Elkabel

Elkablar består av elektriska ledare omslutna av isoleringsmaterial. De kan användas för energiöverföring eller elektronisk kommunikation.

Kabel betecknas vanligen med en kombination av bokstäver och siffror för att ange kabelns uppbyggnad såsom material, ledarantal och så vidare.

Kabelbeteckningar

Ny standard, SS 424 17 02  
Denna standard används för samtliga kablar harmoniserade via CENELEC, kan även användas för andra standarder genom att första bokstaven ändras för att visa vilken som avses.

Svensk standard SS 424 17 01 för hög, mellan och lågspänningskabel  
Fortfarande i bruk för kablar som blivit standardiserade före 1985 samt kablar som ej är harmoniserade av CENELEC.

Färgkoder på ledare 
Dessa är de svenska standardfärgerna på ledare i lågspänningsinstallationer (exempelvis 230V i hemmet):
Observera att till  tändtråd (ledningen mellan strömställaren och lampan) och mellantråd (ledare mellan strömställare, t.ex. trappbrytare) tillåts vilka färger som helst utom jordfärgerna röd, gul och grön.

Halogenfri kabel 

 

Halogener är en grupp grundämnen som finns näst längst till höger i det periodiska systemet. Gruppen innehåller ämnena fluor, klor, jod, brom och astat. För att kallas halogenfri skall enligt IEC:s definition halten klor och brom var och en vara < 900ppm och klor + brom < 1500ppm. Normalt tas inte de övriga halogenerna med i definitionen halogenfri. Isolermaterialet teflon (polytetrafluoreten) innehåller t.ex. mycket fluor. 
Med halogenfri kabel menar man normalt en elkabel som inte innehåller PVC-plast. Halogenfri kabel är ofta ett krav vid nybyggnation, den är något dyrare än vanlig elkabel.

Orsaken till att man använder halogenfri kabel är att när PVC-plast brinner frigörs det klor som finns i plasten i form av väteklorid som reagerar med vatten (t.ex. luftfuktighet eller ånga från släckning] och bildar saltsyre-rök. Saltsyrerök är irriterande för lungorna och skapar beläggningar som korriderar metaller.

Kulokabel 
Kabel avsedd för utvändig (öppen) förläggning i torra utrymmen inomhus. Den uppfanns runt 1905 av Ernst Kuhlo för att komma bort från den knoppledning som vid tiden var förhärskande. Ett rör av tunt blybleck omslöt de grundisolerade ledarna, omgärdade av dielektriskt fyllning som från början bestod av i tjärad papp, men någon gång mellan 1920-1950 ändrades till naturgummi. Med en särskild Kulo-tång kunde de styva ledningarna bockas till nöjaktig passform runt hörn  och i vinkel innan de monterades fast med kulo-klammer, naturligtvis.
På 1960-talet började problemen med konstruktionen uppmärksammas på allvar. Förutom att felaktig inkoppling i sig kunde göra metallhöljet strömförande så torkade ledarisolering och fyllnadsmaterial med tiden vilket även det kunde göra höljet strömförande. Detta ledde till att "dödskulon" som den snabbt kom att kallas i branchen ersattes med en plastöverdragen variant innan den den helt övergavs.

När man idag talar om att installera kulo-kabel är det ersättaren EKRK som avses, då den har samma estetiska egenskaper vad gäller formbarhet och slitagemotstånd. Den är mantlad med PVC-isolering och aluminiumfolie för att hålla länge.

Dessa typer av kabel får vare sig täckas med lister eller dras i rör.

Se även 
 Kabelprovare
 Koaxialkabel
 Balanserad kabel
 Partvinnad kabel
 Kategori 3-kabel
 Kategori 5-kabel
 Kategori 6-kabel
 Flatkabel
 Kabelblåsning
 Kabelgenomföring

Referenser 
 byggvaror24.se: Färg på kablar Läst 2022-11-22.

Noter

Externa länkar 

SEK Svensk Elstandard
Svenska kablar före 1960