kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Merle Oberon

Merle Oberon, egentligen Estelle Merle O'Brien Thompson, född 19 februari 1911 i Bombay, död 23 november 1979 i Malibu, Kalifornien, var en brittisk-amerikansk skådespelare som medverkade i omkring 50 filmproduktioner. Oberon inledde sin filmkarriär i brittiska filmer som Kvinnorna kring kungen (1933). Efter framgången med Den röda nejlikan (1934), reste hon till USA för att filma för Samuel Goldwyn. Hon nominerades till en Oscar för bästa kvinnliga huvudroll för sin rollinsats i Mörkrets ängel (1935). En trafikolycka 1937 orsakade ansiktsskador som kunde ha avslutat hennes karriär, men hon återhämtade sig och förblev aktiv inom film och tv fram till 1973. Bland hennes övriga filmer märks De tre (1936), Svindlande höjder (1939), Korsdrag i paradiset (1941) och Den stora drömmen (1945).

Biografi 
Oberon födds i Bombay i Indien 1911. Hon uppfostrades som dotter till Arthur Terrence O'Brien Thompson, som var ingenjör vid järnvägen, och hans fru Charlotte Selby. Enligt Oberons födelseattest var hon dotter till Charlotte Selbys då 12-åriga dotter Constance. För att undvika skandal uppfostrades Oberon som Constances halvsyster. I hela sitt liv försökte Oberon undanhålla sanningen om sin uppväxt och hävdade att hon kom från Tasmanien i Australien.
Oberon bodde i Indien fram till 17-års ålder, 1928, då hon flyttade till London. Hennes första år i London lämnade inga större spår efter sig i filmens historia, hennes roller var på det stora hela obetydliga.

År 1933 fick hon först en roll i filmen Kvinnorna kring kungen där hon hade rollen som Anne Boleyn, och efter att 1934 ha framträtt som Lady Marguerite Blakeney i Den röda nejlikan mot Leslie Howard började hennes karriär i USA. Redan 1935 nominerades Merle Oberon för en Oscar för bästa kvinnliga huvudroll i filmen Mörkrets ängel, men blev efter detta inte på samma sätt uppmärksammad någon ytterligare gång. Under slutet av 1930-talet och hela 1940-talet filmande hon flitigt och medverkade i cirka 20 filmer.

Merle Oberon var gift fyra gånger – första gången med den brittiske regissören av Röda Nejlikan, Alexander Korda. Hennes sista äktenskap var med skådespelaren Robert Wolders från 1975 fram till hennes död 1979.

Oberon har tilldelats en stjärna på Hollywood Walk of Fame vid adressen 6274 Hollywood Blvd.

Alexander Kordas brorson, Vincent Kordas son Michael Korda, skrev nyckelromanen Queenie om Merle Oberon efter hennes död.

Filmografi i urval

Referenser

Noter

Externa länkar 
 

Brittiska skådespelare under 1900-talet
Kvinnor
Födda 1911
Avlidna 1979
Personer från Bombay
The Cure (musikalbum)

The Cure är det självbetitlade tolfte studioalbumet av det engelska rockbandet The Cure, utgivet den 28 juni 2004. Albumet är gruppens debut på skivbolaget Geffen Records och förutom sångaren/gitarristen Robert Smith producerades det också av Ross Robinson (Limp Bizkit, Korn med flera). Det är mycket hårdare och rockigare än dess föregångare, och rör sig i gränslandskapet mellan Faith (1981) och Pornography (1983).

Låtlista
Text av Robert Smith; musik av Smith, Cooper, Bamonte, O'Donnell, Gallup
"Lost" - 4:08
"Labyrinth" - 5:14
"Before Three" - 4:40
"The End of the World" - 3:44
"Anniversary" - 4:23
"Us or Them" - 4:09
"alt.end" - 4:31
"(I Don't Know What's Going) On" - 2:58
"Taking Off" - 3:20
"Never" - 4:05
"The Promise" - 12:49

Singlar
"The End of the World" (19 juli 2004)
"alt.end" (12 oktober 2004)
"Taking Off" (18 oktober 2004)

Medverkande
 Robert Smith - sång, gitarr
 Perry Bamonte - gitarr
 Simon Gallup - bas
 Jason Cooper - trummor
 Roger O'Donnell - keyboard

Musikalbum 2004
Album av The Cure
Album utgivna på Geffen Records
Sven Nilsson

Sven Nilsson är ett vanligt namn, se:

 Sven Nilsson (naturforskare) (1787–1883), naturforskare och arkeolog.
 Sven Nilsson (målare) (1800–1861), bonadsmålare.
 Sven Nilsson i Österslöv (1813–1877), riksdagspolitiker.
 Sven Nilsson i Everöd (1831–1891), riksdagspolitiker.
 Sven Nilson (präst) (1859–1923), hovpredikant
 Sven Nilson (frälsningssoldat) (1871–1919), officer i Frälsningsarmén, sångförfattare.
 Sven Nilsson (rektor) (1873–1948), rektor för Stockholms borgarskola 
 Sven Nilsson (sångare) (1898–1970), opera- och konsertsångare.
 Sven Nilsson (fotbollsspelare) (1909–1983), fotbollsspelare och tränare.
 Sven Nilsson (historiker) (1914–1997), professor i historia i Uppsala.
 Sven Nilsson (frälsningssoldat) (1919–2022), kommendör i Frälsningsarmén.
 Sven Nilsson (meteorolog) (född 1928), meteorolog
 Sven Nilsson (skådespelare) (1930–2005), skådespelare.
 Sven Nilsson (konstnär) (född 1977), konstnär.

Se även 
 Sven A. Nilsson
 Sven-Christer Nilsson (född 1944), näringslivsman.
 Sven-Eric Nilsson (1925–2009), jurist och politiker.
 Sven-Erik Nilsson (1927–1997), militär.
 Sven Gösta Nilsson (1927–1979), fysiker.
 Sven-Åke Nilsson (född 1951), tävlingscyklist.
Corrado Bafile

Corrado Bafile, född 4 juli 1903 i L'Aquila, Italien, död 3 februari 2005 i Rom, var kardinal i Romersk-katolska kyrkan från 1976, den äldste i modern tid.

Bafile prästvigdes 1936 och Biskopsvigdes 1960. Han upphöjdes 1976 till kardinaldiakon av Santa Maria in Portico Campitelli.

Källor

Externa länkar
 Corrado Bafile – officiell biografi

Födda 1903
Avlidna 2005
Italienska kardinaler
Alumner från Universitetet La Sapienza
Italienska hundraåringar
Män
Storkorset av första klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Alumner från Påvliga diplomatiska akademin
Alumner från Påvliga universitetet Gregoriana
Alumner från Münchens universitet
Alumner från Påvliga Lateranuniversitetet
Claes Nordin

Claes Nordin, född 20 juli 1955, är en svensk badmintonspelare . 

Claes Nordin tillhörde Göteborgs Badmintonklubb 1963-1995. Han spelade över 500 lagmatcher. Svensk mästare i lag, dubbel och mixed. I dubbel tillsammans med Stefan Mellgård (f.d. Stefan Karlsson) och i mixed med Anette Börjesson.

Internationella meriter
VM: Två turneringar men utan placering
All England (Inofficiella VM): Silver 1979
EM: guld 1980, brons 1978, brons 1982
NM: silver 1980 samt 3 brons
Internationell mästare: Jamaica och Kanada samt ett flertal finalplaceringar.

Övrigt
Han debuterade i det svenska badmintonlandslaget 1973 och gjorde 30 landskamper.

Claes Nordin fick en bronmedalj i segling (drake) i Travemünde 1981.

Europamästare i badminton
Svenska badmintonspelare
Svenska seglare
Män
Födda 1955
Levande personer
Svenska idrottare under 1900-talet
Värmdövägen

En annan Värmdövägen finns i Värmdö kommun, se länsväg 274.

Värmdövägen är en väg i Stockholms och Nacka kommuner. Vägen går från Stockholms innerstad genom Nacka nästan ända fram till Värmdö kommun.

Sträckning

I Stockholm börjar Värmdövägen vid Danviksbron, passerar Henriksdals trafikplats och går i en vid sväng runt Henriksdalsberget till Lugnets trafikplats.

Vid Lugnets trafikplats börjar motorvägen mot Värmdö, namnet är då Värmdöleden. Här finns avtagsväg mot Hammarby fabriksväg. Vägen fortsätter genom Nacka förbi Alphyddan, Finntorp, Järla och Nacka Forum där Vikdalsvägen mot Nacka Strand finns.

Vägen fortsätter via Storängen (avfart till Saltsjöbadsleden), Skogalund och Ektorp och ansluter sedan till Värmdöleden vid Skuru trafikplats. Den fortsätter över Skurubron och sedan förbi Kilsviken och Insjön. Den ansluter sedan till Gamla Skärgårdsvägen som går in i Värmdö kommun och fortsätter till Gustavsberg. Sträckan är 17 kilometer lång

Sträckan Danvikstull-Lugnets trafikplats är del av länsväg 260 och sidogren av länsväg 222

På Värmdövägen 19 ligger Henriksdals station, på nummer 21 Henriksdals reningsverk. Det högsta gatunumret är 950.

Historia
Inom Stockholm har vägen tidigare haft en annan sträckning. Innan Hammarbykanalen byggdes 1920 började vägen vid Danvikstull (kv. Sommaren), gick över näset mellan Hammarby Sjö och Saltsjön förbi Danvikens Hospital, passerade väster om Danviksklippan, svängde sedan österut och in på nuvarande Kanalvägen (kallades allmänt Danviks krokar).
Vid Finntorp svängde vägen vänster uppför den branta Finntorpsbacken och följde den nuvarande Gamla Värmdövägen.

Fram till första världskriget var vägen i stort sett bara en smal grusväg, bredden växlade mellan 3 och 4 meter. Vägen diskuterades många gånger i kommunstyrelsen, bland annat vid ett möte den 25 mars 1912 då kommunstyrelsen bestämde att vägen skulle breddas till 6 meter och vägen skulle dras söder om Nacka kyrka utmed Saltsjöbanan. Kyrkogården vid Nacka kyrka fick släppa till mark när man dragit vägen över den marken.

Under krigsåren breddades vägen i samband med att man ordnade s.k. nödhjälpsarbeten, först till 8 meters bredd och man passade även på att räta ut vägen. Under 1930-talet breddades vägen till 12-15 meter. Men trafiken ökade hela tiden så man blev aldrig av med köerna.

Innan Värmdöleden byggdes fanns här långa köer vid de större helgerna. På 1960-talet kunde det ta tre timmar att ta sig från Stockholm ut till sommarstugorna i skärgården. För att underlätta använde man sig av s.k. filvändning, d.v.s på morgonen användes två filer för trafik mot Stockholm och en mot Nacka, och på eftermiddagarna bytte man om så att två filer gick mot Nacka. 

Värmdöleden började byggas som motorväg 1965.

Intressanta byggnader
 Värmdövägen 176: Storängens Samskola
 Värmdövägen 199: Villa Hallström
 Värmdövägen 201: Villa Yngve Larsson
 Värmdövägen 205: Villa Pauli
 Värmdövägen 209: Villa Sandberg
 Värmdövägen 215: Villa Bergh

Se även
Värmdöleden
Danvikens Hospital
Danviksklippan
Danvikstull
Danvikslösen

Nacka kommun
Gator och torg i Nacka
Harr

Harr (Thymallus thymallus) är en art i familjen laxfiskar. Dess vetenskapliga namn Thymallus thymallus härrör från ett av dess speciella kännetecken – en svag doft av timjan (från klassisk grekiska thýmos (θύμος) med samma betydelse). Doften försvinner dock snabbt sedan fisken dött.

Alternativt namn
 Haspa, bygdemål i Halland.
Vala
Röttling

Utseende
Harren har en mycket stor ryggfena. Den största i Sverige spöfångade harren vägde 3,35 kg, fångad 1966 i Råstojaure. Sveriges Sportfiske- och Fiskevårdsförbund ("Sportfiskarna") anger emellertid i sina register att maximal fångstvikt är 2,85 kg, beroende på att dess registrering startade flera år senare. En harr på ett kilo betraktas dock som en trofé.

Biotop och habitat
Harren lever i både sjöar och strömmande vatten.  Den leker under våren i bäckar, åar och älvar. Lever harren i en sjö som till exempel Vättern leker den i sjöns tillflöden. Leken är ett praktspel mellan hanarna som försöker locka till sig honan.

Harren är en ganska stationär art, vilket innebär att den inte förflyttar sig några längre sträckor.

Utbredning
Harren, som är Härjedalens landskapsfisk, förekommer i hela Norrland och finns i Sverige så långt söderut som i Lagan. Utbredningen sträcker sig från Storbritannien, norra Skandinavien, de övre delarna av Volga, i Donau och i de mellersta delarna av före detta Sovjetunionen fram till Uralbergen och Kaspiska havet, samt I söder ned till centrala och sydöstra Frankrike och norra Italien och Balkanhalvön.

Användning
Harren är en god matfisk som bör tillagas direkt vid fångst då köttet annars snabbt blir förstört. Den är en populär sportfisk, inte minst hos flugfiskare. En orsak till detta är att harren är en utpräglad insektsätare. Harren nappar också villigt på mask och spinnare.

Referenser

Laxfiskar
Sportfiskar
Matfiskar
Landskapsfiskar
Nya Dagbladet

Nya Dagbladet var en dramaserie med premiär i Sveriges Televisions TV 2 den 22 oktober 1985. Serien gick i tio delar. Regi av Bernt Callenbo med manus av Anna-Maria Hagerfors och Uno Palmström.

Serien handlade om det dagliga livet på en tidningsredaktion, ungefär som miniserien Kvällspressen som sändes 1992.

Serien publicerades temporärt i Öppet arkiv i juni 2016. Innan dess hade serien inte repriserats i TV efter den ursprungliga visningen.

Medverkande
Marie Göranzon - Konkan
Lars-Erik Berenett - Lennart
Claire Wikholm - Emma
Axel Düberg - Viktor
Marianne Hedengrahn - Kickan
Lennart Tollén - Bengtsson
Åke Lindström - Jakobsson
Stefan Ekman - Berg
Ragnar Thell - Lindelöw
Jan Blomberg- Stålis
Börje Nyberg - Öset
Johan Hedenberg - Melon
Peter Alvérus - Björn
Ingrid Janbell - Märta
Gösta Prüzelius - Åkesson
Jorge Capellan - Rico
Fredrik Ohlsson - Svante
Sophie Trygger - Lina
Niels Dybeck - Olle
Per Myrberg - John A. Johnsson
Leif Ahrle - Per Åke
Henrik Schildt - Verner
Eva Callenbo

Referenser

Svenska TV-serier från 1980-talet
Svenskspråkiga TV-serier
Justus Vingboons

Justus Vingboons (även Joest Winckboons eller Wingboons), född cirka 1620, död 1698, var en nederländsk arkitekt, verksam i Amsterdam. I Sverige var han verksam 1653-1656, då han i Stockholm uppförde Riddarhuset i Stockholm efter Jean de la Vallées ritningar, i vissa detaljer efter egna projekt. 

Justus Vingboons var son till en målare och bror till den mer kände arkitekten Philip Vingboons. Liksom brodern arbetade Justus i den nederländska klassicistiska stilen. Endast ett mindre antal av hans byggnader är idag kända, en av dessa är Riddarhuspalatset, där Vingboons, enligt Ragnar Josephson, var den som, med utgångspunkt i det arbete som hans föregångare hade gjort, "satte den definitiva prägeln på huset", d.v.s. han ritade fasaden. De svenska uppdragsgivarna blev missnöjda, dels för att Vingboons inte höll tidsramen, dels för att man ansåg att hans årslön på 800 riksdaler var för hög. Vingboons återvände 1656 till Amsterdam. 

I Amsterdam finns det andra hus som han idag är känd för, det så kallade Trippenhuis (1662) på Kloveniersburgwal 29, ett stadspalats för de förmögna köpmannabröderna  Louys och Hendrick Trip. Huset ansluter i stil till den vanliga holländska palladianismen, men är rikare dekorerad, och det är möjligt att det är dialogen med andra arkitekter som han blev tvingad till vid arbetet på Riddarhuset som gav impulserna till denna fasadutformning (Josephson). Vingboons anses även vara arkitekten till husen Herengracht 257 (1661) och Herengracht 390-392 (1665) i Amsterdam.

Källor 
Ragnar Josephson, Bonniers allmänna konsthistoria: Barocken, Stockholm 1948, s. 374-376, 
Riddarhuset, Byggförlaget, Stockholm

Noter

Se även

Riddarhuspalatset

Nederländska arkitekter
Svenska arkitekter under 1600-talet
Avlidna 1698
Män
Födda 1620
E35

E35 eller Europaväg 35 är en europaväg som börjar i Amsterdam i Nederländerna, passerar genom Tyskland och Schweiz, samt slutar i Rom i Italien. Längden är 1 660 kilometer.

Sträckning
Amsterdam - Utrecht - Arnhem - (gräns Nederländerna-Tyskland) - Emmerich - Oberhausen - Köln - Frankfurt am Main - Heidelberg - Karlsruhe - Offenburg - (gräns Tyskland-Schweiz) - Basel - Olten - Luzern - Altdorf - S. Gottardo - Bellinzona - Lugano - (gräns Schweiz-Italien) - Como - Milano - Piacenza - Parma - Modena - Florens - Arezzo - Rom

Standard
Vägen är motorväg hela vägen. Den nyttjar följande nationella motorvägar:
 A2 (motorväg, Nederländerna)
 A12 (motorväg, Nederländerna)
 A3 (motorväg, Tyskland)
 A5 (motorväg, Tyskland)
 A2 (motorväg, Schweiz)
 A1 (motorväg, Italien)

I Schweiz passerar den genom världens näst längsta vägtunnel, Sankt Gotthardstunneln, 16,9 km lång. Just i tunneln är det inte motorväg, utan motortrafikled, en körbana, två filer.

Anslutningar till andra europavägar

Källor

Externa länkar

Europavägar
Gene Fowler, Jr.

Gene Fowler, född 27 maj 1917, död 11 maj 1998, var en amerikansk filmklippare och regissör. Han har medverkat vid över 100 filmer och TV-shower i olika befattningar. Under 1950-talet regisserade han lättviktiga verk som Jag är gift med en utomjording (1959) och Ung desperado (1957). Kända filmer som han medverkat vid är En ding, ding, ding, ding värld och tv-serien The Waltons

Citat
"Varje människa har rätt att älska två städer, sin egen och San Francisco." Gene Fowler

Externa länkar

Amerikanska filmregissörer
Amerikanska TV-regissörer
Avlidna 1998
Födda 1917
Män
E53

E53 eller Europaväg 53 är en 270 kilometer lång europaväg som börjar i Plzeň i Tjeckien och slutar i München i Tyskland.

Sträckning
Plzeň - Klatovy - (gräns Tjeckien-Tyskland) - Eisenstein - Deggendorf - München

Standard
E53 är landsväg Plzeň-Deggendorf, och motorväg (A92) Deggendorf-München.

Anslutningar

Källor

Europavägar
E54

E54 eller Europaväg 54 är en 860 kilometer lång europaväg som börjar i Paris i Frankrike, passerar Schweiz helt kort, och slutar i München i Tyskland.

Sträckning
Paris (Frankrike) -  Langres - Mulhouse - (gräns Frankrike-Tyskland) - nära Basel (tyska sidan) - Waldshut (gräns Tyskland-Schweiz) - Schaffhausen - (gräns Schweiz-Tyskland) - Lindau - München

Standard
E54 är mest motorvägar i Frankrike, men landsväg Langres - Mulhouse. Det är mest landsväg i Tyskland, med vissa motorvägssträckor, och en lite längre motorväg nära München. E54 följer följande motorvägar:
 A5 (motorväg, Frankrike) 
 A36 (motorväg, Frankrike) 
 A98 (motorväg, Tyskland) 
 A96 (motorväg, Tyskland)

Anslutningar

Källor

Europavägar
E411

E411 eller Europaväg 411 är en 270 kilometer lång europaväg som börjar i Bryssel i Belgien och slutar i Metz i Frankrike.

Sträckning
Bryssel - Namur - Arlon - (gräns Belgien-Frankrike) - Longwy - Metz

Standard
Vägen är motorväg hela sträckan, förutom en kort bit landsväg närmast Longwy. Den följer bland annat A4 (motorväg, Belgien) och A30 (motorväg, Frankrike).

Anslutningar till andra europavägar

Europavägar
E462

E462 eller Europaväg 462 är en 310 kilometer lång europaväg som börjar i Brno i Tjeckien och slutar i Kraków i Polen.

Sträckning
Brno - Olomouc - (gräns Tjeckien-Polen) - Bielsko-Biała -Kraków

Standard
Vägen är landsväg hela sträckan, förutom en kort bit motorväg närmast Brno.

Anslutningar till andra europavägar

Europavägar
Halle (olika betydelser)

Halle kan syfta på:

von Halle – utdöd svensk adelsätt nr 976, med ursprung från Danmark och Tyskland.
 Universitet i Halle – ett universitet i Halle i Sachsen-Anhalt

Geografi

Belgien 

 Halle, Belgien, stad och kommun i Flandern, Provincie Vlaams-Brabant,

Tyskland 

 Halle an der Saale, stad och kommun i Sachsen-Anhalt, 
 Bezirk Halle, ett historiskt län (tyska: Bezirk) i Östtyskland med Halle an der Saale som huvudort
 Halle (Heve), flod, Nordrhein-Westfalen, 
 Halle, Grafschaft Bentheim, ort och kommun i Niedersachsen, Landkreis Grafschaft Bentheim,
 Halle (Westfalen), ort och kommun i Nordrhein-Westfalen, Regierungsbezirk Detmold, 
 Halle, Holzminden – kommun och ort i Niedersachsen, Landkreis Holzminden, 

Robotskapade Belgienförgreningar
Hallstatt

Hallstatt är en köpingskommun i förbundslandet Oberösterreich i Österrike. Kommunen hade 778 invånare (2018). Hallstatt ligger vid Hallstätter See i Salzkammergutregionen. Huvudnäringar är saltutvinning och turism.

Redan 800 f.Kr. började man bryta bergsalt i gruvdrift. Flera hundra meter långa gruvgångar anlades. Arbetsredskap som bronsyxor, olika skaft, lädermössor och textilier konserverades i saltet. Tillsammans med fynden i det närbelägna gravfältet (med sammanlagt över 2 000 gravar från 800 till 400 f.Kr.) utgör de grunden för vår kunskap om den tidiga järnåldern, den så kallade hallstattkulturen.

Referenser

Externa länkar 

Orter i Oberösterreich
Kommuner i Oberösterreich
Robert Wilson

Robert Wilson kan syfta på:

 Robert Wilson (1803-1870), amerikansk politiker, senator för Missouri 1862-1863, se Robert Wilson (senator).
 Robert Wilson (född 1957), brittisk författare, se Robert Wilson (författare).
 Robert Wilson (född 1941), amerikansk teaterregissör, se Robert Wilson (regissör).
 Robert Wilson (född 1935), kanadensisk roddare, se Robert Wilson (roddare).
 Robert B. Wilson (född 1937), amerikansk nationalekonom och vinnare av ekonomipriset till Alfred Nobels minne, se Robert B. Wilson.
 Robert W. Wilson (född 1936), amerikansk radioastronom, se Robert Woodrow Wilson.
 Robert Thomas Wilson (1777–1849), brittisk general
Stele

Stele är en rest sten, ofta dekorerad med bilder, inskriptioner, reliefer eller ornamentik.

Stelar restes för att markera gränser eller gravar, ära gudar eller härskare.

Förekomst 
Stelar är vanliga i stora delar av Europa och övriga världen. I Norden motsvaras de av bildstenar och runstenar vilka inte brukar benämnas stelar men kan ha motsvarande funktion och utseende.

Kända stelar 
 Hammurabis lagar
 Merneptahstelen
 Meshastelen
 Nestorianska stelen
 Palermostenen
 Rosettestenen
 Qianlings textlösa stele

Se även 
 Rest sten
 Herm (arkitektur)

Referenser 

Konstgjorda monoliter
Skulpturtyper
Lodda

Lodda (Mallotus villosus) är liten stimfisk som lever i norra Atlanten, Norra ishavet och norra Stilla havet som tillhör familjen norsfiskar. Loddan är oansenligt silverfärgad och blir omkring 20–25 cm lång. Den leker i kustvatten i stora stim.

Lodda fiskas industriellt och saluförs fryst eller konserverad men är inte någon särskilt uppskattad matfisk. Den brukas mest som fiskfoder i fiskodlingar, och då vanligen tillsatt i form av fiskmjöl.

Viktigast är loddan som föda för andra arter i ekosystemet. Bland annat är flera arter av val, säl och havsfågel beroende av tillgången på lodda.

Abba Seafoods och Icas så kallade "ishavsrom" som säljs i glasburkar består till större delen av rom från lodda.

Referenser
 Müller, O.F. 1776. Zoologiae Danicae prodromus, seu animalium Daniae et Norvegiae indigenarum characteres, nomina, et synonyma imprimis popularium. Hallager, Havniae (Köpenhamn). i–xxxii + 1–282. BHL.

Externa länkar 
 

Norsfiskar
Mattias Bengtsson

Mattias Bengtsson, född 1961 i Uppsala, är en svensk samhällsdebattör med liberal profil. Han är för närvarande aktiv som senior strategisk rådgivare med fokus på politik och samhällsfrågor.

Åren 1985–1996 verkade Bengtsson i Svenska Dagbladet som bland annat ledarskribent och biträdande politisk redaktör. Han arbetade från 1996 på tankesmedjan Timbro, där han var chef 2000–2004. Åren 2005–2007 var han chef för tankesmedjan Centre for the New Europe i Bryssel. 2008–2015 var han lokalanställd vid Australiens ambassad i Stockholm som omvärldsanalytiker och kommunikationsansvarig.

Åren 1986–1988 var Bengtsson ordförande för European Democrat Students  och 1990 grundade han Frihetsfronten tillsammans med Christian Gergils och Anders Varveus.

Bibliografi
Frihetens klassiker (redaktör tillsammans med Johan Norberg), Timbro 2003,

Källor

Noter

Personer verksamma vid Timbro
Födda 1961
Män
Levande personer
Personer från Uppsala
Svenska debattörer
Personer i Sverige under 2000-talet
Kusttobis

Kusttobis (Ammodytes tobiatus, Linné 1758) är en mindre, långsmal fiskart som tillhör familjen tobisfiskar.

Utseende
Kusttobis är en långsmal, silverglänsande fisk med tydligt underbett. Överkäken kan dock förlängas till en strut, som används vid näringssök. Ryggen är blå- till grönaktig. Ryggfenan är mycket lång, medan den saknar bukfenor. Den är mycket lik havstobisen, men skiljs från denna på att bukfjällen sitter i jämna rader. Kusttobisen kan bli upp till 20 cm lång.

Vanor
Kusttobisen är en stimfisk, som under näringssöket uppträder pelagiskt på djup mellan 1 och 25 m. Hela stimmet kan emellertid gräva ner sig i havsbottnen och gömma sig där i flera timmar. Den lever på zooplankton, fiskyngel och mindre kräftdjur. Själv är kusttobisen viktig föda för andra fiskarter, såsom havsöring och torsk. Det förekommer även att den tas av havsfågel.

Fisken övervintrar i en form av dvala, nergrävd i bottenmaterialet på 20 till 50 meters djup.

Kusttobisen blir åtminstone 7 år gammal.

Fortplantning
Det finns två skilda stammar som leker på våren respektive hösten. Trots vissa anatomiska skillnader räknas de emellertid inte som underarter. För leken föredrar den sandbotten, där honan kan lägga upptill 15 000 klibbiga ägg. De nykläckta ynglen är pelagiska.

Utbredning
Arten förekommer från Biscayabukten norrut till Brittiska öarna, Island, längs Norges kust till Vita havet och via Nordsjön till södra Östersjön.

Andra namn
På svenska kallas kusttobis även blå tobis (blåtobis), gröning, sandål eller tobis.

Se även 
 Tobisgrissla, en fågel.

Referenser

Abborrartade fiskar

no:Tobis