kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Paolo Uccello

Paolo Uccello, egentligen Paolo di Dono, född 1397 i Pratovecchio nära Arezzo, död 10 december 1475 i Florens, var en italiensk målare och mosaikkonstnär under ungrenässansen. 

Vasari berättar i sin biografi över renässanskonstnärer varför han kallades Uccello (italienska ’fågel’). Eftersom han var mycket förtjust i fåglar, men inte hade råd att äga några, omgav han sig i sitt hem med målningar av fåglar och andra djur.

Biografi
Uccello gick i lära hos Lorenzo Ghiberti och assisterade denne vid utförandet av bronsportarna till baptisteriet i Florens. 1415 blev han upptagen i gillet Medici e Speziali. Han bosatte sig senare i Florens och utförde i korsgången till klostret vid Santa Maria Novella fresker med motiv ur Första Moseboken. I fresken Syndafloden, målad som lunett, skildrar Uccello den bibliska naturkatastrofens fasor med gestalter som kämpar för att överleva. En man klamrar sig fast vid arken, två gestalter simmar frenetiskt.

Som en i kretsen kring Donatello experimenterade Uccello mycket med hur man med hjälp av perspektivet skulle återge den tredimensionella verkligheten på en tvådimensionell yta.

Slaget vid San Romano 
Uccello skildrar slaget vid San Romano den 1 juni 1432 på tre stora pannåer. Där ses den florentinske härföraren Niccolò da Tolentino anföra sina trupper mot staden republiken Sienas soldater. Den mycket förenklade framställningen av hästarna, lansarnas uppställning och bakgrundens geometriska indelning ger kompositionen i sin helhet den abstraherande tendens som är karakteristisk får många av Uccellos målningar.

Verk (urval) 
 Sankt Stefanos stenande (cirka 1435), Duomo, Prato
 Syndafloden (1447–1448), Chiostro Verde, Santa Maria Novella, Florens
 Slaget vid San Romano (cirka 1456), Galleria degli Uffizi, Florens
 Sankt Göran och draken (cirka 1456), National Gallery, London
 Jakten (cirka 1470, Det sista verket som man vet att han har gjort)

Källor 
 Delar av artikeln är översatta från italienska Wikipedia den 26 april 2005

Noter

Externa länkar 
 

Födda 1397
Avlidna 1475
Florentinska målare
Renässansmålare
Män
Cosimo Tura

Cosimo Tura, Cosmè Tura, född cirka 1430 i Ferrara, Italien, död 1495 i Ferrara, var en italiensk renässanskonstnär.

Cosimo Tura hittade en särpräglad kombination av gotiskt och antikt som knappast återfinns hos andra konstnärer under ungrenässansen.

Tura var hovmålare hos familjen d’Este i Ferrara och grundare av Ferraraskolan. Han kom så småningeom att ställas i skuggan av Ercole Roberti. Tura är mest känd för väggmålningarna, beställda av hertig Borso d’Este för Palazzo Schifanoia i Ferrara, med motiv från det sorglösa livet vid hovet – livfulla kompositioner fyllda av skratt och värme. En mer dramatisk sida av hans begåvning framträder i Sankt Hieronymus där den skulpturala behandlingen av människogestalten tyder på påverkan från Andrea Mantegna.

Några verk 
Våren, 1460–1463, nu på National Gallery
Sankt Göran och draken, Ferrara, 1469
Pietà, Venedig, 1469–1470, nu på Museo Correr
Roverellapolyptyken, 1470–1474, nu på National Gallery

Externa länkar 
 

Avlidna 1495
Italienska konstnärer
Män
Födda 1400-talet
Nukleofil

Nukleofil är grekiska och betyder "kärnälskare". Inom kemin kan den vara en negativt laddad jon eller neutral. För att en nukleofil ska skapa en bindning donerar den ett av sina elektronpar till en partiellt positivt laddad atom eller jon, den så kallade elektrofilen. Vatten, hydroxidjon, cyanidjon och bromidjoner är vanliga exempel på nukleofiler. När nukleofilen binder sig till en elektrofil kallas det att det sker en nukleofil attack.

Nukleofilicitet dvs. styrkan hos en nukleofil, är i grund och botten en kinetisk term till skillnad basiciteten som är en termodynamisk. Med andra ord kan man säga att nukleofilicitet är med vilken hastighet en nukleofil substituerar ett givet substrat. En rad faktorer styr nukleofiliciteten; generellt kan det sägas att nukleofilicitet och basicitet följs åt om samma attackerande grundämne betraktas. Således: CH3O- > C6H5O- > CH3CO2- > NO3-. Vidare kan man ofta se att nukleofiliciteten ökar med ökande period i periodiska systemet till exempel I- > Br- > Cl- > F- och C6H5Se- > C6H5S- > C6H5O-.

En nukleofil kan även kallas för en Lewisbas.

Fysikalisk kemi
Jon (olika betydelser)

Jon kan syfta på:

 Jon – en atom eller molekyl som har en elektrisk laddning
 Jon (namn) – ett nordiskt mansnamn
 Jon (vattendrag i Centralafrikanska republiken) – ett vattendrag i Centralafrikanska republiken

Se även
 Jonien – ett område i antikens Grekland
 Joner – en folkstam i Jonien
Joner

Joner var en av det grekiska folkets fyra huvudstammar, enligt sagan avkomlingar av Hellens sonson Ion. De bodde i Attika, på Euboia, Kykladerna samt på den mellersta delen av Mindre Asiens (Anatoliens) västkust där det uppstod ett förbund av tolv stadsstater kallat Joniska förbundet, eller Jonien.

Det upprättades joniska kolonier på Sicilien och i södra delen av den italienska halvön med flera områden, framförallt av de joner som bodde i Mindre Asien.

Uttrycket jonisk inom bland annat den grekiska antikens arkitektur hänför sig till detta folk.

Se även 
 Aioler, även kallade aeoler och eoler
 Akajer, även stavat achaier
 Dorer
Jonisk ordning, en av de klassiska kolonnordningarna

Referenser 

Antikens greker
Antikens folkslag
K. Alexander Müller

Karl Alexander "Alex" Müller, född 20 april 1927 i Basel, död 9 januari 2023 i Zürich, var en schweizisk nobelpristagare i fysik 1987. Han delade priset med J. Georg Bednorz med motiveringen "för deras banbrytande upptäckt av supraledning i keramiska material".

Källor

Externa länkar
Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1987
Nobelprize.org, Alexander Müller – självbiografi

Nobelpristagare i fysik
Födda 1927
Män
Avlidna 2023
Alumner från ETH Zürich
Schweiziska fysiker
Schweiziska nobelpristagare
Schweiziska forskare under 1900-talet
Personer från Basel
Ernst Ruska

Ernst Ruska, född 25 december 1906 i Heidelberg, Tyskland, död 25 maj 1988 i Västberlin, var en tysk fysiker. Han tilldelades Nobelpriset i fysik 1986, och fick halva prissumman med motiveringen "för hans fundamentala elektronoptiska arbeten och konstruktionen av det första elektronmikroskopet". Andra halvan delades av Gerd Binnig och Heinrich Rohrer. År 1960 tilldelades han Albert Lasker Basic Medical Research Award.

Biografi och vetenskapligt arbete 
Ruska utbildades vid Münchens tekniska universitet åren 1925 till 1927 och började sedan arbeta på Tekniska universitetet i Berlin, där han insåg att mikroskop baserade på elektroner, med våglängder tusen gånger kortare än ljusets, kunde ge en mer detaljerad bild av ett objekt än ett mikroskop som använder ljus, där förstoring begränsas av våglängdernas storlek. År 1931 visade han att en magnetisk spole kunde fungera som en elektronlins, och använde flera spolar i serie för att bygga det första elektronmikroskopet 1933. 

Efter att ha avlagt sin doktorsexamen 1933 fortsatte Ruska att arbeta inom elektronoptik, först vid Fernseh AG i Berlin-Zehlendorf, och sedan från 1937 vid Siemens-Reiniger-Werke AG. På Siemens var han med och utvecklade det första kommersiellt producerade elektronmikroskopet 1939. Förutom att utveckla tekniken för elektronmikroskopi medan han var på Siemens, arbetade Ruska också vid andra vetenskapliga institutioner och uppmuntrade Siemens att inrätta ett laboratorium för besökande forskare. Laboratoriet leddes från början av Ruskas bror Helmut, en läkare som utvecklade användningen av elektronmikroskopet för medicinska och biologiska tillämpningar.

Efter att ha lämnat Siemens 1955 var Ruska direktör för Institutet för elektronmikroskopi vid Fritz Haber Institute fram till 1974. Samtidigt som han tjänstgjorde vid institutet var han professor vid Tekniska universitetet i Berlin från 1957 till sin pensionering 1974.

Utmärkelser och hedersbetygelser 
År 1960 vann Ruska Laskerpriset. År 1986 tilldelades han hälften av Nobelpriset i fysik för sina många prestationer inom elektronoptik; Gerd Binnig och Heinrich Rohrer fick en fjärdedel vardera för sin design av sveptunnelmikroskopet.
Asteroid 1178 Irmela, upptäckt av Max Wolf, är uppkallad efter hans hustru Irmela, som var brorsdotter till Max Wolf.

Referenser

Noter

Externa länkar

Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1986
Nobelprize.org, Ernst Ruska – självbiografi
Nobel Prize press release
 including the Nobel Lecture, December 8, 1986 The Development of the Electron Microscope and of Electron Microscopy
Website containing memorial information published by the Ruska family

Nobelpristagare i fysik
Tyska nobelpristagare
Tyska fysiker
Män
Födda 1906
Avlidna 1988
Personer från Heidelberg
Storkorset av andra klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Alumner från Münchens tekniska universitet
Gerd Binnig

Gerd Binnig, född 20 juli 1947, är en tysk fysiker som tilldelades nobelpristagare i fysik 1986. Han och Heinrich Rohrer delade på halva prissumman med motiveringen "för deras konstruktion av sveptunnelmikroskopet". Den andra halvan av priset tilldelades Ernst Ruska.

Sedan 1994 har Binnig ett eget företag för mjukvara till bildanalys.

Källor

Noter

Externa länkar 
 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1986
 Nobelprize.org, Gerd Binnig – självbiografi
 Definiens (bildanalysföretaget)

Nobelpristagare i fysik
Storkorset av andra klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Födda 1947
Levande personer
Män
Alumner från Frankfurts universitet
Alumner från Münchens universitet
Heinrich Rohrer

Heinrich Rohrer, född 6 juni 1933 i Buchs, Sankt Gallen, Schweiz, död 16 maj 2013 i Wollerau, Schwyz, var en schweizisk nobelpristagare i fysik 1986. Han och Gerd Binnig delade på halva prissumman med motiveringen "för deras konstruktion av sveptunnelmikroskopet". Den andra halvan av priset tilldelades Ernst Ruska. Heinrich Rohrer-medaljen utdelas vart tredje år av the Surface Science Society of Japan tillsammans med IBM Research – Zurich, schweiziska ambassaden i Japan, och Mrs. Rohrer till hans minne. Medaljen ska inte förväxlas med Heinrich Rohrer-priset som delades ut vid Nano Seoul 2020-konferensen.

Biografi
Rohrer hade sin barndom på landet tills familjen flyttade till Zürich 1949. Han började studera på Swiss Federal Institute of Technology (ETH) 1951 för Wolfgang Pauli och Paul Scherrer. Sin doktorsavhandling skrev han med handledning av professor P. Grassmann som arbetade med kryogen ingenjörskonst. Rohrer mätte längdförändringar på supraledare vid den magnetfältsinducerade supraledande övergång, ett projekt som startades av Jørgen Lykke Olsen. Under sin forskning fann han att han var tvungen att göra det mesta av sin forskning på natten när staden sov eftersom hans mätningar var så känsliga för vibrationer. Hans studier avbröts av hans militärtjänst i det schweiziska bergsinfanteriet.

Vetenskapligt arbete
År 1961 gifte Rohrer sig med Rose-Marie Egger. Deras smekmånadsresa till USA innehöll bland annat en träff med Bernie Serin vid Rutgers University i New Jersey med forskning om värmeledningsförmåga hos typ II-supraledare och metaller.

År 1963 började han arbeta vid i IBM Research Laboratory i Rüschlikon under ledning av Ambros Speiser. Under de första åren på IBM studerade han Kondosystem med magnetoresistens i pulserade magnetfält. Han började sedan studera magnetiska fasdiagram, vilket så småningom förde honom in på fältet av kritiska fenomen.

År 1974 tillbringade han ett sabbatsår vid University of California, Santa Barbara, Kalifornien och studerade kärnmagnetisk resonans tillsammans med Vince Jaccarino och Alan King. Fram till 1982 arbetade han med sveptunnelmikroskopet. Han utsågs till IBM Fellow 1986 och ledde fysikavdelningen vid forskningslabbet från 1986 till 1988. Han valdes till hedersakademiker i Academia Sinica 2008.

Referenser

Noter

Externa länkar

 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1986
 Nobelprize.org, Heinrich Rohrer – självbiografi
 Dödsnotis - Tagesanzeiger (Tyska)

Nobelpristagare i fysik
Schweiziska nobelpristagare
Schweiziska fysiker
Män
Födda 1933
Avlidna 2013
Personer från Sankt Gallen
Alumner från ETH Zürich
Klaus von Klitzing

Klaus von Klitzing, född i Środa Wielkopolska 28 juni 1943, tysk nobelpristagare i fysik 1985. Prismotivering: "för upptäckten av den kvantiserade Halleffekten".

Källor

Externa länkar 
 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1985
 Nobelprize.org, Klaus von Klitzing - Curriculum Vitae

Nobelpristagare i fysik
Män
Födda 1943
Levande personer
Storkorset av andra klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Carlo Rubbia

Carlo Rubbia, född i Gorizia 31 mars 1934, italiensk nobelpristagare i fysik 1984. Han delade på priset med Simon van der Meer med motiveringen "för deras avgörande insatser i det stora projekt, som lett till upptäckten av fältpartiklarna W och Z, förmedlare av svag växelverkan".

Asteroiden 8398 Rubbia är uppkallad efter honom.

Aktuella aktiviteter  
Rubbias forskningsverksamhet är numera inriktad på problemen kring framtidens energiförsörjning, med särskilt fokus på utveckling av ny teknik för förnybara energikällor. Redan 1995 föreslog han en ny typ av kärnreaktor som han kallade ”energiförstärkare”, därför att den samtidigt som den gör av med    radioaktivt avfall kan utnyttja torium som bränsle och alstra överskottsenergi under mycket säkra förhållanden. Anordningen är en typ av acceleratordrivna system och betraktas tidsmässigt som en fjärde generationens reaktor. Under hans tid som ordförande för  ENEA (1999–2005) tog han fram en ny metod för att koncentrera solenergi vid höga temperaturer för energiproduktion, känd som Arkimedes projekt, vilken nu håller på att utvecklas av industrin för kommersiellt bruk. 

Carlo Rubbia är för närvarande högste vetenskapliga rådgivare åt CIEMAT (Spanien) och rådgivare åt Italiens minister för miljö, land och hav. Rubbia är en av medlemmarna i den rådgivande högnivå-gruppen om klimatförändring som inrättades av EU:s ordförande José Manuel Barroso 2007.

Noter

Externa referenslänkar 
Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1984
Nobelprize.org, Carlo Rubbia – självbiografi
Artikel om Carlo Rubbia i Encyclopedia Britannica

Italienska fysiker
Nobelpristagare i fysik
Födda 1934
Män
Levande personer
Italienska nobelpristagare
Personer verksamma vid CERN
Partikelfysiker
Alumner från universitetet i Pisa
Alumner från Columbia University
Simon van der Meer

Simon van der Meer, född 24 november 1925 i Haag, död 4 mars 2011 i Genève, var en nederländsk nobelpristagare i fysik (1984). Han delade på priset med Carlo Rubbia med motiveringen "för deras avgörande insatser i det stora projekt som lett till upptäckten av fältpartiklarna W och Z, förmedlare av svag växelverkan".

Asteroiden 9678 van der Meer är uppkallad efter honom.

Källor

Externa länkar
Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1984
Nobelprize.org, Simon van der Meer – självbiografi

Nobelpristagare i fysik
Män
Födda 1925
Avlidna 2011
Personer verksamma vid CERN
Partikelfysiker
Subramanyan Chandrasekhar

Subrahmanyan Chandrasekhar (tamil: சுப்பிரமணியன் சந்திரசேகர்), född 19 oktober 1910 i Lahore, död 21 augusti 1995 i Chicago, var en tamilsk-amerikansk teoretisk astrofysiker. Amerikansk medborgare 1953. Han fick Nobelpriset i fysik 1983 med motiveringen "för hans teoretiska studier av de fysikaliska processer, som är av betydelse för stjärnornas struktur och utveckling". Han delade priset med William A. Fowler.

Chandrasekhar tillhörde fakulteten vid University of Chicago från 1937 till sin död 1995. Han har bland annat visat att högsta massan för en vit dvärg är 1,44 gånger solens massa. Detta gränsvärde kallas Chandrasekhargränsen. Gränsvärdet gäller en kall (T=0 K) sfärisk, icke roterande gasmassa utan magnetfält. Om detta inte är uppfyllt så sjunker gränsvärdet.

Utmärkelser 
Chandrasekhar invaldes 1973 som utländsk ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien. Han tilldelades Copleymedaljen 1984.

Rymdteleskopet Chandra som sköts upp 1999, är uppkallat efter honom.
Asteroiden 1958 Chandra

Noter

Externa länkar 

 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1983
 Nobelprize.org, Subramanyan Chandrasekhar – självbiografi

Nobelpristagare i fysik
Indiska fysiker
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Eponymer
Mottagare av Copleymedaljen
Personer från Lahore
Födda 1910
Avlidna 1995
Män
Ledamöter av Royal Society
Amerikanska nobelpristagare
Alumner från Trinity College, Cambridge
Personer verksamma vid University of Chicago
William A. Fowler

William Alfred Fowler, född 
9 augusti 1911 i Pittsburgh, Allegheny County, Pennsylvania, död 14 mars 1995 i Pasadena, Los Angeles County, Kalifornien. Amerikansk nobelpristagare i fysik 1983. Han fick priset med motiveringen "för hans teoretiska och experimentella studier av de kärnreaktioner, som är av betydelse för de kemiska elementens bildning i universum". Han delade priset med Subramanyan Chandrasekhar, där den gemensamma nämnaren var stjärnornas utveckling.

Utbildning och forskarkarriär 
Fowler växte upp i Lima, Ohio. Sin akademiska grundutbildning fick han vid Ohio State University. Han fortsatte sedan till Caltech och blev forskarstuderande under Charles Christian Lauritsen – en dansk fysiker, ingenjör och violinist – i W.K. Kellogg strålningslaboratorium. Som många skandinaver gillade denne Carl Michael Bellman. Lauritsens försök att lära Fowler sjunga Bellmans dryckesvisor var dock inte lika framgångsrika som hans övriga inflytande på sin doktorand, vars avhandling fick titeln "Radioactive Elements of Low Atomic Number".
 
Efter kriget restaurerade man Kellogg som kärntekniskt laboratorium och inriktade forskningen på kärnreaktioner i stjärnor.

Vetenskaplig gärning 
Det storslagna konceptet med nukleosyntes i stjärnor blev definitivt fastlagt av Fred Hoyle 1946. Efter Whaling's bekräftelse av Hoyles idéer vid Kellogglabbet blev Fowler övertygad och han tillbringade ett år runt 1955 i Cambridge, England, som Fulbright Scholar för att arbeta med Hoyle. Där anslöt sig Geoffrey och Margaret Burbidge. 1956 var makarna Burbidge och Hoyle på Kellogg och 1957 publicerade de fyra resultatet av ansträngningarna i en artikel, där de visade att alla grundämnen från kol till uran kunde produceras genom kärnprocesser utifrån ursprungligt väte och helium i stjärnor under deras energiomvandling och utveckling. Denna artikel kom att bli känd som B2FH efter författarnas initialer.

Eftermäle 
Fowler har genomfört experimentella studier och teoretiska beräkningar på kärnreaktioner med stort intresse för astrofysiken. Härvid kom Fred Hoyle att bli en stor inspirationskälla.

Av någon anledning blev Hoyles originalbidrag förbisett av nobelkommittén, vilket förvånade många insatta fysiker och astronomer. Fowler själv har i en självbiografisk skiss vitsordat Hoyle’s pionjärinsats.

Utmärkelser 
 Eddington-medaljen 1978 
 Bruce-medaljen 1979
 Nobelpriset i fysik 1983
 Asteroiden 12137 Williefowler

Referenser

Externa länkar 
 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1983
 Nobelprize.org, William Fowler – självbiografi

Amerikanska nobelpristagare
Nobelpristagare i fysik
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Födda 1911
Avlidna 1995
Män
Personer från Pittsburgh
Alumner från Ohio State University
Forskare från Pennsylvania
Kalevi Sorsa

Taisto Kalevi Sorsa, född 21 december 1930 i Keuru, död 16 januari 2004 i Helsingfors, var en socialdemokratisk politiker och mångårig statsminister i Finland på 1970- och 1980-talen.

Biografi
Sorsa började sin karriär som journalist och samhällsvetare. Åren 1954–1956 var han chefredaktör för det socialdemokratiska ungdomsförbundets tidning Työläisnuoriso-lehti (som senare blev Vilhuri). Han var verksam i Unesco 1959–1969 och utnämndes sistnämnda år till partisekreterare för socialdemokraterna.

Åren 1970–1972 var Sorsa utrikesminister i Rafael Paasios andra ministär och ledde själv som statsminister koalitionsregeringen 1972–1975. Han blev därefter åter utrikesminister när regeringen Miettunen II bildades 1975. Han tillträdde för andra gången som statsminister 1977 i fempartiregeringen Sorsa II, som efter en kris 1978 fortsatte under Sorsas ledning sedan Svenska folkpartiet gått ur. Han var en av konsensuspolitikens främsta målsmän på 1980-talet. 

Sorsa ledde det socialdemokratiska partiet åren 1975–1987. Innan dess var han partisekreterare i sex år.

Han avled den 16 januari 2004 i sitt hem i Hagnäs i Helsingfors efter lång tids tjocktarmscancer. Han är begravd på Sandudds begravningsplats i Helsingfors.

Utmärkelser

Litteratur
Henrik Meinander, Kansakunnan kakkonen: Kalevi Sorsan poliittinen toiminta 1969–1993. Otava, 2022. .

Källor

Vidare läsning

Externa länkar 

 

Finlands statsministrar
Finlands utrikesministrar
Finländska socialdemokrater
Finländska Socialdemokraternas partiledare
Finländska politiker under 1900-talet
Finländska partisekreterare
Talmän i Finlands riksdag
Personer från Keuru
Män
Födda 1930
Avlidna 2004
Gravsatta på Sandudds begravningsplats
Idus

Idus är latin och namnet på månadens mittdag. På grund av att den romerska kalendern gick helt efter månens cykler inföll idus på den 15:e i mars, maj, juli och oktober, men på den 13:e i övriga månader.   

Julius Caesar mördades på idus martiae, det vill säga den 15 mars. Caesar mötte spåmannen som förutspått att han skulle dö den 15 mars, och sade till honom "idus av mars har kommit", och fick svaret "men inte gått". Mötet har dramatiserats i William Shakespeares pjäs Julius Caesar (pjäs), där spåmannen säger till Caesar "akta dig för idus av mars" ("Beware the Ides of March").

Idus är femininum nominativ plural och heter iduum i genitiv plural.

Referenser 

Latinska ord och uttryck

cs:Římská datace#Idy
en:Roman calendar#Months
Passgång

Passgång är en tvåtaktig gångart som till exempel kameler, giraffer och vissa hästraser använder sig av. Utmärkande för denna gångart är att två ben på samma sida (till exempel höger fram- och bakben) förflyttas framåt samtidigt.

I till exempel Nordamerika är det vanligt att travhästar eller speciella passhästar körs eller rids i passlopp.

Passgångare som på engelska heter pacer är av samma ras som travare (eng. trotter). De härstammar alla ifrån en quartermärr som betäcktes av ett engelskt fullblod. Att sporten pacer inte finns i Sverige beror till största del på att vår djurskyddslagstiftning är strängare än i USA. På en pacer länkas nämligen benen ihop med remmar när de lär sig passgång, så att trav är omöjligt. Men remmarna används inte efter att de lärt sig det och många av hästarna är passgångare från födseln och behöver inte tränas med remmar.

Pass hos islandshästar
Flygande pass är en passgång främst hos islandshästar. Hästen sätter i samma sidas benpar nästan exakt samtidigt med ett svävmoment innan den sätter i andra sidans benpar. Då flygande pass går mycket snabbt, ibland snabbare än galopp i hög fart, och är ansträngande för hästen är det bäst att lägga passen på raksträckor. Därför används den framförallt som tävlingsmoment i bland annat kapplöpningssammanhang.

Om hästen passar utan sväv kallas det grisepass, eller är extremt passtaktig i tölten. Grisepass är icke önskvärd och hästar med dålig balans föredrar grisepassen som är energieffektivare. Eftersom grisepass tyder på styvhet hos hästen och att den är obalanserad och inte jobbar i en bra arbetsform är det inte önskvärt på tävlingsbanan. I grisepass sätter hästen samma benpar i marken samtidigt, alltså vänster framhov och bakhov sätts i marken på samma gång. På det sättet har hästen alltid två hovar i marken, vilket gör att den får bättre balans. Orsaker till att hästen utvecklar grisepass kan vara att vissa muskler är för svaga och att den är obalanserad. Ett säkert sätt att upptäcka grisepass är att från sidan se hur hästen sätter hovarna.

Gångarter

en:Horse gait#Pace