Manguster

Manguster (Herpestidae) är en familj i däggdjursordningen rovdjur. Flera arter i familjen kallas mungo (bland dem indisk mungo), och detta ord används ofta synonymt med manguster. Även surikater tillhör familjen manguster. Mangusternas ursprungliga levnadsområde ligger i Afrika, södra Asien och sydvästra Europa.

Etymologi 
Ordet mangust kommer från de dravidiska språken (telugu: muṅgisa, kannada: muṅgisi) och infördes via portugisiska i andra europeiska språk. I tidiga europeiska skrifter saknades bokstaven t i slutstavelsen, idag fortfarande på engelska (mongoose). Bokstaven tillkom troligtvis omkring år 1700 på franska som en hyperkorrektion (analog till ordet langust).

Kännetecken 
Manguster är jämförelsevis små rovdjur. De har en långsträckt kropp som når en längd mellan 25 och 75 centimeter. Vikten ligger mellan 0,2 och 5 kilogram. Deras huvud är litet och har en tillspetsad nos samt runda öron. Underjordisk levande manguster kan vika ihop de yttre öronen så att ingen sand når hörselgången. Foten har trubbiga, icke indragbara klor och nakna eller glest hårbevuxna fotsulor. Pälsens färg är oftast grå- eller brunaktig och hos de flesta arterna enfärgade men det finns även djur i familjen med strimmor eller spräcklig päls. Hos flera manguster har extremiteterna och/eller svansen en annan färg än bålen. Svansens färg kan variera inom en art. Svansen är med 15 till 53 centimeters längd relativ kort och hos en del arter yvig.

Vid varje fot finns vanligtvis fem tår men några arter har bara fyra tår. Deras tandformel är I 3/3 – C 1/1 – P 3-4/3-4 – M 2/2, alltså mellan 36 och 40 tänder. Tandsaxen som är kännetecknande för alla rovdjur och som bildas av den sista premolaren i överkäken och den första molaren i underkäken förekommer även hos manguster.

Arterna har en stor nässkiljevägg (rhinarium) jämförd med huvudets storlek. Det är inte känt om detta kännetecken förbättrar mangusternas luktsinne. Surikaten har ibland ett ansiktsuttryck som påminner om kattdjurens flema (uppdragen överläpp så att nosen rynkas).

Flera arter avsöndrar en illaluktande vätska från sina analkörtlar. Sekretet som bildas i analkörtlarna samlas i ett säckformigt organ. Organet är inte unikt för manguster, det finns även hos hyenor och madagaskarrovdjur.

Utbredning och habitat 
De flesta arter finns i Afrika, söder om Sahara. Andra arter lever på Arabiska halvön eller i södra och sydöstra Asien. En art, faraokatt, lever även på iberiska halvön men det är inte helt klarlagt om djuret blev införd av människan eller inte. Några arter infördes av människan i regioner där de ursprungligen inte var hemma för att bekämpa skadedjur. Dessa arter finns idag i till exempel Italien, Kroatien, Japan, Västindien och på olika öar i Stilla havet och Indiska oceanen.

Manguster förekommer i olika habitat men ett flertal arter föredrar savann och andra öppna områden. En del arter lever i skogar. I allt för torra regioner finns normalt inga manguster.

Levnadssätt 

Dessa djur vistas vanligen på marken. Några familjemedlemmar observerades klättrande i träd men allmänt är klättringsförmågan underutvecklad. Träskmangusten och några andra manguster är bra simmare. Flera arter bygger bon i jorden eller använder bon som grävts av andra djur. Medan många arter är aktiva på dagen är andra arter nattaktiva. De flesta familjemedlemmar lever ensam när honan inte är brunstig men det finns även socialt levande manguster, till exempel surikaten. Hos flocklevande manguster upprättas en hierarki under parningstiden eller under hela livet.

Föda 
Manguster livnär sig av insekter och deras larver, av andra ryggradslösa djur som maskar och krabbor samt av mindre ryggradsdjur som möss och småfåglar. I vilken omfattning vegetabiliska ämnen ingår i födan varierar mellan arterna. Många manguster bryter skalen av bytesdjuren eller av ägg genom att kasta bytet mot stenar eller andra fasta föremål. Bland rovdjur har bara fläckskunkar (Spilogale) samma beteende. Några arter kastar däremot stenar på skalen. Valet av bytesdjuren kan variera betydligt inom en art beroende på årstid. Allmänt söker manguster varje dag i ett annat område inom reviret efter föda. De söker aktiv efter byten istället för att sitta och vänta.

En del arter är framför allt kända för att de överfaller ormar. Med sina hastiga rörelser kan de undvika ormens giftiga bett. Betraktad för hela familjen utgör ormar bara en mindre del av födan. I viss mån äter manguster andra giftiga djur som skorpioner, paddor eller mångfotingar.

Hos några familjemedlemmar ingår kadaver i födan och andra livnär sig av människans matavfall. Observationer av manguster som dricker vatten är fåtaliga. Därför antas att de täcker sitt vätskebehov främst med födan.

Kommunikation 
Hos socialt levande manguster sker en del av kommunikationen genom kroppsspråk. Dominanta individer ställer sig ofta upprätt medan underordnade exemplar håller kroppen nära marken. Manguster med en påfallande svansfärg använder den för att visa sina känslor. Olika läten förekommer hos manguster som lever i flock samt hos ensamlevande familjemedlemmar. Deras betydelse är inte bra utredd. Varningsskrik hos flocklevande arter kan ge informationen vilken sorts fiende kommer. Några manguster härmar andra djurs varningsrop.

Med sekretet från analkörtlarna markeras föremål i reviret och ibland artfränder. Några familjemedlemmar står på händerna när de fördelar körtelvätskan. Körtlar finns även vid arternas kinder men sekretets doft håller bara två dagar.

Fortplantning 

Arternas sätt att fortplanta sig är bara i mindre skala känt. Hos flera arter har honan möjlighet att para sig flera gånger per år (upp till fem gånger hos sebramangust). Kopulationen varar bara i några sekunder eller minuter. Dräktigheten varar oftast mellan 40 och 80 dagar och per kull föds ett till fem ungdjur (i sällsynta fall åtta). De flesta ungar föds under regntiden. Ungarna är bostannare, men de utvecklas snabbt och honan slutar redan efter fyra till åtta veckor med digivning. Före ungarnas födelse gräver honan en lya där ungarnas uppfostring sker (bortsedd från arter som lever hela livet i tunnelsystem). Hos flocklevande arter deltar flera vuxna flockmedlemmar i ungarnas uppfostring. När ungarna börjar med fast föda måste de vanligen jaga självständig. Bara den gula mangusten (Cynictis penicillata) överlämnar byten till ungarna. Hos ensamlevande arter separeras modern och ungarna efter cirka 6 månader. Ibland delar modern och en unge av honkön efteråt reviret.

En dvärgmangust levde 14 år i naturen och en grå kapmangust blev i fångenskap 20 år gammal. Manguster faller offer för större rovdjur, stora ormar, rovlevande fåglar och små arter även för stora familjemedlemmar.

Manguster och människor 

Redan i texter från gamla Indien och gamla Egypten finns berättelser om manguster. Där uppmärksammas främst mangusternas förmåga att kämpa mot ormar. I det forntida Egypten trodde befolkningen att manguster äter krokodilens ägg. Det skulle inte vara möjligt att segla på Nilen om mangusterna försvinner och krokodilens antal ökar okontrollerad. I en annan berättelse stred solguden Ra mot undervärldens härskare Apophis i skepnad av en mangust. Som heliga djur blev manguster mumifierad och placerad i skulpturer som föreställer lejongudinnan Bastet. Egyptiska konstföremål som föreställer manguster var vanligast under tiden när Grekland och Romarriket var dominerade Medelhavsregionen.

I Rudyard Kiplings novellsamling Djungelboken förekommer en mungo vid namn Rikki-Tikki-Tavi, som räddar människor från ormar. Liknande legender tillhörde redan den indiska sagovärlden. En känd nedteckning från cirka 100 före Kristus är bevarad. Som nämnts tidigare infördes manguster i olika regioner för att bekämpa skadedjur. I vissa fall blev mangusterna ett hot för den endemiska faunan i dessa områden. Några arter hölls även som sällskapsdjur. Kranium av manguster hittades bland annat vid utgrävningar i Babylon, vilket indikerar att de redan tidigt var husdjur. Handel med manguster som fångats vilda är illegal, men trots det är det vanligt förekommande.

Enligt indiska sagor är manguster orädda för ormar på grund av att de äter växten Ophiorrhiza mungos som skulle innehålla ett motgift.

I Asien arrangeras med jämna mellanrum strider mellan manguster och kobror där åskådarna kan satsa på en av motståndarna.

Arternas päls är ovanlig inom pälsindustrin och den säljs bara på lokala marknader. Från den yviga svansen skapas bland annat rakborstar eller amuletter.

Ibland dödas manguster på grund av att de förstör odlad mark eller för att de är en smitthärd för rabies. De flesta arterna har idag en tillräckligt stor population. Bara arten liberiamangust listas av IUCN som starkt hotad (endangered) och en annan art, Bdeogale jacksoni, som sårbar (vulnerable).

Systematik

Yttre systematik 

Manguster tillhör underordningen kattliknande rovdjur i ordningen rovdjur. Tidigare antogs att de är nära släkt med viverrider och ibland listades djurgruppen som en underfamilj till dessa. Nyare genetiska undersökningar visade att de möjligtvis är närmare släkt med hyenor. Deras närmaste släktingar är däremot rovdjur på Madagaskar, familjen Eupleridae. Det antas att alla rovdjur på Madagaskar utvecklade sig av förfäder som liknade manguster. Underfamiljen Galidiinae som ingår i Eupleridae räknades tidigare till mangusterna.

Inre systematik 

I familjen finns 14 släkten med tillsammans 33 arter.

 Släktet Herpestes omfattar tio arter.
 släktet vesslemanguster har fyra arter.
 arten Atilax paludinosus är bra anpassad för livet i vatten.
 släktet Mungos består av två arter.
 släktet kusimanser innehåller fyra arter som lever i Afrika.
 arten Liberiictis kuhni upptäcktes först 1958 och förekommer i västra Afrika.
 i släktet Helogale finns de minsta mangusterna.
 arten Ichneumia albicauda förekommer i Afrika och på den Arabiska halvön.
 släktet Bdeogale innefattar tre arter.
 arten Dologale dybowskii lever i centrala Afrika.
 arten Rhynchogale melleri lever i skogar i östra Afrika.
 arten gul mangust eller rävmangust (Cynictis penicillata) lever i södra Afrika och är sällsynt.
 om arten Selous mangust eller grå surikat (Paracynictis selousi) vet man inte så mycket.
 arten surikat (Suricata suricatta)  lever i kolonier.

Källor

Tryckta källor 
 Ronald M. Nowak: Walker's Mammals of the World. Johns Hopkins University Press, 1999, 
 D. E. Wilson, D. M. Reeder (utgivare): Mammal Species of the World. Johns Hopkins University Press, 2005,

Noter

Externa länkar 

 Beskrivning av flera arter (engelska), oftast med bild och utbredningskarta