kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
French Connection – Lagens våldsamma män

French Connection – Lagens våldsamma män (originaltitel: The French Connection, Finland: Hårdhänta män) är en amerikansk historisk actionthriller från 1971 i regi av William Friedkin. Handlingen är baserad på den facklitterära boken The French Connection från 1969 av Robin Moore, som är baserad på verkliga händelser.

Filmen blev stilbildande i polisfilm-genren. Den innehåller bland annat en klassisk och rafflande biljakt.

En uppföljare kom 1975, French Connection II.

Handling 
Polisen Jimmy "Popeye" Doyle (Gene Hackman) och hans partner Buddy "Cloudy" Russo (Roy Scheider) är på jakt efter den franske knarkkungen Alain Charnier (Fernando Rey) och dennes heroinskeppning "The French Connection" mellan Marseille i Frankrike och New York.

Medverkande 
 Gene Hackman – Det. Jimmy "Popeye" Doyle
 Fernando Rey – Alain Charnier
 Roy Scheider – Det. Buddy "Cloudy" Russo
 Tony Lo Bianco – Salvatore "Sal" Boca
 Marcel Bozzuffi – Pierre Nicoli
 Frédéric de Pasquale – Henri Devereaux
 Bill Hickman – Bill Mulderig
 Ann Rebbot – Marie Charnier
 Harold Gary – Joel "Joe" Weinstock
 Arlene Farber – Angie Boca
 Eddie "Popeye" Egan – Walter "Walt" Simonson
 André Ernotte – La Valle
 Sonny "Cloudy" Grosso – Clyde Klein
 Benny Marino – Lou Boca

Priser och utmärkelser 
Filmen vann fem Oscars vid Oscarsgalan 1972: bästa film, bästa manliga huvudroll (Hackman), bästa regi, bästa manus efter förlaga och bästa klippning. Den nominerades även för bästa manliga biroll (Roy Scheider), bästa foto och bästa ljud. Den vann också tre Golden Globes: bästa spelfilm - drama, bästa manliga huvudroll i en spelfilm - drama (Hackman) och bästa regi - spelfilm.

Referenser

Noter

Externa länkar 

Filmer 1971
Oscar för bästa film
Amerikanska actionfilmer
Amerikanska thrillerfilmer
New York på film
Brooklyn på film
Marseille på film
Filmer vars regissör belönades med Oscar för bästa regi
Filmer i regi av William Friedkin
Engelskspråkiga filmer
Franskspråkiga filmer
Golden Globe Award för bästa film – drama
Filmer bevarade i National Film Registry
Filmer vars manliga huvudrollsinnehavare belönades med Oscar för bästa manliga huvudroll
Gene Hackman

Eugene Allen "Gene" Hackman, född 30 januari 1930 i San Bernardino, Kalifornien, är en amerikansk skådespelare.

Biografi 
Gene Hackman föddes i Kalifornien, men växte upp i Danville, Illinois. Som sextonåring hoppade han av skolan för att gå med i marinkåren. Efter tre års tjänstgöring som radiooperatör blev han hemförlovad och flyttade då till New York, där han under ett par års tid hade det ena jobbet efter det andra, bland annat som truckförare och skoförsäljare. Han började sedan studera reklamteckning och journalistik men övergick till studier i TV-produktion. Därefter flyttade Hackman land och rike runt och hade tillfälliga arbeten vid olika TV-stationer i småstäder. 

När han var strax över 30 år gammal beslöt han sig för att förverkliga sitt livs dröm - att bli skådespelare. Han studerade vid Pasadena Playhouse i Kalifornien och återvände sedan till New York, där han fick småroller vid sommarteatrar, off-Broadway och på TV.

Han slog igenom på Broadway 1964 i komedin Any Wednesday. Han fick sedan en liten men minnesvärd roll i filmen Lilith (1964). Denna films stora stjärna, Warren Beatty, lade Hackman på minnet, och erbjöd honom 1967 en roll i Bonnie och Clyde, som Clydes bror Buck. För denna roll nominerades Hackman för en Oscar. 

Gene Hackman fick sitt stora genombrott med French Connection – Lagens våldsamma män 1971 som Jimmy "Popeye" Doyle, en rollprestation han belönades med en Oscar för. Hackman har sedan fortsatt vara en eftertraktad och högt avlönad skådespelare och fick 1992 sin andra Oscar, då för rollen som den sadistiske sheriffen Little Bill Daggett i De skoningslösa. Gene Hackman har nu sagt att han har pensionerat sig från filmandet samtidigt som han fortsätter sitt skrivande tillsammans med medförfattaren Daniel Lenihan.

Filmografi (urval) 

 (röst som general Mandible)

Referenser

Noter

Externa länkar 

 

Födda 1930
Amerikanska skådespelare
Amerikanska scenskådespelare
Amerikanska TV-skådespelare
Män
Levande personer
Personer från San Bernardino
Oscar för bästa manliga biroll
Oscar för bästa manliga huvudroll
Personer som tjänstgjort i USA:s marinkår
Alumner från University of Illinois at Urbana-Champaign
Franz Xaver Winterhalter

Franz Xaver Winterhalter, född 20 april 1805 i Menzenschwand i Schwarzwald, död 8 juli 1873 i Frankfurt am Main, var en tysk målare inom den akademiska traditionen. Han var bror till målaren Hermann Fidel Winterhalter.

I mitten av 1800-talet beställde kungahusen i Spanien, Portugal, Österrike, Ryssland, Frankrike, Storbritannien, Belgien och de tyska furstehusen sina porträtt från Winterhalter. Napoleon III utsåg honom till förste hovmålare. Winterhalter excellerade i att återge klädedräkters textur och stoffer, i synnerhet damers sidenklänningar.

Galleri

Källor

Noter 

Tyska porträttmålare
Tyska målare under 1800-talet
Födda 1805
Avlidna 1873
Män
Personer från Baden-Württemberg
Övre sjön

Övre sjön (, ) är den största av Nordamerikas stora sjöar. Det är den största sötvattensjön i världen räknat på yta. (Bajkalsjön i Sibirien har större volym och Kaspiska havet är större men innehåller saltvatten.) Övre sjöns yta är med sina 82 000 km² större än Tjeckien. Största längd är 563 km och bredd 257 km. Medeldjupet är 149 m med ett största djup på 406 m. Sjön innehåller 12 232 km³ vatten. Övre sjöns stränder har en total längd av 4 393 km, inräknat öar. 

Övre sjön gränsar till Ontario i Kanada och Minnesota, Wisconsin och Michigan i USA. Den är en viktig transportled för järnmalm och en del av Great Lakes Waterway. 

Över 200 floder har sitt utlopp i Övre sjön, varav de största är Nippigon River, St Louis River, Pigeon River, Pic River, White River, Michipicoten River och Kaministsquia River. 

Viktiga städer längs Övre sjön är Duluth, Thunder Bay, Marquette, Sault Ste. Marie, Ontario och Sault Ste. Marie, Michigan.

Sjön fick från början namnet Lac Supérieur av sina franska upptäckare eftersom den är den översta av de Stora sjöarna.

De omgivande landområdena har visat sig innehålla stora fyndigheter av koppar, järn, silver, guld och nickel. Många av städerna runt sjön är eller har varit stora gruvstäder eller medverkat till att förädla eller transportera metallerna. Numera erbjuder de i mycket orörda stränderna runt sjön ett populärt mål för turister, vilket gjort att mer och mer sysselsättning förskjutits från gruv- till turistindustrin.

Den största ön i Övre sjön är Isle Royale.

Externa länkar 

Stora sjöarna
Insjöar i Ontario
Insjöar i Minnesota
Insjöar i Michigan
Insjöar i Wisconsin
Insjöar i gravsänkor
Sankt Nicolai kyrka

Sankt Nicolai kyrka kan avse:

Dessa kyrkor har helgonet Nikolaus som patron, och finns ofta i hamnstäder eftersom han är de sjöfarandes skyddshelgon.

Svenska kyrkan 

 Sankt Nicolai kyrka, Arboga
 Sankt Nikolai kyrka, Halmstad
 Sankt Nicolai kyrka, Nyköping
 Sankt Nicolai kyrka, Simrishamn
 Sankt Nicolai kyrka, Sölvesborg
 Sankt Nicolai kyrka, Trelleborg
 Sankt Nikolai kyrka, Örebro
 Sankt Nicolai kyrka, Lidköping
 Sankt Nicolai kyrka – en domkyrka i Gamla stan, Stockholm, se Storkyrkan

Andra samfund i Sverige 
 Sankt Nikolai kyrka, Linköping
 Ryska kyrkan, Visby

I Danmark 
 Sankt Nicolai kyrka, Rønne

I Estland 
 Nikolaikyrkan, Tallinn

I Kroatien 
 Sankt Nikolai kyrka, Karlovac
 Sankt Nikolai kyrka, Rijeka

I Tyskland 
 Nikolaikirche, Flensburg
 Nikolaikyrkan, Berlin
 S:t Nikolai-kyrkan – Nikolaikyrkan, Hamburg
 Nikolaikyrkan, Leipzig

Ruiner 
 Sankt Nicolai kyrkoruin, Visby

Se även
 Sankt Nicolai församling
Svärmare

Svärmare (Sphingidae) är en familj av fjärilar. De flesta svärmare är nattaktiva, men det finns även dagaktiva arter, till exempel större dagsvärmare eller humledagsvärmare.

Kännetecken
Svärmarna är medelstora till mycket stora fjärilar. Den största arten som påträffas i Sverige är dödskallesvärmaren som kan ha ett vingspann på 13 centimeter. De känns igen på att de har långsmala vingar och att framvingarna vanligen är större än bakvingarna.    
Larverna har på segment 4 till 10 sju snedstreck. Det bakersta strecket når fram till analhornet som ofta har en avvikande färg från resten av kroppen. En del arter har dock reducerat analhorn.

Levnadssätt
Svärmarna är ofta mycket skickliga flygare och i familjen finns flera arter som flyttar långt. Det finns både arter med välutvecklad sugsnabel och de som inte alls tar näring som imago. De som har sugsnabel brukar hovra som en kolibri  framför den blomart svärmararten i fråga föredrar medan de suger nektar ur blomman med sin långa sugsnabel. I tropiska miljöer minskar detta beteende risken att fjärilen blir uppäten av spindlar och andra rovdjur som gömmer sig i blommorna.

Systematik
Familjen delas in i tre underfamiljer:
Smerinthinae
Sphinginae
Macroglossinae
Det finns mer än 1230 kända arter i familjen, varav 125 är funna i palearktis och 33 i Europa.

Arter i Norden 
Smerinthinae
Mimas
Lindsvärmare (M. tiliae)
Smerinthus
Videsvärmare (S. ocellata)
Laothoe
Poppelsvärmare (L. populi)
Aspsvärmare (L. amurensis)
Sphinginae
Agrius
Åkervindesvärmare (A. convolvuli)
Acherontia
Dödskallesvärmare (A. atropos)
Sphinx
Ligustersvärmare (S. ligustri)
Tallsvärmare (S. pinastri)
Macroglossinae
Hemaris
Svävflugedagsvärmare (H. tityus)
Humledagsvärmare (H. fuciformes)
Macroglossum
Större dagsvärmare (M. stellatarum)
Daphnis
Oleandersvärmare (D. nerii)
Proserpinus
Dunörtssvärmare (P. proserpinus)
Hyles
Vitsprötad skymningssvärmare (H. euphorbiae)
Brunsprötad skymningssvärmare (H. gallii)
Vitribbad skymningssvärmare (H. livornica)
Deilephila
Större snabelsvärmare (D. elpenor)
Mindre snabelsvärmare (D. porcellus)
Hippotion
Silverbandssvärmare (H. elpenor)

Bildgalleri

Källor

Externa länkar
David Brin

David Brin, född 6 oktober 1950 i Glendale, Kalifornien USA, professor i fysik och science fiction-författare. 

Brin är mest känd för Uplift-trilogin, där det galaktiska samfundet kontrollerar och lyfter upp (uplift) alla intelligenta syreberoende livsformer till samfundet, men där mänskligheten saknar någon ansvarig för dem inom samfundet och därför inte får möjligheten att lära sig de sociala koder som gäller. De kommer därför in och bryter mot normen. Han har även gjort en uppföljande trilogi.

Hans andra roman i Uplift-trilogin, Vid stjärnhavets strand, belönades med såväl Nebulapriset 1983 som Hugopriset 1984 för bästa roman. 1988 var det dags igen för ett Hugopris för bästa roman, den här gången för The Uplift War.

David Brin var tillsammans med Sakyo Komatsu författarhedersgäst vid 2007 år Worldcon i Yokohama.

Brin har även skrivit boken The Postman, som filmen med samma namn baseras på (svensk titel The Postman - budbäraren).

Asteroiden 5748 Davebrin är uppkallad efter honom.

Verk översatta till svenska 
 Vid stjärnhavets strand,  (Startide Rising, 1983): ett rymdskepp vars besättning består av människor och intelligenta delfiner jagas av flera galaktiska civilisationer efter att ha upptäckt en övergiven rymdflotta.

Referenser

Noter

Externa länkar 
 David Brins Officiella webbplats

Amerikanska science fiction-författare
Engelskspråkiga science fiction-författare
Nebulapristagare
Amerikanska författare under 1900-talet
Amerikanska författare under 2000-talet
Personer från Glendale, Kalifornien
Födda 1950
Levande personer
Män
Hugopristagare
Hannele

Kvinnonamnet Hannele är en tysk diminutivform av Hanna som ursprungligen är ett hebreiskt namn, Channa, med betydelsen nåd eller behag.

Namnet är nära besläktat med Hanne som är ett av Danmarks vanligaste namn. Hannele och Hanneli är vanligare i Finland än i Sverige.

Den 31 december 2014 fanns det totalt 4 122 kvinnor folkbokförda i Sverige med namnet Hannele, varav 516 bar det som tilltalsnamn.

Namnsdag: 5 januari (sedan 1986). (I den finlandssvenska almanackan 21 juli.)

Personer med namnet Hannele
Hannele Norrström, svensk barnboksförfattare
Hannele Pokka, finländsk politiker
Hannele Yki-Järvinen, finländsk medicinforskare

Övrigt 
Hanneles himmelsfärd, skådespel av Gerhart Hauptmann

Källor 

Kvinnonamn
Sankt Nicolai kyrka, Simrishamn

Sankt Nicolai kyrka är en kyrka i centrala Simrishamn och församlingskyrka i Simrishamns församling i Lunds stift. Den är helgad åt Sankt Nicolaus, sjömännens skyddshelgon.

Kyrkobyggnaden

När kyrkan ursprungligen uppfördes är okänt, men den äldsta delen är det nuvarande koret som vid uppförandet bara var ett fiskarkapell. Sedermera byggdes kyrkan ut väsentligt. 1953 fick kyrkan sitt nuvarande yttre utseende då man tog bort putsen och kvartsiten framhävdes.

Kyrkans golv täcks till stor del av gravstenar.

Inventarier
Predikstolen dateras till 1626 och snidades troligen av Claus Clausen Billedsnider under Kristian IV:s regeringstid. På predikstolen finns följande fem latinska inskriptioner (svensk översättning är motsvarande stycke i Bibel 2000):
Kronan: Cœlum et terra transibunt verba autem mea minime transibunt (Luk 21:33) "Himmel och jord skall förgå, men mina ord skall aldrig förgå."
Korgen: Evengelium Christi potentia Dei est ad salutem cuivis credenti. (Rom 1:16) "Det (Kristi evangelium) är en Guds kraft som räddar var och en som tror."
Korgen: Amen amen dico vobis: Si quis sermonem meum observaverit mortem non videbit aeternum. (Joh 8:51) "Sannarligen, jag säger er: den som bevarar mitt ord skall aldrig någonsin se döden."
Korgen: Beati illi qui audiunt sermonem Dei et custodiunt eum."
Ovanför dörren: Sanctifica nos Tua veritate: sermo ille Tuus veritas est.'' (Joh 17:17) "Helga dem genom sanningen; ditt ord är anning." 

Anders Madtsen, ridfogde till Gladsax hus, borgmästare i Simrishamn 1620-1636, ridfogde i Albo härad 1627-1635, donerade predikstolen.

Orgel
1707 byggdes en orgel i kyrkan.
1778 byggde Andreas Malmlöf, Malmö en orgel med 8 stämmor. År 1837 restaurerades den av Larsson från Killesjö som försåg den med pedal. 1878 blev den grundligt renoverad av Johannes Magnusson, Göteborg. Då var Magnusson lärling hos Salomon Molander. 28 februari 1891 såldes den till kyrkans kantor B. E. Lindvall för 49 kronor 50 öre i dåvarande valuta. Denna såldes 2 mars till en person från Vallby för 130 kr. Han skulle sälja orgeln till någon kyrka och om beloppet blev högre än 130 kr. så skulle överskottet delas mellan de båda.
1891 byggde Åkerman & Lund, Stockholm en orgel med 11 stämmor.
1928 byggde A. Mårtenssons Orgelfabrik AB, Lund en orgel med 17 stämmor.
Den nuvarande orgeln byggdes 1964 av Olof Hammarberg, Göteborg och är en mekanisk orgel med ny fasad.

Källor

Noter

Externa länkar

Kyrkobyggnader i Lunds stift
Kyrkobyggnader i Simrishamns kommun
Kyrkobyggnader invigda 1880
1880 i Sverige
Volkswagen Bora

Volkswagen Bora är en bilmodell från Volkswagen. Den lanserades senhösten 1998 i Tyskland och var en efterföljare till Volkswagen Vento. Ny efterföljare årsmodell från och med hösten 2005 Volkswagen Jetta, namnet har varit i bruk tidigare och på bilar i USA. Bora försvinner 2006 i och med produktionsstarten av VW Jetta. 

En kombiform av Volkswagen Bora, Volkswagen Bora Variant, lanserades 1999.

Volkswagen Bora
Bora är en bilmodell med ett konventionellt bakparti, från fronten till framför bakhjulet är bilen typlik med Volkswagen Golf. Bilen levereras i tre olika utrustningsnivåer. Trendline, Comfortline och Highline.

Bilmodellen har fått sitt namn från en kraftfull vind som blåser över Adriatiska havet.

Tidigare "vindbilar" från VW är Passat, Jetta, Scirocco och Vento.

4 Dörrar
Typnummer 1J2
Årsmodeller 1999-2005

Motoralternativ

* Ej Sverige

Volkswagen Bora Variant 

Volkswagen Bora Variant är kombiformen av Volkswagen Bora, och lanserades 1999. Det är i praktiken samma bil som Golf Variant och såldes aldrig i Europa. 

 Typnummer 1J6 
 Årsmodeller 2000-2004

Bora Variant togs ej in i Sverige av Volkswagen Sverige AB, ej heller av HA Møller AS i Norge eller Skandinavisk Motor Co. A/S i Danmark.

Tillverkningen ladas ned 2004, och efterträdaren Volkswagen Jetta Variant lanserades 2007.

Motoralternativ 

 Med 5-växlad manuell växellåda.

Externa länkar

Bora
Framhjulsdrivna fordon
Fyrhjulsdrivna fordon
Rolv Wesenlund

Rolv Helge Wesenlund, född 17 september 1936 i Horten i Vestfold, död 18 augusti 2013 i Ullern i Oslo, var en norsk komiker, skådespelare, musiker, författare, programledare och debattör, bland annat känd som Fleksnes i TV-serien Fleksnes fataliteter.

Biografi

Tidiga år
Wesenlund började karriären som saxofonist och vann norska mästerskapen för amatörjazzmusiker två gånger. Han var jazzskribent i flera norska tidningar innan han 1960 började jobba som inspelningschef på grammofonbolaget Philips.

Från 1966 var han en tid programsekreterare i NRK. Bengt Calmeyer och den svenska regissören Bo Hermansson lanserade honom i TV-satiren Kunden har alltid rett. I radion gjorde han underhållningsprogrammet Telefonrøret og Hørerøret, en succé som även gavs ut på skiva. Han var speakerröst i radioserien Radio Skagerak. En av hans tidiga figurer var Feriebiskop Fjertnes, och LP:n Feriebiskop Fjertnes slår til igjen 1968 blev en storsäljare. Rolv Wesenlund medverkade också i flera filmer.

Genombrottet 
Rolv Wesenlunds stora folkliga genombrott kom med TV-serien Og takk for det 1968, där han, Harald Heide-Steen Jr. och Kirsti Sparboe gjorde en rad klassiska sketcher – bland annat Hos tandläkaren, en sketch som även blev populär i Sverige ("Volvo Sonett!"). 1970 medverkade han i revyn Hjertelig Tilstede på Chat Noir i Oslo.

Wesenlunds mest uppskattade och kända rollfigur är lagerförmannen Marve Fleksnes i TV-serien Fleksnes fataliteter som pågick i flera omgångar åren 1972–1982. Fleksnes blev lika populär i Sverige som i Norge. I svensk television medverkade han också i underhållningsserien Publikfriarna 1968–1970, lustspelet Skärgårdsflirt 1972 och julkalendern Långtradarchaufförens berättelser 1975.

Teater och debattör
Han fick även stora framgångar i revyer, farser och komedier på teaterscenen – bland annat Charleys Tant på Det norske teatret 1994, som dragshowartist i musikalen La Cage Aux Folles på Chateau Neuf 1987 och som Leopold i operetten Vita Hästen.

Genom större delen av sin karriär gjorde Wesenlund sig känd som ivrig och ofta kontroversiell debattör och krönikör. Han var också programledare i TV – bland annat i pratshowen Wesenstund i TVNorge 1994-2000.

Filmografi (urval)
1966 – Hurra for Andersens (som "Hermansen")
1968 – Mannen som ikke kunne le (Leif Sonell)
1972 – Norske byggeklosser (flera roller)
1972 – Ture Sventon, privatdetektiv (Muhammed, pastejbagare)
1974 – Den siste Fleksnes (Marve Fleksnes)
1978 – Picassos äventyr (elektriker)
1980 – Barna från Blåsjöfjället
1981 – Göta kanal
1985 – Deilig er fjorden! (Terje Svahberg)

Teater

Roller

Referenser

Noter

Externa länkar

Norska komiker
Norska skådespelare under 1900-talet
Personer från Hortens kommun
Födda 1936
Avlidna 2013
Män
Adiafora

Adiafora (av grek. adiaphoron "likgiltig", av det nekande a och diaphoros "intressant", "framstående"; uttalas med betoning på tredje stavelsen) står för inför sedelagen likgiltiga ting och handlingar.

Inom kristen teologi betecknar adiafora värden som är neutrala i moraliskt hänseende och som först erhåller en etisk betydelse i människans strävan efter dem (till exempel hälsa, egendom, berömmelse).  Enligt Martin Luther är många av kyrkobruken att se som adiafora, d.v.s "som man kan ha eller mista".

Kyrkohistoriskt talas om de s. k. adiaforistiska striderna inom den Lutherska kyrkan. Den första uppstod år 1548 då Karl V (tysk-romersk kejsare) hade utfärdat en stadga, Augsburger-Interim, där han fordrade att protestanterna skulle återuppta en mängd katolska bruk. Som en reaktion på detta förklarade de wittenbergska teologerna, med Philipp Melanchthon i spetsen, den s. k. Leipziger-Interim där åtskilliga punkter förklarades för utvärtes, för det kristliga livet likgiltiga ting (adiafora).

Med den andra adiaforistiska striden menar man tvisten i början av 1700-talet mellan ortodoxa kristna och pietister företrädda av Philipp Jakob Spener.  Pietisterna fördömde alla världsliga nöjen som till exempel dans, spel, teaterbesök o. s. v. De ortodoxa däremot, med Valentin Ernst Löscher i spetsen, förklarade allt sådant för adiafora.

Praktiskt exempel
Distinktionen trosfråga/ordningsfråga kan i en mening beskrivas med termen adiafora. När alltså Svenska kyrkan hävdar att ämbetsfrågan är en ordningsfråga hävdar man att den är ett adiaforon.

Referenser

Noter

Kristen teologi
Öar i Stora sjöarna

Stora sjöarna innehåller över 35 000 öar skapade då den senaste istiden drog sig tillbaka. Den största av öarna är Manitoulin i Huronsjön i den kanadensiska provinsen Ontario.

Lista med de viktigaste öarna
Apostle Islands
Ballast Island
Bass Islands
Beaver Island
Belle Isle
Bois Blanc
Drummond Island
Fox Islands
Green Bay Islands
Grosse Isle
Harsens Island
Isle Royale
Mackinac Island
Manitou Islands
Manitoulin Island
Michipicoten Island
Neebish Island
Pelee Island
Rattlesnake Island
St. Ignace Island
St. Joseph Island
Sleeping Giant Island
Sugar Island
Thirty Thousand Islands
Toronto Islands
Walpole Island

USA:s öar
 
Stora sjöarna
Octavia E. Butler

Octavia Estelle Butler, känd som Octavia E. Butler och Octavia Butler, född 22 juni 1947 i Pasadena, Kalifornien, död 24 februari 2006 i Lake Forest Park nära Seattle, Washington, var en amerikansk science fiction-författare. Hon var en av få svarta författare inom sin genre och i sina böcker vände hon ofta på invanda föreställningar om ras och kön. 1984 belönades hon med Nebulapriset för långnovellen Bloodchild och 1999 för romanen Parable of the Talents. Hon tilldelades även Hugopriset två gånger.

Asteroiden 7052 Octaviabutler är uppkallad efter henne.

Bibliografi i urval

Romaner 
 1976 – Patternmaster
 1977 – Mind of my Mind
 1978 – Survivor
 1979 – Kindred
 2017 – Kindred: A Graphic Novel Adaptation, serieroman av Damian Duffy
 2019 – Blodsband: en serieroman, översättning av John-Henri Holmberg (Epix)
 2020 – Tidens länkar, översättning av Sofia Stenström (Trut Publishing)
 1980 – Wild Seed
 1984 – Clay's Ark
 1987 – Dawn
 1988 – Adulthood Rites
 1989 – Imago
 1989 – Xenogenesis
 1993 – Parable of the Sower
 2019 – Liknelsen om sådden, översättning av Lina Johansson (Ovipress)
 2020 – Parable of the Sower: A Graphic Novel Adaptation, serieroman av Damian Duffy
 1998 – Parable of the Talents
 2020 – De levandes böcker, översättning av Lina Johansson (Ovipress)
 2000 – Lilith's Brood

Novellsamlingar 
 1995 – Bloodchild and Other Stories

Källor 

Amerikanska science fiction-författare
Engelskspråkiga science fiction-författare
Nebulapristagare
Personer från Pasadena, Kalifornien
Födda 1947
Avlidna 2006
Kvinnor
Alumner från California State University, Los Angeles
Niagarafloden

Niagarafloden flyter norrut från Eriesjön till Ontariosjön. Den markerar gränsen mellan Ontario i Kanada och delstaten New York i USA.

Floden är cirka 53 km lång och passerar Niagarafallen på sin väg. Längs floden finns två vattenkraftverk, ett, The Sir Adam Beck Generating Station, byggt 1954 på den kanadensiska sidan, och ett på den amerikanska sidan, byggt 1961, the Robert Moses Niagara Power Plant. Dessa två kraftverk genererar 4,4 gigawatt elektricitet. Fartyg på Stora sjöarna undviker Niagarafallen genom att istället ta Welland Canal, en del av Saint Lawrence Seaway, på den kanadensiska sidan.

Fallhöjden för Niagarafloden är 99 m totalt.

I Niagarafloden finns två stora öar, Grand Island och Goat Island, båda i USA. Västra delen av Eriekanalen ligger nära Grand Island. Goat Island ligger precis vid fallen. Det finns även två mindre öar, Navy Island, nära Grand Island, på den norra sidan, och Strawberry Island, sydväst om Grand Island.

Längs Niagarafloden ligger städerna:
 Buffalo, New York
 Fort Erie, Ontario
 Lewiston, New York
 Niagara Falls, New York
 Niagara Falls, Ontario
 Niagara-on-the-Lake, Ontario
 Queenston, Ontario

Flera slag har ägt rum längs Niagarafloden vilken historiskt sett försvarats av Fort George (kanadensiska sidan), Fort Niagara (amerikanska sidan) och Fort Erie (kanadensiska sidan).

Referenser

Externa länkar

Vattendrag i Ontario
Saint Lawrenceflodens avrinningsområde
Vattendrag i delstaten New York