kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Ernst Meyer

Ernst Fredrik Wilhelm Meyer (i riksdagen kallad Meyer i Karlshamn), född 5 december 1847 i Karlshamn, död 19 januari 1925 i Stockholm, var en svensk grosshandlare och politiker, finansminister 1902–1905. Han var brorson till riksdagsmannen Edvard Meyer och morfar till skådespelaren Annika Tretow.

Biografi
Ernst Meyer, som kom från en av Karlshamns välbärgade familjer, bedrev handelsstudier i Dresden 1862-1865 och började arbeta i familjeföretaget Winberg & Meyer 1870. Han blev delägare i firman 1874 och blev senare också direktör i Karlshamns spritbolag. Åren 1876-1883 var han brittisk vicekonsul samt 1877-1881 rysk vicekonsul i staden.

I Karlshamn var han en tongivande lokalpolitiker och var stadsfullmäktiges ordförande 1885–1902. Han var även drätselkammarens ordförande 1887–1891 och 1897–1902. Han hade också centrala uppdrag i regionens bank- och järnvägsföretag.

Meyer var riksdagsledamot i andra kammaren 1882-1885 samt vid andra riksdagen 1887 och slutligen 1897-1905. Mandatperioden 1882-1884 representerade han Karlshamns och Sölvesborgs valkrets och från 1885 Karlshamns, Sölvesborgs och Ronneby valkrets. I riksdagen var han partilös 1882 och tillhörde 1883-1885 Centerhögern, varpå han åter var partilös förutom 1897 då han tillhörde Frihandelsvänliga centern och 1899 då han tillhörde Friesenska diskussionsklubben. I riksdagen var han ledamot av bevillningsutskottet 1887 samt 1898-1902. Han engagerade sig bland annat i konstitutionella frågor, han skrev fyra egna motioner bland annat om grundlagsändringar och om inlösen Karlskrona—Växjö järnvägen.

Ernst Meyer var finansminister i Erik Gustaf Boströms andra ministär 1902-1905, och satt också kvar på sin post under efterträdaren Johan Ramstedt 1905. Han var därefter Sveriges generalkonsul i Köpenhamn 1905 samt i Helsingfors 1906-1907.

Ernst Meyer var gift med Beate Kall och hade dottern Agnes Meyer (1879–1964) som var gift med författaren och läkaren Erik Tretow.

Bibliografi

Referenser

Tryckta källor

 Tvåkammarriksdagen 1867-1970 (Almqvist & Wiksell International 1986), band 3, s. 66

Noter

Externa länkar

 
 

Män
Födda 1847
Avlidna 1925
Sveriges finansministrar
Sveriges generalkonsuler i Köpenhamn
Sveriges generalkonsuler i Helsingfors
Främmande länders konsuler i Sverige
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Frihandelsvänliga centern
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Friesenska diskussionsklubben
Personer från Karlshamn
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Elof Biesèrt

Johan Elof Biesèrt (i riksdagen kallad Biesèrt i Lennartsfors), född 30 september 1862 i Töcksmark, död 14 juli 1928 i Trankil, var en svensk disponent och politiker (liberal). Han var son till bruksägaren och riksdagsmannen Niklas Biesèrt.

Biesèrt studerade vid Kungliga tekniska högskolan 1882–1885 och var sedan disponent och delägare i familjeföretaget J. N. Biesèrt & Son med bruksverksamheter i Lennartsfors, Töcksfors och Hånsfors. År 1912–1928 var han verkställande direktör för Lennartsfors AB. 

Som liberal politiker invaldes han i förtroenderådet för den nybildade Frisinnade landsföreningen 1902, en post han behöll till 1907. Han var finansminister i Karl Staaffs första regering 1905–1906. 

Biesèrt var riksdagsledamot i andra kammaren för Nordmarks härads domsagas valkrets 1900–1907 och i första kammaren för Värmlands läns valkrets 1911. I riksdagen tillhörde han Frisinnade landsföreningens riksdagsgrupp Liberala samlingspartiet. Han var bland annat ledamot i bankoutskottet 1903–1905. Som riksdagsledamot engagerade han sig bland annat för reformer i valsystemet. Han skrev i riksdagen 11 egna motioner bland annat om tullfrågor, järnvägsfrågor och yrkesinspektionen. En motion avsåg införande av proportionellt valsätt vid utskottsval (1905L).

Källor
 Tvåkammarriksdagen 1867-1970 (Almqvist & Wiksell International 1990), band 4, s. 389-390

Noter

Vidare läsning 
 

Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Liberala samlingspartiet
Ledamöter av Sveriges riksdags första kammare för Liberala samlingspartiet
Sveriges finansministrar
Värmländska politiker
Personer från Töcksmarks socken
Födda 1862
Avlidna 1928
Män
Svenska disponenter
Hans Andersson i Nöbbelöv

Hans Andersson i Västra Nöbbelöv, senare i Skivarp, född 24 augusti 1848 i Snårestad, död 31 juli 1919 i Skivarp, var en svensk politiker (högern); han var riksdagsledamot (andra kammaren) 1882–1918.

Biografi
Hans Andersson i Nöbbelöv blev år 1901 direktör för Skivarps sockerbruk. 

Han var ledamot av andra kammaren 1882–1918 och var under många år en av kammarens förgrundsfigurer. Andersson anslöt sig från början till Lantmannapartiet, vars allmänt liberala tendenser han delade. Han sade som medlem av Lagutskottet nej till den så kallade munkorgslagen 1889. Under tullstriden var han frihandlare och stannade kvar i Gamla lantmannapartiet, i vars förtroenderåd han satt sedan 1892.

Under försvarsdebatten 1892 befäste han sitt anseende för orädd självständighet genom den skarpa repliken till krigsministern: "Jag för min del röstar ej på kommando; det säger jag uppriktigt." Han motarbetade då regeringspropositionen. År 1901 föreslog Andersson en skrivelse till Kungliga majestätet med begäran om nytt härordningsförslag. Indelningsverket skulle upphävas och 240 dagars övningstid införas för värnpliktiga. Förslaget föll. Som ledamot av försvarskommittén 1907–10 blev han säker på det befogade i försvarskraven, varigenom han övergav sina tidigare betänkligheter. Han deltog i motionerna om F-båt och bidrog effektivt till antagandet av 1914 års härordning.

I rösträttsfrågan hade Andersson från början arbetat för den kommunala rösträttsskalans begränsning och för en utvidgning av den politiska rösträtten. När striden sedan kom att handla om allmän rösträtt med eller utan proportionellt valsystem, förespråkade Andersson det senare alternativet. Han var medsignatär av "Påbodamotionen" om dubbelproportionalism 1906, anslöt sig 1907 till "Tällbergslinjen" och bidrog verksamt till att grundlagsreformen 1907 genomfördes. 

Andersson medverkade vid sammanslagningen av lantmannapartierna, och han tillhörde från början det återförenade Lantmannapartiets förtroenderåd. År 1906 övergav han likväl Lantmannapartiet för att bli ledare för ett nytt parti, Nationella framstegspartiet, och när detta 1912 sammanslogs med Lantmannapartiet blev Andersson Lantmanna- och borgarpartiets vice ordförande, vars ord vägde tungt i synnerhet i alla praktiska och lantbrukarna berörande frågor. Andersson gled med åren alltmer åt höger och blev en av andrakammarhögerns mest bemärkta män.

Andersson var även inblandad i AVF:s tillkomst.

Källor 
 Arne Wåhlstrand, Allmänna valmansförbundets tillkomst. Skrifter utgivna av statsvetenskapliga föreningen i Uppsala genom Axel Brusewitz XXIV. Uppsala och Stockholm 1946

Noter

Vidare läsning 
 

Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Lantmannapartiet
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Gamla lantmannapartiet
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Nationella framstegspartiet
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för högern
Personer från Snårestads socken
Födda 1848
Avlidna 1919
Män
Påboda

Påboda är en ort i Söderåkra socken i Torsås kommun. 1995 avgränsade SCB bebyggelsen i norra delen av Påboda till en småort. Från 2015 avgränsas här åter en småort.

Riksdagsmannen och jordbruksministern Alfred Petersson var hemmahörande i Påboda.

Se även 
Påbonäs medeltidsborg

Källor

Orter i Torsås kommun
Småorter i Sverige
Albert Petersson (politiker)

Gustaf Albert Petersson (i riksdagen kallad Petersson i Lidingö villastad), född 7 april 1851 i Björkebergs församling, Östergötlands län, död 11 mars 1938 i Lidingö församling, Stockholms län, var en svensk jurist och politiker (högern); justitieråd 1896–1906, konsultativt statsråd 1905, justitieminister 1906–1911, president i Kammarrätten 1911–1921, riksdagsledamot (andra kammaren för Stockholms läns södra valkrets) 1912–1917.

År 1885 blev Albert Petersson, skollärarsonen från Östergötland, assessor i Göta hovrätt, 1889 revisionssekreterare, 1892 expeditionschef i Justitiedepartementet och 1896 justitieråd.

Mellan 2 augusti och 7 november 1905 var han konsultativt statsråd i Christian Lundebergs regering, den så kallade "Peterssönernas ministär". Samma år var han justitieråd igen, och mellan 29 maj 1906 och 7 november 1911 justitieminister i Arvid Lindmans ministär. Under hans tid som minister utfärdades nya viktiga lagar om allmän rösträtt och proportionella val, samt lagar om Regeringsrätten, Lagrådet, nyttjanderätt till fast egendom, äktenskaps ingående, aktiebolag och ekonomiska föreningar.

Petersson var 1912–1917 ledamot av andra kammaren som Petersson i Lidingön. Han var även ordförande i Lagutskottet 1914–1917. I riksdagen skrev han två egna motioner, om ändringar i den proportionella valmetoden och om föreskrifterna för talan mot taxeringsnämnds beslut om pensionsavgift.

Mellan 1911 och 1921 var han president i Kammarrätten, samt ordförande i många kommittéer, som kommittén för kommunala nybildningar 1913, stadsplanelag 1916, skogsbeskattningen 1920 och kommunalskatten 1921.

Hans söner tog efternamnet Wetter – efter sin morfar domprosten Gustaf Wilhelm Wetter, domprost i Växjö – såsom professorn i straffrätt Folke P:son Wetter, professorn i teologi Gillis P:son Wetter, politikern Erik Wetter och advokaten Sune Wetter.

Referenser 
 Svensk uppslagsbok
 Sten Carlsson, Bonde - präst - ämbetsman. Stockholm 1962

Noter 

Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Lantmanna- och borgarpartiet
Sveriges justitieministrar
Sveriges konsultativa statsråd
Födda 1851
Avlidna 1938
Män
Personer från Björkebergs socken
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Olof Malm

Olof Bernhard Malm, född 3 januari 1851 i Kviinge socken i Skåne, död 18 februari 1939 i Stockholm, var en svensk generalstabsofficer och minister.

Biografi
Malm var chef för Bohusläns regemente 1898-1907 och befordrades till generalmajor 12 april 1907. Han var krigsminister i regeringen Lindman I från den 30 december 1907 till den 7 oktober 1911. Malm blev generallöjtnant 20 maj 1914 och tog avsked ur armén den 30 mars 1917, och ingick därefter i generalitetets reserv.

Malm blev ledamot av andra klassen av Krigsvetenskapsakademien 1892 och ledamot av första klassen 1907. Åren 1907–1917 var han chef för V. arméfördelningen.

Olof Malm var djupt religiös och medlem i Evangeliska Fosterlandsstiftelsen i vars styrelse han var ledamot och 1918–1921 ordförande i styrelsen. Han gjorde betydande insatser vid det ekumeniska mötet i Stockholm 1925. 

Olof Malm var son till lantbrukaren Hans Magnus Malm och Johanna Christensson. Gift 1:o 1887 med Sofie Marie Elisabeth Angeldorff (1859–1889), och 2:o 1896 med friherrinnan Thomasine Ulrika Barnekow (1867–1934). Bland barn märks Edward Malm. Olof Malm är begravd på Gumlösa gamla kyrkogård i Skåne.

Utmärkelser

Svenska utmärkelser
  Kommendör med stora korset av Svärdsorden, 6 juni 1912.
  Kommendör av första klassen av Svärdsorden, 6 juni 1906.
  Kommendör av andra klassen av Svärdsorden, 16 juni 1902.
  Riddare av Nordstjärneorden, 1893.

Utländska utmärkelser
  Riddare av storkorset med svärd av Nederländska Oranien-Nassauorden, tidigast 1921 och senast 1925.
  Första klassen av Persiska Lejon- och solorden, tidigast 1910 och senast 1915.
  Riddare av första klassen av Preussiska Röda örns orden, 1908.
  Riddare av andra klassen av Preussiska Röda örns orden, senast 1905.
  Riddare av första klassen av Ryska Sankt Annas orden, 1909.
  Storofficer av Franska Hederslegionen, 1908.
  Kommendör av första graden av Danska Dannebrogorden, senast 1905.

Källor

Noter

Kristna personligheter i Sverige
Sveriges krigsministrar
Generallöjtnanter i svenska armén
Svenska militärer under 1800-talet
Svenska militärer under 1900-talet
Män
Födda 1851
Avlidna 1939
Personer verksamma inom EFS
Personer från Kviinge socken
Ledamöter av Kungliga Krigsvetenskapsakademien
Kommendörer med stora korset av Svärdsorden
Riddare av Nordstjärneorden
Storkorset av Oranien-Nassauorden
Mottagare av Lejon- och solordens första klass
Mottagare av Röda örns ordens första klass
Mottagare av Röda örns ordens andra klass
Mottagare av Sankt Annas ordens första klass
Storofficerare av Hederslegionen
Kommendörer av första graden av Dannebrogorden
Nationella framstegspartiet

Nationella framstegspartiet var ett moderatkonservativt parti i andra kammaren som bildades 1906 genom en utbrytning ur Lantmannapartiet. Ordförande var Hans Andersson i Nöbbelöv. 

Nationella framstegspartiets mål var att förena landsbygdens och städernas gemensamma intressen på ett bättre sätt än i det landsbygdsdominerade Lantmannapartiet. Antalet riksdagsledamöter var 42 vid grundandet, men sjönk efter hand till 30 år 1911. Efter andrakammarvalet 1911 återförenades partiet 1912 med Lantmannapartiet under det nya namnet Lantmanna- och borgarepartiet, som kom att kallas andrakammarhögern. Nationella framstegspartiet är därmed en av Moderata samlingspartiets historiska föregångare.

Källor

 Tvåkammarriksdagen 1867-1970 (Almqvist & Wiksell International 1992), band 5, s. 17

Historiska svenska riksdagspartier
Lantmannapartiet
Politiska partier bildade 1906
Politiska partier upplösta 1912
Lantmanna- och borgarpartiet

Lantmanna- och borgarpartiet var ett svenskt moderatkonservativt parti i andra kammaren 1912–1934.

Partiet bildades 1912 genom en sammanslagning av Nationella framstegspartiet och Lantmannapartiet. Dess förste partiordförande var lantbrukaren Carl Persson i Stallerhult. Från 1913 var Arvid Lindman partiets ordförande, med ett undantag 1917 då sockerbruksdirektören Hans Andersson i Skivarp var partiordförande.

Partiet slogs 1935 ihop med Första kammarens nationella parti under namnet Högerns riksdagsgrupp, vilken från 1969 heter Moderata samlingspartiets riksdagsgrupp.

Källor 
 

Historiska svenska riksdagspartier
Lantmannapartiet
Konservativa partier i Sverige
Första kammarens nationella parti

Första kammarens nationella parti, Nationella partiet, var ett konservativt riksdagsparti som bildades 1912 genom en sammanslagning av Förenade högerpartiet och Första kammarens moderata parti.

Ernst Trygger var ordförande 1913–1923 och 1924–1933. Partiet gick 1935 samman med Lantmanna- och Borgarpartiet under namnet Högerns riksdagsgrupp.

Partiordförande 
 Gottfrid Billing 1912
 Ernst Trygger 1913-1923
 Johan Nilsson i Skottlandshus 1923
 Axel Vennersten 1924
 Ernst Trygger 1924-1933
 Johan Bernhard Johansson i Fredrikslund 1934-1935

Historiska svenska riksdagspartier
Moderata samlingspartiet
Politiska partier bildade 1912
Politiska partier upplösta 1935
Första kammarens moderata parti

Första kammarens moderata parti, även kallat Moderata partiet, var en riksdagsgrupp som bildades 1905. Ordförande var Gustaf Tamm 1905-1908, Ivar Afzelius 1909-1910 och Axel Asker 1911. Partiet slogs 1912 samman med Det förenade högerpartiet till Första kammarens nationella parti. Det är ett av Moderata samlingspartiets historiska föregångare.

Gruppen bildades vid slutet av 1905 års riksdag av de kammarledamöter, som i politiska frågor intog en mer moderat ställning än dess majoritet. Utan att markera någon utpräglad ståndpunkt i tullfrågan kom partiet ändå att inrymma huvuddelen av kammarens frihandlare, men också enstaka protektionister. I det första förtroenderådet ingick från frihandlarsidan Gustaf Tamm (ordförande), Olof Melin och Olof Björklund samt från protektionisterna Filip Boström och Edvard Montgomery. 

Bland partiets förtroendemän eller mera framträdande medlemmar under följande år märks Olof Jonsson i Hof, Carl Swartz, Gustaf Lagerbring och August Wijkander. Sedan det proportionella valsättet 1910 kommit att tillämpas vid utskottsvalen, stärktes partiets inflytande. Kring dess listor samlades 1910 46 à 50 ledamöter av kammarens 150, och det kunde nu också besätta en tredjedel av utskottsplatserna ur sin egen krets. Sedan Staaffska regeringen hösten 1911 lyckats utverka konungens tillstånd till upplösning av första kammaren och vänstergrupperna efter densamma återkom med en styrka på 63 man (51 liberala och 12 socialister), gjorde sig inom landet en bestämd önskan gällande om sammanslagning av kammarens högergrupper vilket ledde till upplösandet av Moderata partiet och bildandet av Första kammarens nationella parti vid början av 1912 års riksdag.

Källor 
 

Moderata samlingspartiet
Historiska svenska riksdagspartier
Ugglan
Nyliberala partiet

Nyliberala partiet var ett svenskt riksdagsparti i andra kammaren 1868–1871. Det splittrades 1871 på försvarsfrågan och dess medlemmar övergick främst till vänsterflyglarna inom Lantmannapartiet och Centern. Partiet var inte nyliberalt i modern mening.

Efter representationsförändringen ansåg åtskilliga liberaler att man först borde avvakta dennas verkningar, innan man slog in på reformlinjen. Andra mera radikala element ansåg detta var omotiverad försiktighet. Vid 1867 års riksdag kom ingen formell sammanslutning till stånd i mera bestämt framstegsvänligt syfte, men vid slutet av 1868 års riksdag bildades nyliberala partiet, bland vars mera framträdande ledamöter märktes August Blanche från städerna samt Anders Uhr, Carl Johan Svensén, Carl Anders Larsson, Ola Jönsson i Kungshult, Jonas Andersson i Häckenäs och andra från landsbygden. 

Programmet gick i ytterst radikal riktning och krävde bland annat borttagande av all census för valbarhet till riksdagens båda kamrar och för valrätt till den andra, lika kommunal rösträtt, avskaffande av ordensväsen, biskopsämbeten, generaldirektörs- och presidentsbefattningar och så vidare. 

Trots att sammanhållningen inte ens var så stark bland partiets medlemmar att de gick fram med gemensam lista vid utskottsvalen, väckte dess blotta tillkomst stor oro inom Lantmannapartiet, som vid 1869 års riksdag straffade dess medlemmar med förlust av utskotts- och andra förtroendeposter. Vid 1869 års val stärktes visserligen partiet i städerna genom inval av bland andra Adolf Hedin och Julius Mankell från Stockholms stads valkrets, men på landsbygden föll bland andra Carl Johan Svensén, Carl Anders Larsson och Jonas Andersson i Häckenäs igenom. Därtill kom att försvarsfrågan snart vållade splittring inom partiets led, och efter några få år upphörde partiet.

Partiets riksdagsmän 
August Anderson (1868–1869)
Jonas Andersson (1868–1869)
August Blanche (1868)
Carl Grafström (1867–1871)
Arvid Gumælius (1870–1871)
Hans Hansson (1870–1871)
Sven Hansson (1868–1869)
Adolf Hedin (1870–1871)
Per Olof Hörnfeldt (1868)
Johan Jönsson (1870–1871)
Ola Jönsson (1868–1870)
Carl Anders Larsson (1868–1869)
Olof Larsson (1870–1871)
Carl Lönnberg (1869)
Julius Mankell (1870–1871)
Carl Meijerberg (1867–1869)
Wilhelm Nilson (1868–1869)
Per Nilsson i Kulhult (1868–1871)
Adolf Erik Nordenskiöld (1870–1871)
Daniel Olauson (1867–1868)
Ola Bosson Olsson (1868)
Jöns Olsson i Kvarnbrodda (1868–1869)
Jöns Pehrsson (1868–1870)
Carl Johan Svensén (1868–1869)
Anders Uhr (1868–1871)

Referenser

Tryckta källor
 Tvåkammarriksdagen 1867–1970, band 1 (Almqvist & Wiksell International 1988)

Historiska liberala partier
Historiska svenska riksdagspartier
Liberala samlingspartiet

Liberala samlingspartiet var ett svenskt liberalt riksdagsparti under åren 1900–1924. Partiet bildades den 16 januari 1900 genom en fusion av Folkpartiet och de två liberala grupperingarna Bondeska och Friesenska diskussionsklubbarna. Till det nybildade samlingspartiet anslöt sig också en del lantmannapartister och partilösa. Frisinnade landsföreningen, grundad två år efter Liberala samlingspartiet, blev partiets riksorganisation.

Liberala samlingspartiet hade, till följd av rösträttsreglerna, från början sin tyngdpunkt i andra kammaren, där man vid grundandet hade 84 ledamöter och vid 1905 års val kulminerade med 106 ledamöter. Partiet var i regeringsställning åren 1905–06, 1911–14 (Karl Staaff) och 1917–20 (Nils Edén).

Partiet splittrades efter Frisinnade landsföreningens landsmöte den 27 maj 1923 på frågan om spritförbud. Vid landsmötet fick förbudsvännerna majoritet och kunde därmed skriva in spritförbudet i partiprogrammet. En minoritet bestående av flera riksdagsmän, bland andra Nils Edén och Alfred Nilsson, lämnade partiet och påbörjade arbetet med att bilda ett eget parti som var emot ett spritförbud. När riksdagen 1924 öppnades splittrades riksdagspartiet Liberala samlingspartiet i två olika partier: det förbudsvänliga Frisinnade folkpartiet (med Frisinnade landsföreningen som riksorganisation) och det förbudsovänliga Liberala riksdagspartiet (med Sveriges liberala parti som riksorganisation).

Sveriges första kvinna i riksdagens första kammare, Kerstin Hesselgren, tillhörde partiet från sitt tillträde i kammaren 1922 till dess att partiet upphörde. Därefter satt hon under större delen av sin resterande riksdagskarriär som liberal politisk vilde.

Partiledare

Gruppledare
Följande personer var ordförande i partiets riksdagsgrupper.

Första kammaren

Andra kammaren

Källor

Liberalerna (Sverige)
Historiska liberala partier
Historiska svenska riksdagspartier
Politiska partier bildade 1900
Politiska partier upplösta 1924
Ugglan
Liberala riksdagspartiet

Liberala riksdagspartiet var ett riksdagsparti knutet till partiorganisationen Sveriges liberala parti. Det bildades 10 januari 1924 av motståndarna till spritförbud som lämnat Liberala samlingspartiet i samband med partisprängningen maj 1923. Från början omfattade partiet 20 riksdagsledamöter (14 i första kammaren och 6 i andra kammaren) men smälte efter hand samman så att endast 6 fanns kvar.

Partiet upphörde då det 1935 slogs samman med Frisinnade folkpartiet under namnet Folkpartiet.

Partiledare
 Erik Nilson 1924
 Eliel Löfgren 1925-1928
 Mauritz Hellberg 1929
 Eliel Löfgren 1930-

Riksdagsledamöter i valkretsordning (listan ej komplett)

Första kammaren
Herman Lamm (1924-1928), Stockholms stads valkrets
Allan Cederborg (1929), Stockholms stads valkrets (ersatte Herman Lamm)
Eliel Löfgren (1930-1934), Stockholms stads valkrets
Martin Fehr (1924-1930), Stockholms läns och Uppsala läns valkrets
Gustaf Kobb (1924-1931), Södermanlands läns och Västmanlands läns valkrets
Theodor Adelswärd (1924), Östergötlands läns med Norrköpings stads valkrets
Nils Anton Bondeson (1924-1926), Kronobergs läns och Hallands läns valkrets
Bror Petrén (1924-1925), Blekinge läns och Kristianstads läns valkrets
Jöns Pålsson (1924-1934), Malmöhus läns valkrets
Karl Andersson (1924-1925 och 1931-1933), Göteborgs och Bohus läns valkrets
Isak Svensson (1924-1930), Göteborgs och Bohus läns valkrets
Axel von Sneidern (1924-1927), Älvsborgs läns valkrets 
Edvard Alkman (1928-1929), Älvsborgs läns valkrets (ersatte Axel von Sneidern)
Mauritz Hellberg (1924-1925 och 1928-1933), Värmlands läns valkrets
Anders Pers (1924-1927), Kopparbergs läns valkrets
Ernst Lyberg (1924-1928), Kopparbergs läns valkrets

Andra kammaren
Conrad Carleson (1929-1934), Stockholms stads valkrets
Nils Edén (1924), Stockholms stads valkrets
Eliel Löfgren (1925-1928), Stockholms stads valkrets
Jakob Pettersson (1924), Stockholms läns valkrets
Johan Jönsson (1924-8 april 1933), Malmöhus läns valkrets
Alfred Nilsson (24 april 1933-1934), Malmöhus läns valkrets
Josef Ekman (1933-1934), Göteborgs stads valkrets
Björn Prytz (1929-1930), Göteborgs stads valkrets
Theodor Wijkander (1931-1932), Göteborgs stads valkrets
Oscar Osberg (1924-1934), Göteborgs och Bohus läns valkrets
Erik Nilson (1924), Örebro läns valkrets

Källor
 Tvåkammarriksdagen 1867-1970 (Almqvist & Wiksell International 1992), band 5, s. 11

Noter

Liberalerna (Sverige)
Historiska liberala partier
Historiska svenska riksdagspartier
Politiska partier bildade 1923
Politiska partier upplösta 1935