kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Örlogsstaden Karlskrona

Örlogsstaden Karlskrona upptogs år 1998 på Unescos världsarvslista som objekt nr 871.

År 2020 varnade Unesco för att Örlogsstaden kan förlora sin världsarvsstatus, detta eftersom Karlskrona planerar att uppföra ett nytt kulturhus på Stortorget, liksom för rivningen av befintliga byggnader. Bland andra menar Riksantikvarieämbetet att det kan "äventyra stadens världsarvsstatus".

Motivering

Områden och byggnadsverk som ingår i världsarvet
Karlskrona och ön Trossö
Stortorget med Fredrikskyrkan, Trefaldighetskyrkan och Rådhuset
Grevagården invid Fiskbron (inrymmer Blekinge Museum)
Amiralitesparken med Amiralitetsklockstapeln
Bataljon Sparre med Kasernbyggnaden, Örlogsbasens kanslibyggnad,  Exercishuset och Östersjöskolan
Stumholmen med Kronobageriet, Slup- och barkasskjulet, Tunnebodsmagasinet, Kronohäktet och Båtsmanskasernen (båda idag utbildningslokaler för Hyper Island), Beklädnadsverkstaden, Corps-de-garde, Marinflyget slip, Piloternas bostadshus, Hangar nr 4 Hangar nr 3, Saltkokningshuset, Kungshallsmagasinet, Bastion Kungshall med Lakegodsmagasinet, Sjukhuspaviljongen, Kokhuset, Desinfektionshuset
Amiralitetsslätten med Högvakten och Skeppsgossekasernen Anckarstierna
Bataljon Sparre
Bataljon af Trolle
Slutningsmuren
Kungsbron med Länsresidenset och Bastion Aurora
Amiralitetskyrkan (Ulrica Pia) nära Kungsbron
Artillerigården och Sängpersedelförrådet
Gamla varvet med Chapmansbostället
Karlskrona örlogsbas och Karlskronavarvet
Byggnadsminnen inom världsarvets område:
Bergqvistska gården
Callerholmska schweizervillan
Emanuelskyrkan (Metodistkyrkan)
Flensburgska gården
Vattenborgen (Gamla vattentornet på Trossö)
Hallströmska gården
Hollströmska magasinet
Hubendickska huset
Kungshuset
Lindströmska gården
Lotsstugan på Stumholmen
von Otterska gården
Monteliuska gården
Nordenskjöldska gården
Palanderska gården
Rådman Lunds gård
Södööska gården
Thörnska gården

Befästningsverken vid inloppet till Karlskrona
Kruthusen Koholmen, Ljungskär och Mjölnareholmen placerade på tre småöar utanför Trossö
Befästningstornen Kurrholmen och Godnatt
Kungsholms fort intill ön Tjurkö
Drottningskärs kastell på Aspö

Övriga anläggningar som ingår i världsarvet
Kronokvarnen i stadsdelen Lyckeby (kvarnen malde mjöl till Kronobageriet på Trossö)
Skärva herrgård strax utanför tätorten Nättraby (herrgård som skeppsbyggaren Fredrik Henrik af Chapman lät uppföra)

Galleri

Referenser

Vidare läsning

Externa länkar
Riksantikvarieämbetet – Örlogsstaden Karlskrona
Besökscentrum i Karlskrona (Tyska Kyrkan) 

Örlogsstaden Karlskrona
Riksintressen för kulturmiljövården i Blekinge län
Kultur i Blekinge
Byggnadsvård
Världsarv inskrivna 1998
The Contours

The Contours var en amerikansk rhythm and blues, rock och soul-grupp, bildad i Detroit, Michigan i slutet på 1950-talet, som fick en stor hit med låten "Do You Love Me" år 1962. Låten blev en populär cover, och fick en sorts återfödning i och med att den var med i filmen Dirty Dancing på 1980-talet. Många medlemmar i det forna Contours är idag avlidna.

Medlemmar
The Blenders (1958–1960)
Joe Billingslea (1958–1960)
Billy Gordon (1958–1960)
Billy Hoggs (1958–1960)
Billy Rollins (1958)
Leroy Fair (1958–1960)
Hubert Johnson (1960; död 1981)

The Contours (1960–1969, 1971–2004)
Joe Billingslea (1960–1964, 1971–2004)
Billy Gordon (1960–1965; död 1999)
Billy Hoggs (1960–1964)
Leroy Fair (1960–1961; död 2004)
Hubert Johnson (1960–1964; död 1981)
Benny Reeves (1961)
Sylvester Potts (1961–1964, 1965–1969, 1984–2004)
Council Gay (1964–1969, 1971–1984)
Jerry Green (1964–1969)
Alvin English (1964–1965)
Joe Stubbs (1965–1966, död 1998)
Dennis Edwards (1966—1968)
Arthur Hinson (1971–1984, 1987–1990)
Martin Upshire (1971–1988)
C. Autry Hatcher (1971–1987)
Charles Davies (1984–2004)
Darell Nunlee (1988–1993)
Al Chisholm (1993–2004)
Gary Grier (1993–2004)

The Contours with Joe Billingslea (2004– )
Joe Billingslea (2004– )
Charles Davis (2004– )
Al Chisholm (2004– )
Gary Grier (2004– )
Odell Jones (2006– )
Dupree Sims (2004–2006)

The Contours featuring Sylvester Potts (2004–2014)
Sylvester Potts (2004–2014; död 2017)
Tony Womack (2004–2014)
Kim Green (2004–2014)
Tee Turner (2011–2014)

Diskografi
Studioalbum
1962 – Do You Love Me (Now That I Can Dance)
1974 – Baby Hit And Run
1990 – Flashback
2000 – A New Direction

EP
1965 – Dance the Jerk (delad EP med The Miracles)
1965 – The Contours

Singlar
1960 – "The Mission" / "I Found Love"
1961 – "I'm So Glad" / "Yours Is My Heart Alone"
1961 – "Whole Lotta Woman" / "Come on and Be Mine"
1961 – "The Stretch" / "Funny"
1962 – "Do You Love Me" / "Move Mr. Man"
1962 – "Shake Sherry" / "You Better Get in Line"
1963 – "Don't Let Her Be Your Baby" / "It Must Be Love"
1963 – "Pa I Need a Car" / "You Get Ugly"
1964 – "Can You Do It" / "I'll Stand by You"
1964 – "Can You Jerk Like Me" / "That Day When She Needed Me"
1965 – "First I Look at the Purse" / "Searching for a Girl"
1966 – "Just a Little Misunderstanding" / "Determination"
1967 – "It's So Hard Being a Loser" / "Your Love Grows More Precious Everyday"
1972 – "Do You Love Me?" / "Shake Sherrie"
1974 – "Baby Hit and Run" / "Can You Jerk Like Me"
1989 – "Face up to the Fact"
1991 – "Running in Circles"
1992 – "Look Out for the Stop Sign"

Referenser

Externa länkar

Officiell webbplats (The Contours with Joe Billingslea)
Officiell webbplats (The Contours featuring Sylvester Potts)

Contours, The
Chic (musikgrupp)

Chic är en amerikansk disco- och funkgrupp som bildades i New York år 1976 av gitarristen Nile Rodgers och basisten Bernard Edwards. Gruppen hade flera stora hits i slutet av 1970-talet, som "Dance Dance Dance (Yowsah, Yowsah, Yowsah)" (1977), "Everybody Dance" (1977), "Le Freak" (1978), "I Want Your Love" (1978), "Good Times" (1979) och "My Forbidden Lover" (1979). Chic har nominerats till medlemskap i Rock and Roll Hall of Fame sju gånger, senast 2012.

Karriär 
1977 blev trummisen Tony Thompson medlem, och samma år tillkom sångerskan Norma Jean Wright. Luci Martin tillkom som sångerska 1978, men redan samma år blev Wright tvungen att sluta i gruppen på grund av kontraktsskäl och ersattes av Alfa Anderson. Rodgers, Edwards, Thompson, Martin och Anderson utgjorde nu stommen i gruppen. Många andra studiomusiker medverkade dock på inspelningarna under åren.

På gruppens andra album C'est Chic ingick deras största singelhit "Le Freak" som blev singeletta i USA. Enligt Nile Rodgers skrevs låten som en protest mot dörrvakterna på Studio 54 då Edwards och han nekats inträde dit trots att de bjudits in av Grace Jones.

Nästa album, Risque släpptes 1979 och gruppen fick åter en stor hit och sin andra USA-etta med "Good Times". Låten användes samma år som grund till "Rapper's Delight" av Sugarhill Gang, en av de tidigaste raplåtarna som blev en internationell hit. Edwards och Rodgers var samtidigt aktiva som producenter för Sister Sledge på albumen We Are Family och Love Somebody Today. Rodgers, Edwards, och Thompson kompade även Diana Ross på hennes bästsäljande album Diana 1980. Efter att discomusiken 1979 fallit offer för hatkampanjen "disco sucks" minskade gruppens popularitet och albumet Real People från 1980 blev bara en medelstor framgång. Dess första singel Rebels Are We tog sig endast till #61 på Billboard Hot 100, och nådde inte listplacering alls i Storbritannien. Efter ytterligare några album som knappt uppmärksammades splittrades gruppen 1983. Deras sista notabla hit var "Soup for One" 1982. Låten samplades år 2000 av duon Modjo till deras stora hitlåt "Lady (Hear Me Tonight)".

Trion Rodgers, Edwards, och Thompson fortsatte dock att spela ihop vid vissa tillfällen, de var till exempel kompmusiker på Madonnas album Like a Virgin 1984. 1989 återbilade Rodgers och Edwards Chic och 1992 släpptes albumet Chic-ism. De gav ut singeln "Chic Mystique" som blev en marginell listframgång. Gruppen uppträdde också live. Sedan Edwards avled 1996 och Thompson 2003 har Nile Rodgers fortsatt turnerat som Chic med nya musiker.

2015 planerar Chic att utge sitt första album på 23 år; It's About Time. Första singeln från albumet, "I'll Be There", utkom i mars 2015 och där samarbetade Chic med house-duon Martinez Brothers.

Diskografi

Källor

Externa länkar
Chic på Allmusic
Listplaceringar i Storbritannien

Amerikanska discogrupper
Musikgrupper bildade 1976
Musikgrupper från New York
Antiklimax

Antiklimax (av grekiskans anti, mot, och klimax, stege) är inom retoriken en ordningsföljd av samordnade uttryck varigenom det starkare sätts före det svagare: ”många äro kallade, men få äro utvalda” stilistiskt avses en negativ stegring: ”Han sågs som svag i sig själv, än vekare jämförd sin bror, men hans bäste vän fick honom verka fullständigt kraftlös”.

Begreppet ”antiklimax” används för att beskriva en sann eller fiktiv berättelse där en spännande intrig avslutas på ett snöpligt sätt, ofta för att skapa en komisk effekt. Ett exempel där en antiklimax blir en komisk poäng är en seriestripp i Himlens änglar där en skeppsbruten man lyckas överleva hajar, stormar och svält och till slut når fram till en öde ö, där han dödas av att få en kokosnöt i huvudet.

Se även
Gradation
På jobbet
Västgötaklimax

Referenser

Humor
Retorik
en:anticlimax
Gradation

Gradation (av lat. gradatio, stegring, av gradus, steg), indelning i grader, ordnande efter förtjänst, uppskattning, värdering.

Inom logiken betyder gradation ett uppstigande från lägre förnimmelser (känslor och föreställningar) till högre (begrepp) eller nedstigande från högre till lägre.

I stilistisk mening är gradation en förbindelse av antiteser, så ordnad, att lederna bildar en fortlöpande rad, en stegring, varför man även benämner den klimax. En ofta förekommande typ är den, som uttrycks med adjektivens jämförelsegrader:
Stiernhielm, stor som forskare, större som skald, störst som själ
Med antiklimax menar man en negativ stegring:
Liten i sig själv, föreföll A. ännu mindre vid sidan av sin far och allra minst bredvid sin son
Ofta äger ett motsatsförhållande rum mellan kvalitet och kvantitet hos lederna, till exempel i "många äro kallade, men få äro utvalda". En komisk verkan nås genom att i stället för det led, som skall innehålla kulmen, sätta en lägre grad än närmast föregående; sker detta ofrivilligt, förfelas i grund all effekt (stundom har detta kallats "västgötaklimax"). Gradation ligger stundom till grund för byggnaden av berättelser, särskilt ofta är detta fallet i folksagor.

Källor
 

Termer inom logik
Ugglan
KC & the Sunshine Band

KC & the Sunshine Band är en musikgrupp,  bildad 1973 i Hialeah, Florida. De var på 1970-talet en av de populäraste discogrupperna. Bland deras kändaste låtar kan nämnas Get Down Tonight, Thats the Way (I Like It) och Shake Your Booty. Alla tre nådde förstaplatsen på Billboard Hot 100-listan i USA och blev stora hitsinglar i många andra länder. "KC" i titeln på artistnamnet kommer av frontfiguren i gruppen, sångaren Harry Wayne "KC" Casey (född 31 januari 1951 i Opa-locka, Florida). Han och basisten Richard Finch startade gruppen och kom att skriva de flesta av dess låtar. Övriga medlemmar i gruppen var Jerome Smith (gitarr) Kenneth Faulk (trumpet), Fermin Goytisolo (slagverk), Whit Sidener (saxofon), och Vinnie Tanno (trumpet).

De började sin karriär med en mer funkinspirerad ljudbild. Det kan man till exempel lägga märke till på titelspåret på gruppens debutalbum, Do It Good som lanserades 1974. Albumet innehöll singeln Queen of Clubs som blev en hit i Storbritannien, men bara en mindre framgång i USA. Samma är spelade delar av bandet också på George McCraes stora hitsingel Rock Your Baby, som skrivits av Casey och Finch.

På gruppens andra självbetitlade album närmade man sig discomusik, även om funken till stor del var närvarande i bakgrunden. Det var med detta album gruppen slog igenom stort med discoklassikerna Get Down Tonight och That's the Way (I Like It).

Nästa år, 1976 lanserades (Shake, Shake, Shake) Shake Your Booty, ännu en av gruppens storsäljare och mest kända låtar. Den inkluderades tillsammans med hitsinglarna I'm Your Boogie Man och Keep It Comin' Love på albumet Part 3. 1978 togs deras låt Boogie Shoes med på soundtracket till filmen Saturday Night Fever, och låten som tidigare släppts som b-sida på singel blev nu en mindre hit. Mot slutet av 1970-talet tappade gruppen i popularitet, men hade hyfsad framgång med Do You Wanna Go Party 1979, och fick en sista listetta i USA med Please Don't Go 1980 (för övrigt 1980-talets allra första etta på Billboard Hot 100).

Under det tidiga 1980-talet var dock discoeran förbi, och gruppen upplöstes. "KC" fick en hit som soloartist 1983 med låten Give It Up. Gruppen återförenades av Harry Casey på 1990-talet med en nästan helt ny lineup för att ge konserter, och många av deras album gavs under tidpunkten ut på nytt med mera material.

Diskografi, album
Do It Good (1974)
KC & the Sunshine Band (1975)
The Sound of Sunshine (1975)
Part 3 (1976)
I Like Too Do It (1977)
Who Do Ya Love (1978)
Do You Wanna Go Party (1979)
Space Cadet (1981)
The Painter (1981)

Singlar

Noter 

Amerikanska discogrupper
Amerikanska funkgrupper
Amerikanska popgrupper
Musikgrupper bildade 1973
Världssjäl

Världssjäl är inom filosofin den själ som av flera filosofer tillägges världsalltet och antas vara verksam i alla enskilda ting. Platon antar en världssjäl som är skapad av demiurgen och har världen till kropp. Även stoikerna och Plotinos antar världssjälen såsom alltets andliga princip. Giordano Bruno antar likaledes världen vara besjälad, och bland senare filosofer har särskilt Friedrich von Schelling lärt om världssjälen såsom den princip, som underhåller kontinuiteten mellan den oorganiska och organiska världen och sammanhåller hela naturen till en allmän organism.

Världssjäl är även ett centralt begrepp inom hinduismen och indisk filosofi, se brahman och panpsykism.

Se även 
 Friedrich von Schelling
 Georg Wilhelm Friedrich Hegel

Källor

Termer inom metafysik
Romantiken
Kool and the Gang

Kool and the Gang är en amerikansk musikgrupp bildad 1964 i Jersey City, New Jersey. Gruppen upplevde sin kommersiellt mest framgångsrika period under början av 1980-talet.

Historik 
Bröderna Robert (bas) och Ronald Bell (tenorsaxofon) bildade 1964 jazz-ensemblen the Jazziacs. Förutom bröderna Bell var de båda gitarristerna Charles Smith och Woody Sparrow, Ricky West (keyboards), Clifford Adams (trombon), Dennis Thomas (saxofon), Robert Michens (trumpet), George Brown (trummor) medlemmar i gruppen. Allihop var vänner som bodde i samma område som bröderna Bell.

Snart började gruppmedlemmarna ta in R&B-influenser i jazzen, och så sakteliga började man spela det istället. I slutet av 1960-talet tog man sitt nuvarande gruppnamn. Kool and the Gang började släppa skivor i början på 1970-talet, några livealbum och några studio, men slog inte igenom förrän 1973 då man släppte guldsäljande LP:n Wild and Peaceful, här fanns inte mindre än tre stora hits, "Funky Stuff", "Jungle Boogie" och "Hollywood Swingers". Musiken gruppen spelade nu var fräck funk och många kritiker anser att den här perioden var bandets bästa. Man fortsatte släppa skivor i samma stil som denna, bland andra Spirit of the Boogie från 1975 som gav gruppen en stor hit med titelspåret.

När disco började nå popularitet kring 1976 hamnade gruppen i skymundan. Detta åtgärdade man med att börja skriva mer mainstream-inriktade discohits. Man lämnade den intensiva funken bakom sig, och släppte 1979 LP:n Ladies' Night som bestod av lättintaglig disco. Titelspåret blev en stor hit, och början på strömmen av gruppens mest kända hits. Vid det här albumet hade man också rekryterat en ny sångare till gruppen, James "J.T." Taylor. Året efteråt, 1980 släpptes "Celebration" som idag torde vara gruppens kändaste låt. Under början av 1980-talet hade man medelstora hits med låtar som "Get Down On It", "Joanna", "Cherish" och "Fresh". Taylor lämnade gruppen 1986, och det markerade slutet på gruppens "guldålder". Han kom dock tillbaka igen 1995.

Diskografi

Externa länkar 
 Officiell webbplats

Amerikanska R&B-grupper
Amerikanska discogrupper
Amerikanska soulgrupper
Amerikanska funkgrupper
Musikgrupper från New Jersey
Musikgrupper bildade 1964
Flagellanter

Flagellanter (av latinets flagellare, gissla), gisslare eller korsbröder (efter korset på deras kåpor) kallades medlemmarna av vissa medeltida brödraskap som trodde sig genom kroppens gisslande kunna förvärva syndaförlåtelse. Sådana rörelser uppstod sporadiskt under tider av nöd. De uppträdde för första gången i Perugia 1260 och spred sig snabbt över hela Europa. 

Störst utbredning fick flagellanterna efter digerdödens härjningar vid mitten av 1300-talet. De uppträdde då i formliga processioner och framkallade mycken förargelse samt fördömdes av flera påvar, bland andra Clemens VI (1342-1352). Flagellantrörelsen förbjöds 1417 på konciliet i Konstanz.

Se även 
 Späkning

Källor
 

Asketer
Ugglan
Digerdöden
Kristendom under medeltiden
Nooitgedacht

Nooitgedacht var en under andra boerkriget omtalad ort i västra Transvaal, nära Pretoria. Efter engelsmännens intåg i Pretoria den 5 juni 1900 och general Redvers Henry Bullers seger över Louis Botha vid Bergendal den 27 augusti nödgades boerna vid Nooitgedacht frige de engelska krigsfångar som de då ännu hade kvar. Vid Nooitgedacht vann 13 december samma år boergeneralen De la Key under gerillakriget en seger över engelske generalen Clements.

Källor 

Sydafrikas historia
Orter i Sydafrika
Robert Keil

Robert Keil, född den 22 augusti 1826 i Weimar, död där den 1 mars 1894, var en tysk litteraturhistoriker. 

Han författade ett stort antal arbeten rörande Goethe, det tyska studentlivet med mera. Han var vid sin död verksam som advokat.

Böcker på svenska
 Min försvunne broder eller Återseendet på indianområdet: berättelse ur mina upplefvelser bland indianerna (Hansen, 1905)
 Guldgrävarens brud: berättelse ur Karlifoniens guldgrävarliv (översättning Johannes Granlund, Adolf Johnson, 1907)

Källor

Noter

Externa länkar
 

Tyska författare
Tyskspråkiga författare
Tyska litteraturvetare
Tyska jurister
Födda 1826
Avlidna 1894
Män
Meyers
Ugglan
Personer från Weimar
Niagarafallen

Niagarafallen () är en grupp vattenfall i Niagarafloden i östra Nordamerika, på gränsen mellan USA och Kanada. Fallen ligger vid tvillingstäderna Niagara Falls, New York och Niagara Falls, Ontario.

De vattenfall som ingår i Niagarafallen är Amerikanska fallen (American Falls), Hästskofallen (Horseshoe Falls, även känt som Canadian Falls) och Brudslöjefallen (Bridal Veil Falls). Amerikanska fallen och Hästskofallen är de största, med en bredd på 325 respektive 920 meter, medan Brudslöjefallen är betydligt mindre. Hästskofallen ligger till två tredjedelar i Kanada och till en tredjedel i USA. De andra två fallen ligger i USA.

Vattenfallen 
Niagarafallen har en fallhöjd på cirka 54 meter och hör inte till världens högsta vattenfall, men de är breda och har en extremt hög vattengenomströmning. Fallen är en stor turistattraktion och miljontals besökare kommer varje år för att se dem, framför allt under sommaren.

Fartyg på Niagarafloden undgår Niagarafallen genom att ta Wellandkanalen, en del av Saint Lawrence Seaway. En del av floden (50 till 75 %) rinner inte genom fallen, utan leds istället genom turbiner som förser närliggande områden i USA och Kanada med elektricitet. Man ser dock till att minst  passerar fallen.

Vid fallen finns ett minnesmärke över Nikola Tesla, vilken var den förste att utvinna elektrisk energi från Niagarafallen.

På grund av erosion räknar man med att fallen en dag ska tömma hela Eriesjön, då dess botten befinner sig över fallen. Arbete sker dock för att förhindra detta.

Historia 
Niagarafallen upptäcktes på 1600-talet för Europa av upptäcktsresanden Louis Hennepin, som även upptäckte Saint Anthonyfallen åt européerna. 

I oktober 1829 blev Sam Patch den förste att överleva ett fall nedför Hästskofallen, och han startade därmed en lång tradition av äventyrslystna personer som försökt sig på att åka över fallet. Många har byggt olika sorters anordningar för att skydda sig, exempelvis tunnor, och några har överlevt medan andra har omkommit. Bland de mer berömda märks Annie Taylor, som 24 oktober 1901 blev första person att åka nedför Niagarafallen i en tunna, och Bobby Leach. Numera är det förbjudet att utan särskilt tillstånd försöka sig på sådana övningar.

Den 29 mars 1848 bildades en ispropp som stoppade nästan allt vatten från att komma fram till fallen.

1859 gick fransmannen Blondin på lina över Niagarafallen. Linan var 400 meter lång och befann sig på en höjd av 53 meter.

Den 2 januari 1929 kom USA och Kanada överens om en plan för att bevara fallen för framtiden.

Se även 
 Iguazúfallen

Källor

Fotnoter

Externa länkar 

 Niagara Falls Guidebooks from the 19th Century

Vattenfall i Ontario
Saint Lawrenceflodens avrinningsområde
Vattenfall i delstaten New York
Ceremonitrumma

En ceremonitrumma är en ramtrumma som används inom de arktiska schamanistiska religionerna, ofta i syfte att försätta användaren eller någon annan person i ett förändrat medvetandetillstånd (trans) eller som redskap vid spådom.

Trumman, som även kallas shamanens häst, är verktyget varmed shamanen förflyttar sig mellan de olika världarna längs med axis mundi genom en så kallad trumresa.

Utformning
Trumman finns i olika modeller och här kan bland annat nämnas samernas skåltrumma som tillverkas ur en trävril som urholkas och sedan förses med ett trumskinn av renhud. Vissa trummor används medelst att man trummar med handen, fingrarna eller knogarna och andra med trumpinnar. Trumpinnarna är ofta av trä, ben eller horn och förses ibland av en topp av läder eller tovad ull för att ändra trummans ljudbild.

Samisk trumma
Den samiska trumman spelade en stor roll i det förhistoriska samiska, schamanistiska samhället. Trumman hade två funktioner. För nåjden, den samiske schamanen, var den ett instrument som hjälpte honom eller henne att försätta sig i trance. Under trancen kunde nåjden färdas till andra världar, till de samiska gudarnas värld eller till andra platser som önskades besökas. Trumman kunde också vara ett instrument med vars hjälp man tydde framtiden.

Sibirisk trumma
De sibiriska schamantrummorna indelas i Nordiska museets samling i ramtrummor och skåltrummor. Ramtrumman indelas vidare i de tre kategorierna svep-, ring- och vinkelramstypen efter dess morfologiska karaktär. Trumman bestod av en träram, överspänt med ett tunt skinn med målade symboler i röd färg eller blod. En ring, föreställande en groda, placerades på trumskinnet och fick slumpvis hoppa omkring under trumslagens inverkan, varefter "korrekta" slutsatser drogs.

Samtida användning

Shamantrummor används idag av såväl shamaner som personer inom olika inriktningar av New Agerörelsen och tillverkas av ett antal trummakare varav vissa även lär ut tekniken vid olika kurser.

Referenser

Externa länkar
 Shamantrommer

Slagverk
Schamanism