spelas i filmerna Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band, I Am Sam och Across the Universe.

Låten och inspelningen 
Låten spelades in 1966, ursprungligen avsedd för Sgt. Pepper-albumet, men släpptes istället som singel i februari 1967. Den blev dubbel A-sida med Penny Lane. Båda låtarna togs sedan med på den amerikanska versionen av Magical Mystery Tour-albumet.

Strawberry Field var ett barnhem som drevs av Frälsningsarmén i Liverpool där Lennon brukade leka som liten. (Det riktiga ortnamnet stavas i singularis, alltså Strawberry Field.) Barnhemmet stängdes 2005.

Låten är ganska drömmande och varm och man blir kanske förvånad i slutet då man tror att låten är slut. Plötsligt efter några sekunders tystnad börjar ett par flöjter spela okontrollerat och stressat tillsammans med trumslagning. Allt tonas ner och man kan höra en spöklik John Lennon säga "Cranberry Sauce". Enligt dem som letar ledtrådar till Paul is dead-fenomenet säger han "I buried Paul", "jag begravde Paul".

Från början spelades låten in med den vanliga rockinstrumentationen, men Lennon var missnöjd med resultatet. Gruppens producent George Martin hjälpte honom då att göra en version med trumpeter och cello. Lennon blev då nöjd med den första delen av den ena versionen och slutet av den andra, varpå han ville att Martin skulle klippa ihop båda versionerna, trots att de gick i olika tonarter och olika tempo. Martin lyckades med detta genom att variera hastigheten. Bland instrumenten i den slutliga versionen återfinns gitarr, piano, mellotron, bas, surmandal (ett slags indisk cittra, spelad av George Harrison) och olika sorters trummor.

Se även 
Strawberry Fields (minnesmärke)

Källor

Noter

Tryckta källor 
 
 

Musiksinglar 1967
Singlar utgivna på Parlophone
Sånger framförda av The Beatles
Filmlåtar
Sånger skrivna av Lennon–McCartney
Music from Big Pink

Music from Big Pink är den amerikanska folkrockgruppen The Bands debutalbum, utgivet i juli 1968. "The Weight" blev en liten amerikansk hit och albumet nådde 30:e plats på albumlistan Billboard 200. Tre av albumets låtar är samskrivna eller skrivna av Bob Dylan, och det är också Dylan som har målat skivomslagets framsida. "Big Pink" är namnet på det skära hus i staden Saugerties i staten New York där The Band huserade då de skrev låtarna till albumet. Huset finns fortfarande kvar och används som privat bostad.

På senare tid har albumet blivit mer uppmärksammat och börjat ses som ett för tiden nyskapande album inom rockmusiken. Bland annat rankades det 2003 som 34 på musiktidningen Rolling Stones lista över de 500 bästa albumen genom tiderna.

Låtlista

Extraspår på utgåvan 2000

Källor

Musikalbum 1968
Album av The Band
Album producerade av John Simon
Album utgivna på Capitol Records
Amerikanska debutalbum
After Bathing at Baxter's

After Bathing at Baxter's är ett musikalbum av den amerikanska rockgruppen Jefferson Airplane, släppt i november 1967 av skivbolaget RCA Victor.

Albumet var mer vågat och konstigt än gruppens föregående hit-album Surrealistic Pillow och låtarna från albumet blev därför inte spelade lika mycket på radio som de från det förra albumet. Att gruppen vidgade sina vyer sågs med skepsis från vissa och andra älskade det mer experimentella sound som skapades. "The Ballad of You and Me and Pooneil" blev en hit, om än en liten.

Låtlista
Sida 1
Streetmasse
"The Ballad of You and Me and Pooneil" (Paul Kantner) – 4:29 
"A Small Package of Value Will Come to You, Shortly" (Gary Blackman/Spencer Dryden/Bill Thompson) – 1:39 
"Young Girl Sunday Blues" (Marty Balin/Kantner) – 3:33 

The War Is Over
"Martha" (Kantner) – 3:26 
"Wild Tyme" (Kantner) – 3:08 
Hymn to an Older Generation
"The Last Wall of the Castle" (Jorma Kaukonen) – 2:40 
"Rejoyce" (Grace Slick) – 4:01 

Sida 2
How Suite It Is
"Watch Her Ride" (Kantner) – 3:11 
"Spare Chaynge" (instrumental) (Jack Casady/Dryden/Kaukonen) – 9:12 

Shizoforest Love Suite
"Two Heads" (Slick) – 3:10 
"Won't You Try/Saturday Afternoon" (Kantner) – 5:09

Bonusspår på den remastrade CD-utgåvav från 2003
"The Ballad of You & Me & Pooneil" (lång version) (Kantner) – 11:04
"Martha" (singel-version, B-side RCA #9389) (Kantner) – 3:26
"Two Heads" (alternativ version) (Slick) – 3:15
"Things Are Better in the East" (demo-version) (Balin) – 2:31
"Young Girl Sunday Blues" (instrumental; gömd spår) (Balin/Kantner) – 3:59

Medverkande
Musiker (Jefferson Airplane-medlemmar)
Marty Balin – rytmgitarr, sång
Jack Casady – basgitarr
Spencer Dryden – trummor, percussion
Paul Kantner – rytmgitarr, sång
Jorma Kaukonen – sologitarr, sång
Grace Slick – sång, piano, orgel, blockflöjt

Bidragande musiker
Gary Blackman – sång
Bill Thompson – sång

Produktion
Al Schmitt – producent
Richie Schmitt – ljudtekniker
Jefferson Airplane – omslagsdesign
Ron Cobb – omslagsdesign, omslagskonst
The Walking Owls – albumtitel
Alan Pappe – foto

Referenser

Externa länkar
"Welcome to the Studio" på Jefferson Airplanes webbplats

Musikalbum 1967
Album av Jefferson Airplane
Jailbreak

Jailbreak, det sjätte studioalbumet av det irländska rockbandet Thin Lizzy, släppt 1976. Albumet brukar räknas som det gruppen hittade sitt hårdrocks-sound på. Den största hiten från albumet blev "The Boys Are Back in Town". Den låten blev gruppens enda stora hitsingel i USA, och gjorde även att albumet blev gruppens största försäljningsframgång där. Även titelspåret släpptes som singel, och blev en mindre hit. De två nämnda låtarna plus "Emerald" och "Cowboy Song" ingick senare på livealbumet Live and Dangerous. De brittiska och skandinaviska vinylutgåvorna från 1976 gavs ut med ett utvikskonvolut där mitten på framsidan av fodralet var utskuren så man såg en del av bilden på insidan av fodralet.

Låtlista
Samtliga låtar skrivna av Phil Lynott, om inte annat anges.

"Jailbreak" - 4:01
"Angel from the Coast" (Phil Lynott/Brian Robertson) - 3:03
"Running Back" - 3:13
"Romeo and the Lonely Girl" - 3:55
"Warrior" (Scott Gorham/Phil Lynott) - 4:09
"The Boys Are Back in Town" - 4:27
"Fight or Fall" - 3:45
"Cowboy Song" (Brian Downey/Phil Lynott) - 5:16
"Emerald" (Brian Downey/Scott Gorham/Phil Lynott/Brian Robertson) - 4:03

Medverkande
Phil Lynott - bas, sång, akustisk gitarr 
Scott Gorham - elgitarr
Brian Robertson - elgitarr 
Brian Downey - trummor

Listplaceringar
Billboard 200, USA: #18
UK Albums Chart, Storbritannien: #10
Topplistan, Sverige: #2

Källor

Musikalbum 1976
Album av Thin Lizzy
Elias Canetti

Elias Canetti, född 25 juli 1905 i Ruse, Bulgarien, död 14 augusti 1994 i Zürich, Schweiz, var en tyskspråkig författare, som var verksam inom flera olika genrer. Han mottog Nobelpriset i litteratur 1981.

Biografi 
Canettis modersmål var sefardernas språk ladino (judeospanska); han var född i Bulgarien. När han var sex år 1911 flyttade hans familj till England. Två år senare avled hans far och då flyttade familjen till Wien. Han studerade naturvetenskap och tog en doktorsgrad i kemi i Wien 1929. Han flyttade till Frankrike 1938 och ett år senare återvände han till England. Under senare delen av sitt liv var han både brittisk och schweizisk medborgare, men han skrev genomgående på tyska och räknade själv sitt verk till den österrikiska litteraturen.

Han var först gift med författaren Veza Canetti och efter hennes död med konservatorn Hera Buschor.

Författarskap 
I Canettis produktion återfinns skådespel, den enda romanen Die Blendung (Förbländningen), liksom den filosofiska (eller socialantropologiska) studien Masse und Macht (Massa och makt). Mot slutet av sitt liv publicerade Canetti också en uppmärksammad självbiografi i tre delar.

Die Blendung (1936) handlar om en språkforskare, vars personlighet präglas av extrem världsfrånvändhet och självtillräcklighet, snart övergående i fullskalig sinnessjukdom. Romanens berättarteknik, som är före sin tid, innebär en utmaning för läsaren. Trots att jag-formen inte används, berättas handlingen till stor del utifrån olika – mestadels psykiskt störda – romanfigurers världsuppfattningar, och diskrepansen mellan dessa världsuppfattningar och den värld figurerna betraktar framgår ofta bara indirekt.

Masse und Macht publicerades 1960, men det var ett projekt som hade sysselsatt Canetti i flera årtionden dessförinnan. Canetti diskuterar här i en lång rad essäer förhållandet mellan individ och massa samt massans olika uttrycksformer och symboler. Argumentationen är inte strikt vetenskaplig, utan utgår i hög grad från författarens egna erfarenheter och reflexioner.

Bibliografi (utgivet på svenska) 
 Förbländningen 1975, översättning: Eva Liljegren
 Människans provins 1979, översättning: Johannes Edfelt
 Den räddade tungan 1979, översättning: Hans Levander
 Facklan i örat 1981, översättning: Hans Levander
 Rösterna i Marrakesh 1982, översättning: Brita Edfelt
 Öronvittnet 1983, översättning: Eva Liljegren
 Massa och makt 1985, översättning: Paul Frisch
 Ögonspelet 1985, översättning: Eva Liljegren
 Urets hemliga hjärta 1996, översättning: Hans Levander
 Party under blitzen 2005, översättning: Per Holmer

Litteratur om Canetti 
 Sven Hanuschek, Elias Canetti: Biographie, Hanser 2005
 Peter Ölund, Radikal Resa ("Elias Canetti och uppdraget"), Helix 2008

Priser och utmärkelser 
1972 – Georg Büchner-priset
1975 – Nelly Sachs Pris
1981 – Nobelpriset i litteratur

Externa länkar
 Nobelprize.org, Nobelpriset i litteratur 1981
 
 

Nobelpristagare i litteratur
Bulgariska författare
Tyskspråkiga författare
Födda 1905
Avlidna 1994
Män
Mottagare av Georg Büchner-priset
Kommendörer av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Crosstown Traffic

Crosstown Traffic är en sång skriven av Jimi Hendrix, inspelad 1967, och släppt 1968. Låten var den första Jimi Hendrix Experience spelade in inför deras tredje studioalbum Electric Ladyland. Den släpptes som singel 1968 i USA, och i april 1969 i Storbritannien. B-sidan var "Gypsy Eyes". Singeln gavs ut på Track Records i Storbritannien, Reprise Records i USA och Polydor i övriga Europa. Låten fanns med på de amerikanska utgåvorna av samlingsskivan Smash Hits.

Förutom Hendrix medverkar Noel Redding (bas), Mitch Mitchell (trummor), samt Dave Mason (bakgrundssångare i refrängen) på inspelningen.

Crosstown Traffic är en av Hendrix mer radiovänligaa låtar, men det betyder inte att den är totalt mainstream. Låten har vissa förvrängda ljudeffekter som gör den speciell. Mest notabelt med inspelningen är kanske att Hendrix spelar kazoo i takt med gitarren i refrängerna. Låten handlar om kvinnor som är svåra att komma till tals med, "just like crosstown traffic" ("som korsande trafik").

Coverversioner av låten har spelats in av bland andra Gil Evans, Red Hot Chili Peppers och Living Colour.

Listplaceringar
Billboard Hot 100, USA: #52
UK Singles Chart, Storbritannien: #37
Nederländerna: #48 (år 1990)

Källor

Sånger 1968
Årets väckarklocka

Årets väckarklocka är ett litteraturpris som utdelas av Elin Wägner-sällskapet sedan 1993 till enskild eller organisation som arbetar i Elin Wägners anda. Wägner gav 1941 ut boken Väckarklocka. Priset delas ut under Elin Wägner-sällskapets årliga höstseminarium på S:t Sigfrids folkhögskola i Växjö.

Pristagare 

 1993 – Tidskriften Bang
 1994 – Eva Moberg
 1995 – Christina Doctare
 1996 – Ingrid Segerstedt Wiberg
 1997 – Stefan Edman
 1998 – Birgitta Onsell
 1999 – Anita Goldman
 2000 – Bodil Jönsson
 2001 – Barbro Dahlbom-Hall
 2002 – Charlotte Permell
 2003 – Yvonne Hirdman
 2004 – Elsie Johansson
 2005 – Birgitta Englin
 2006 – Kerstin Stjärne
 2007 – Lasse Berg
 2008 – Gun-Britt Sundström
 2009 – Organisationen Kvinna till Kvinna 
 2010 – Anders Linder
 2011 – Stiftelsen Gapminder
 2012 – Margot Wallström
 2013 – Mats-Eric Nilsson 
 2014 – Svenska PEN
 2015 – Ebba Witt-Brattström
 2016 – Män för jämställdhet (ideell förening)
 2017 – Heléne Lööw
 2018 – GAPF, Glöm aldrig Pela och Fadime
 2019 – Rädda Barnen
 2020 – Greta Thunberg
 2021 – Nina Björk
 2022 – Göran Greider
 2023 – Svenska Afghanistankommittén

Referenser

Externa länkar 
 Årets väckarklocka

Svenska litteraturpriser