kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Sergej Stanisjev

Sergej Stanisjev (bulgariska: Сергей Станишев), född 5 maj 1966, är en bulgarisk politiker och partiledare för Europeiska socialdemokratiska partiet (PES). Han har tidigare varit ordförande för Bulgariska socialistpartiet (BSP) och premiärminister. 

Efter en lång period av dödläge på grund av det oklara resultatet i parlamentsvalet i juli 2005 blev Stanisjev premiärminister som ledare för en trepartikoalition med Nationella rörelsen Simeon II och Rörelsen för rättigheter och friheter den 15 augusti 2005. Efter valet 2009, som vanns av Bojko Borisovs borgerliga alternativ, avgick Stanisjev som premiärminister.

Källor

Externa länkar 

 

Bulgariens premiärministrar
Alumner från Moskvauniversitetet
Födda 1966
Män
Levande personer
Bulgariska politiker under 2000-talet
Nederländska dialekter

Inom Nederländerna finns ett flertal regioner med egna dialekter av nederländska. Det finns fem grupper av nederländska dialekter, som var och en innehåller ett antal undergrupper: Hollands, Zeeländska (Zeeuws), Brabants, Limburgiska och Nedersaksisch eller lågsaxiska. I Groningen talas såväl standardspråket som Gronings, Drents talas i Drenthe. Brabantska är snarlik de flamländska dialekterna med ett mjukt g. Zeeuws talas i större delen av Zeeland och är även det närmare flamländska än standardnederländskan och har en snarlik variant i Zeeuws-Vlaanderen som är en form av västflamländska. Några dialekter, som Limburgs och ett flertal andra som påverkats av lågsaxiska dialekter får ibland äran att kallas streektaal (områdesspråk), och då betraktat som egna språk. Några av dessa är obegripliga för talare av standardspråket.

Nederländska dialekter talas i mindre utsträckning än tidigare. Det är mestadels äldre människor i små samhällen som upprätthåller dialektvanorna, med undantag för streektalen, vars användande aktivt uppmuntras i vissa provinser. De flesta städer håller sig till standardspråket, även om många har egna stadsdialekter, som fortfarande frodas, och dessa har i sin tur ytterliga distinkta undergrupper av dialekter.

Många talare av nederländska, både i Belgien och Nederländerna anser att afrikaans och frisiska bara är avvikande nederländska dialekter, när de egentligen ska betraktas som självständiga språk, med lång egen historia. 

Fram till 1900-talet talades fortfarande varianter av nederländska i USA av ättlingar till nederländska kolonister. Särskilt New Jersey hade mycket aktiva nederländska samhällen som talade en helt egen form ända fram till 1950-talet.

Sydvästliga dialekter
1. Flamländska
2. Zeeuws (zeeländska)

Nordliga (holländska) dialekter
3. Sydholländska
4. Västhoeks
5. Waterlands och Volendams
6. Zaans(*)
7. Kennemerlands
8. Västfrisiska(*)(**)
9. Bildts, Midslands (på ön Terschelling), stadsfrisiska (bl.a. i den frisiska huvudstaden Leeuwarden/Ljouwert) och Amelands (på ön Ameland)

(*) Gäller den svaga dialekten som nu är mest bruklig. Den starkare dialekten räknas till Frisiskt substrat, precis som "Westfries".
(**) "Westfries" som talas i ett område i provinsen Nordholland som under tidig medeltid räknades till Friesland. Det nutida frisiska språket i nederländska Friesland kallas i språkvetenskaplig litteratur ibland för västfrisiska (vid sidan om de tyska varianterna nord- och ostfrisiska).

Nordöstliga dialektgrupper (nedersaxiska)

10. Kollumerlands
11. Gronings och norddrents
12. Stellingswerfs
13. Mellandrents
14. Syddrents
15. Twents
16. Twents-Graafschaps
17. Gelders-Overijssels (Achterhoeks), Sallands och Urks (på f.d. ön Urk)
18. Veluws

Nordcentral dialekt
19. Utrechts-Alblasserwaards

Sydcentrala dialekter
20. Sydgelders
21. Nordbrabantska och nordlimburgiska
22. Brabantska
23. Östflamländska

Sydöstliga dialekter
24. Limburgiska

Övriga områden
FL. Provinsen Flevoland. Nyodlat land med många dialekter talade utan någon egentlig dominans.

Källor

Nederländska
Happy Mondays

Happy Mondays, brittisk musikgrupp bildad 1980 i Manchester, England. Gruppen bestod av bröderna Paul och Shaun Ryder, samt Bez, Gary Wheelan, Mark Day och Paul Davis. 

Happy Mondays slog igenom med albumet Bummed 1988 och med albumet Pills 'n' Thrills and Bellyaches nådde de höjden av sin popularitet. Bandet var en del av den så kallade Madchesterscenen och var knutna till Manchester och Factory Records. Gruppen splittrades dock efter floppen med albumet Yes, Please, vilket sålde mycket dåligt. Skivan hade spelats in på Bermuda och floppen med den bidrog dessutom till att Factory Records tvingades till konkurs. Utöver detta hade flera gruppmedlemmar även stora drogproblem och gruppen slutade 1992 i osämja. Bez blev känd för sin speciella dans och många ungdomar härmade honom. 

Shaun Ryder och Bez började om på nytt med bandet Black Grape.
Shaun Ryder hade även under en period svåra problem med hemorrojder, smärtan från dessa bidrog till hans redan svåra drogproblem.
Under 2012 gjorde gruppen oväntat comeback och har sedan dess till och från gjort liveframträdanden.

Diskografi 
Studioalbum 

Livealbum
 

Samlingsalbum

EPs
1985 – Forty Five
1989 – Madchester Rave On
1989 – Hallelujah
1990 – The Peel Sessions 1989
1991 – The Peel Sessions 1991

Singlar
1986 – "Freaky Dancin' "
1987 – "Tart Tart" (#13 på UK Indie Chart)
1987 – "24 Hour Party People" (#10 UK Indie)
1988 – "Wrote For Luck" (#7 UK Indie)
1989 – "Lazyitis" (#6 UK Indie)
1989 – "W.F.L. (Wrote For Luck)" (remix) (#68 på UK Singles Chart, #3 på UK Indie)
1990 – "Step On" (#5 UK Singles, #57 på Billboard Hot 100, #9 på US Modern Song, #13 på US Dance)
1990 – "Lazyitis (One-Armed Boxer)" (Happy Mondays & Karl Denver) (#46 UK Singles)
1990 – "Kinky Afro" (#5 UK Singles, #1 US Modern Rock)
1991 – "Loose Fit" (#17 UK Singles)
1991 – "Bob's Yer Uncle" (#23 US Modern Rock, #25 US Dance)
1991 – "Judge Fudge" (#24 UK Singles)
1992 – "Stinkin' Thinkin' " (#31 UK Singles, #21, US Modern Rock, #1 US Dance)
1992 – "Sunshine and Love" (#62 UK Singles, #5 US Dance)
1999 – "The Boys Are Back in Town" (#24	 UK Singles)
2002 – "24 Hour Party People" (Jon Carter mix)
2005 – "Playground Superstar" (#51 UK Singles)
2007 – "Jellybean"
2007 – "Dysfunktional Uncle"

Externa länkar 

 
Happy Mondays på Allmusic

Brittiska musikgrupper
Musikgrupper från Manchester
Musikgrupper med syskon
Bez

Mark Berry, mer känd som Bez, född 18 april 1964, är en brittisk dansare och mediepersonlighet. Han var medlem i musikgrupperna Happy Mondays och Black Grape, i vilka han dansade och spelade maracas. Med sin speciella dans blev han rikskänd i Storbritannien. 2005 vann han Celebrity Big Brother i Storbritannien. Bez blev förklarad bankrutt 2005 och 2008. Prissumman gick till att betala av skulder.

I augusti 2010 dömdes Bez för att ha misshandlat sin exflickvän Monica Ward, som han har en son med, genom att ta strypgrepp och hota att döda henne. Han dömdes till fyra veckors fängelse, efter att först ha dömts till samhällstjänst, men vägrat att samarbeta. Han arresterades på Euston station i London i november 2010 för att ha brutit mot ett besöksförbud som beviljats Ward efter överfallet, och eskorterades för att framträda inför domare i Manchester.

Referenser

Noter 

Brittiska dansare
Musik från Manchester
Födda 1964
Levande personer
Män
Mononymt kända personer
Vitvingad tärna

Vitvingad tärna (Chlidonias leucopterus) är en av de fyra arterna inom släktet träsktärnor (Chlidonias). Den häckar från östra Europa österut till Centralasien. Vintertid flyttar den till Afrika, södra delarna av Asien samt i Australien och Nya Zeeland. Fågeln är en sällsynt men återkommande gäst norr om utbredningsområdet i Europa och har även påträffats i Nordamerika. IUCN kategoriserar den som livskraftig.

Utseende 

Vitvingad tärna mäter 20–24 cm och har ett vingspann på 50–56 cm. Både till formen och teckningen är den mycket lik svarttärnan (Childonias niger) men har kortare näbb, längre ben, bredare vingar och rakare bakkant på stjärten. Adulta fåglar i sommardräkt har korta röda ben och kort svart näbb, svart huvud, bröst och buk, mycket mörkt grå rygg, vit över- och undergump och ljusgrå (nästan vit) stjärt. Vingarna är, som namnet antyder, mestadels vita med svart undre vingtäckare. 

I vinterdräkt är det mesta av det svarta ersatt av vitt eller ljusgrått och den är ljusare är svarttärnan, har en gråstreckad hjässa och en mörk öronfläck. Även i juvenil dräkt är den lik svarttärnan men kan skiljas på att den har mörkare rygg och saknar mörk fläck på bröstsidan.

Läten 
Vitvingad tärna har mörkare och strävare läten än svarttärnan med bland annat korta "keck" och raspiga "chr-ee" eller "kesch".

Utbredning 
Vitvingad tärna häckar från sydöstra Europa och österut till centrala Asien. Den är en flyttfågel som övervintrar i Afrika, Kina, Indien, Sydostasien, Australien, Maldiverna och Nya Zeeland. Den är en sällsynt gäst i Nordamerika och har häckat på Nya Zeeland.

Förekomst i Sverige 
Fågeln ses tillfälligtvis i Sverige och har observerats i 20 av Sveriges 25 landskap under perioden maj till november. Flest har observerats i Skåne, Småland och Halland.

Ekologi 

Vitvingade tärnan häckar i sötvattensmyrar. Boet byggs av små vasstammar och annan växtlighet och placeras vanligen på flytande växtlighet i en myr eller på marken mycket nära vatten. Honan lägger två till fyra ägg.

Liksom andra träsktärnor (Chlidonias), och till skillnad från släktet Sterna, dyker dessa fåglar inte efter fisk, utan flyger långsamt över vattnet för att plocka föda på ytan och fånga insekter i flykten. De äter mestadels insekter och småfisk.

Vitvingad tärna och människan

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling. Utifrån dessa kriterier kategoriserar IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen uppskattas till mellan 3,1 och 4 miljoner individer, varav det i Europa tros häcka 66 600–173 000 par.

Namn 
Dess vetenskapliga namn skrivs ibland felaktigt Chlidonias leucoptera, men Chlidonias genus är maskulinum och därför ska artepitet skrivas leucopterus.

Referenser 
Delar av texten bygger på en översättning av engelskspråkiga wikipedias artikel White-winged Tern, läst 20 september 2005

Noter

Källor

Externa länkar 
 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Tärnor
Fåglar i palearktiska regionen
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i etiopiska regionen
Fåglar i australiska regionen
Japansk konst under Kamakuraperioden

År 1180 utbröt ett inbördeskrig mellan de två militärklanerna Taira och Minamoto som fem år senare slutade med att Minamotoklanen segrade och Kamakuraperioden inleddes. Några år efter krigsslutet, 1192, etablerades byn Kamakura som landets de facto-huvudstad och förblev det fram till 1333. I och med maktskiftet fick konsten nya uppdragsgivare, inte minst bland krigarklassens elit. Folket vid hovet och prästerskapet fortsatte att stötta skulptörer vid verkstäder i Kyoto och Nara. Nya stilar och teknisk utveckling innebar att konsten blev mer realistisk än tidigare. Vissa skulptörer började även att signera sina verk, vilket också är en nyhet för tidsperioden.

En ny realistisk skulptur utvecklades vid Keiskolan som Unkeis två "Nioväktare" i Todaijitemplet ger prov på. De åtta meter höga skulpturerna har huggits ur ett antal träblock under en period på tre månader, vilket ger en bild av det system av ateljéer som arbetade under Unkeis ledning. Hans två polykroma träskulpturer av två indiska vise män, Muchaki och Seshin som enligt en legend grundade Hossoskolan, i Kofuku-ji-templet 1208 tillhör med sina enastående realism och individualitet periodens främsta verk.

Kegon engi emaki, den illustrerade historieboken om grundandet av den buddhistiska inriktningen Kegon, är ett utmärkt exempel på periodens mindre förfinade och mer lättillgängliga måleri. Kengonsekten hade varit en av de viktigaste buddhistiska skolorna under Naraperioden men föll i onåd under heianperioden p.g.a. Amidakulten. Efter maktskiftet som följde slaget vid Dannoura 1185, som innebar slutet på Genpeikriget, önskade Myo-e, präst vid Kozanjitemplet, upprätta kengon samtidigt som han ville erbjuda alla änkor som kriget lämnat efter sig skydd. Läskunnigheten hos kvinnor var på denna tid dock begränsad till någon av de japanska stavelseskrifterna och samurajhustrur kunde därför inte läsa text som använde sig av den kinesiska ideografin. I handskriften Kegon engi emaki kombinerades därför begränsade textavsnitt, skrivna med lättlästa stavelser, med illustrationer där dialogen placerats intill personerna som talar, inte olikt dagens tecknade serier. Handskriften berättar historien om de två koreanska präster som grundade sekten, en historia som rasar på i snabb takt och är fylld med fantastiska bragder, som resan till havsgudens palats, och en gripande kärlekshistoria. 

Ett verk av mer konservativt mått är den illustrerade versionen av Murasaki Shikibus dagbok. Versioner av denna roman fortsatte att publiceras sedan dagboken skrevs 1008-10, men adeln, som anpassat sig till sin tids intresse för realism men också var nostalgiska över de forna dagarnas makt och rikedom, lät illustrera romanen för att kunna återuppliva glansen från författarens egen tid. En av de vackraste passagerna i romanen är den scen där två unga hovmän på lek håller Murasaki Shikibu fången i hennes rum medan månljuset skimrar i ån i den kejserliga trädgården utanför.

Referenser 

Japansk konst
WP:Projekt Japan
Japansk konst under Ashikagaperioden

Ashikagaperioden (1338-1573), kallas även Muromachiperioden eftersom samurajsläkten Ashikaga tog kontrollen över shogunatet och flyttade huvudstaden till Muromachidistriktet i Kyoto. Under de nya herrarna avbröts den populariserade trenden som konsten genomgått tidigare och fick på nytt en mer förfinad och elitistisk prägel. Under perioden återintroducerades också Chans antiintellektuella lära i Japan och vann anhängare bland militären, vilket blev grunden för den japanska zenbuddhismen.

Zentemplen organiserade handel och resor till Kina vilket fick till följd att kinesiska målningar och andra konstföremål importerades till Japan där de snabbt började påverka de japanska konstnärer som arbetade för zentemplen och hos shogunatet. När de gamla motiven byttes mot nya ersattes yamato-e-måleriets klara färger med ett nytt kinesiskt manér - sumi-e-konstens monokromer

Den bild som prästen och målaren Kaō (början av 1400-talet) skapade av den legendariske munken Kensu (Hsien-tzu på kinesiska) precis i det ögonblick då han nådde upplysning, är typiska för det tidiga Muromachimåleriet. Målningen är utförd med några snabba penseldrag och innehåller ett minimum av detaljer.

Josetsus Att fånga havskatt med en kalebass (tidigt 1400-tal, Taizo-in, Nyashinji, Kyoto) innebar en vändpunkt i Muromachimåleriet. I bilden står en man med en kalebass vid en strand i förgrunden och tittar på en fisk i vattnet. Mellanplanet är dolt av dimma och i långt i bakgrunden reser sig ett berg. Målningen, som ursprungligen utfördes för en skärm som skulle stå direkt på golvet, hängdes snart upp och exponerades som en illustrerad bokrulle med bl.a. ett tecken som betyder "den nya stilen". Det antas allmänt att det är det "kinesiska" panoramiska rummet som var det nya i målningen.

Muromachimåleriets främsta namn var Shūbun och Sesshu. Shūbun tillhörde de som fick möjligheten att åka till Kina och studera den kinesiska konsten på plats och hans konst ligger nära de kinesiska källorna, med omsorgsfullt återgivna landskap med stor djupverkan och många detaljer i förgrunden. Sesshu var en mästare på snabba penseldrag och hans landskapscener bygger på kontrasten mellan konkreta detaljer i förgrunden, tecknade med några summariska, opaka penseldrag, och en målerisk, upplöst bakgrund. 

Inom arkitektur och inredning innebar teceremonierna och ikebana, konstfulla blomsterarrangemang, ett nytillskott. I tehuset, som utgick från lantliga förebilder, gavs tillfälle att genom en rituell ceremoni rensa sinnena från vardagens bekymmer. Likaså innebar de omständliga blomsterarrangemangen tillfälle att meditera över tingens varande.

Japansk konst
WP:Projekt Japan
Japansk konst under Momoyamaperioden

I början av Momoyama- eller Azuchiperioden (1573–1603) försökte en följd av militära ledare som Oda Nobunaga, Toyotomi Hideyoshi och Tokugawa Ieyasu bringa ett slut på den period på nästan hundra år av oavbrutet krigande.

Arkitektur 

Två nya byggnadstyper tillkom under perioden till följd av alla krig:
borgen, som inhyste feodalherrarna och deras soldater under orostider, och
shoin, en audienssal med tillhörande studierum avsett att avspegla relationen mellan herre och vasall.

På Nijōslottet i Kyoto från 1600-talet finns ett klassiskt exempel på en shoin, med sin tokonoma (alkov), sin typiska shoinfönster mot den omsorgsfullt anlagda trädgården och sina tydligt avskilda avdelningar för feodalherren respektive vasallerna.

Måleri 

Den mest betydelsefulla skolan inom måleriet under denna period var Kanoskolan. Kanō Eitoku utvecklade i en serie landskapsscener ett färgintensivt måleri som passade samurajernas smak. Han är framför allt känd för sina stora dekorativa målningar på guldgrund, vilka han utförde på dörrar och skärmar i palats och tempel.

Hasegawa Tohaku utvecklade samtidigt ett helt annat måleri. Hans sex skärmar breda tuschmålningar Tallar, idag på Tokyos nationalmuseum, är förmodligen ett av de främsta verken som utförts i detta medium.

Referenser 

Japansk konst
WP:Projekt Japan
Japansk konst under Edoperioden

Edoperioden påbörjades sedan Tokugawashogunatet lyckades få fullständig kontroll över den japanska regeringen 1603 och genast började arbeta för fred och ekonomisk och politisk stabilitet, en strävan som man i stora stycken lyckades med. Shogunatet överlevde ända till 1867 då man inte lyckades hantera de västerländska kraven att öppna gränserna för internationell handel. Utmärkande för perioden är shogunatets repressiva politik och de konstnärliga försöken att ta sig ut ur de begränsningar som den innebar. Shogunatet styrde i detalj allt i samhället: Man stängde landets gränser och förbjöd utländsk kultur, man upprättade regler för hur varje människa skulle vara klädd, vem man kunde gifta sig med och räknade många aktiviteter som inte var tillåtna för någon.

I början av Edoperioden, innan effekterna av Tokugawas politik fått fullt genomslag, hann man producera vad många betraktar som några av de finaste konstverken i Japans historia: Bl.a. Katsurapalatset och Sotatsus målningar. Katsura, en imitation av prins Genjis palats, består av ett antal shoinbyggnader som kombinerar element från den klassiska japanska traditionen med några innovativa tillägg och omges av en park med vackra gångvägar.

Edo (dagens Tokyo) drabbades återkommande av omfattande bränder vilket gjorde att man övergick till en enklare arkitektur som underlättade återuppbyggandet efter förödelserna. Inför den torra säsongen samlade man in virke i mindre städer i närheten. Efter att en brand utbrutit och släckts, fördes virket snabbt till staden där stora mängder hus snabbt kunde återuppbyggas. Andra shogunatets policy sankin kotai gjorde att daimyo, de ledande härskardynastierna, tvingades uppföra påkostade residens och offentliga parker i Edo, av vilka Korakuen fortfarande finns kvar.

Sotatsu Tawaraya utvecklade en dekorativ stil genom att återuppta motiv från den klassiska litteraturen och låta figurerna och motiven från hans samtid målade i klara färger avteckna sig mot en guldbakgrund. 

Av stor betydelse i väst var ukiyoe, färgträsnittet som användes till allt möjligt från skolböcker till pornografi. De första Ukiyoeverken tillkom redan i slutet av 1600-talet men Harunobu var först med att producera polykroma tryck 1764 och fick snart sällskap av en andra generation konstnärer, bl.a. Torii Kiyonaga och Utamaro. På 1800-talet blev Hiroshige den dominerande konstnären med sina romantiska och ibland till och med sentimentala landskap. Hans udda perspektiv och former blev tillsammans med Kiyonagas och Utamaros betoning av ytan och de betonade kontrulinjerna viktiga inspirationskällor för västerländska konstnärer som Edgar Degas och Vincent van Gogh.

En annan betydande konstnärlig riktning under denna tid var bunjinga. Liksom ukiyoe använde sig av motiv som stod fria från shogunatets censur, till exempel från Edos nöjeskvarter Yoshiwara, vände sig bunjinga till den kinesiska kulturen. Några representiva konstnärer för denna riktning är Ikeno Taiga, Yosa Buson, Tanomura Chikuden och Yamamoto Baiitsu.

Japansk konst
WP:Projekt Japan
Ordo

Se även ordo (palats).

Ordo (latin för ordning) är ett begrepp inom matematik och datavetenskap och används för ge ett mått på hur tung en term är. Till exempel betecknar O(n2) och O(en) något som växer lika fort som n2 respektive en då n ökar. Inom datavetenskap, särskilt komplexitetsteori, används det för att beskriva algoritmers effektivitet.

Definition

Stora ordo definieras som , där   är en begränsad funktion i en omgivning nära origo.

Lilla ordo definieras som , där   i en omgivning nära origo. Värt att notera är att lilla ordo kan ses som ett specialfall av stora ordo.

Användningsområden

Inom matematik används ordo för olika typer av uppskattningar. Stora ordo används för att bestämma förkortade Taylorserier som är centralt vid beräkning av gränsvärden. Ordo används där för att bestämma resttermen. Med ökande ordo minskar felet vilket innebär att man kan utveckla någonting till önskad felmarginal.  (Forsling och Neymark 2004. Matematisk analys, en variabel). Om vi tar funktionen  till exempel, och gör en Maclaurinutveckling:

Detta kan alltså tolkas som att . I detta fall visar termen att skillnaden mellan polynomutvecklingen och funktionen i närheten av x=0 växer som x6. Den säger dock inget om hur stor skillnaden faktiskt är; den skulle kunna vara mycket liten eller helt dominerande.

Lilla ordo kan användas för att beskriva differentierbarhetsrelationen för funktioner med flera variabler .

Räkneregler för ordo

Värt att notera är att både lilla och stora ordo har samma räkneregler.

Generellt

, där  är en konstant.

, där 

, där 

Generellt gäller även att 

 då 

Exempelvis när man gör maclaurinutveckling av funktionen sin x² till 4:e ordningen.

 då

Multiplikation

Under förutsättningen att  är nära 0 tillämpas följande räkneregler:

Detta medför att 
 
eftersom man kan skriva

Addition
Addition av stora ordo ger 

Eftersom  är en begränsad funktion leder det till att  innesluts i

Subtraktion
Subtraktion av stora ordo ger 

Eftersom   ger att 

Värt att notera är att differensen när  inte är 0.

Detta kan förklaras på samma sätt som ovan:

  .

Relaterade notationer

Se även
Ordo (tidning), var en tidskrift utgiven av Teknologkåren vid Lunds Tekniska Högskola.

Referenser

Matematisk analys
Ecliptica

Ecliptica är ett studioalbum av det finländska power metal-bandet Sonata Arctica, släppt 1999 av skivbolaget Spinefarm Records. Alla låtarna på albumet är skrivna av Tony Kakko. Albumet gavs ut i en ny version 2008. Nyutgåvan av albumet innehåller samma låtar som på "Ecliptica" från 1999 men innehåller en ny inspelning av "Letter To Dana" och innehåller även låten "Mary-Lou" som också är med på den japanska 1999-utgåvan av "Ecliptica". En femton-års jubilueumsutgåva utgavs 2015 av skivbolaget Nuclear Blast. Jubileumsutgåvan innehåller två bounsspår: "I'm Haunted" som inspelades då bandet het "Tricky Beans" och "I Can't Dance", en Genesis-cover.

Låtlista 
 "Blank File" – 4:05
 "My Land" – 4:30
 "8th Commandment" – 3:41
 "Replica" – 4:55
 "Kingdom for a Heart" – 3:51
 "FullMoon" – 5:06
 "Letter to Dana" – 6:00
 "UnOpened" – 3:42
 "Picturing The Past" – 3:36
 "Destruction Preventer" – 7:40
Bonusspår
"Mary-Lou" – 4:36 (bonusspår på japanska utgåvan och på återutgåvan 2008)
 "Letter To Dana (Renturn To Sender)" – 4:39 (bonusspår på återutgåvan 2008)

Singel 
 "UnOpened"

Medverkande 
Musiker (Sonata Arctica-medlemmar)
 Tony Kakko – sång, keyboard
 Jani Liimatainen – gitarrer
 Janne Kivilahti – basgitarr
 Tommy Portimo – trummor

Bidragande musiker
 Raisa Aine – flöjt (på "Letter To Dana")

Produktion
Sonata Arctica – producent
Ahti Kortelainen – ljudtekniker
Mikko Karmila – ljudmix
Mika Jussila – mastering
Toni Härkönen – foto
Eric Philippe – logo

Referenser

Externa länkar 
Låttexter på DarkLyrics

Album av Sonata Arctica
Musikalbum 1999