kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Kiliansgatan

Kiliansgatan är en gata i Lund, som går i en båge mellan Krafts torg/Sandgatan vid Lunds domkyrkas absid och Mårtenstorget. Den passerar Magle Stora Kyrkogata, Skomakargatan och Magle Lilla Kyrkogata. 

Den norra delen av Kiliansgatan kallades tidigare Lilla Kungsgatan, vilken fortsatte västerut från Krafts torg i dåvarande Stora Kungsgatan, numera Kungsgatan, fram till Stortorget.

Utmed gatan finns två byggnadsminnen: Kanikresidenset med Folkets hus och Lunds stadsteater, samt Bruniushuset från 1840. Vid gatan finns också Lunds Ungdoms- och Hemgård och Lunds Dans- och Musikalgymnasium.

Mellan 1221 och reformationen på 1500-talet, låg Svartbrödraklostret, med en kyrka, längs Kiliansgatan. Klostret, som var det första dominikanerklostret i Danmark, var byggt helt i tegel. Det revs tidigt efter reformationen.

Det har funnits bebyggelse i kvarteret Svartbröder, som omges av Kungsgatan, Kiliansgatan och Skomakargatan, sedan tidigt 1000-tal. Kvarterets nuvarande form antas vara den ursprungliga och de omgivande gatorna har sannolikt funnits där i någon form sedan tidig medeltid. Kiliansgatans sträckning, samma som nuvarande, men utan namn, finns dokumenterad i Johannes Meijers karta över Lund från 1600-talet

Fastigheter vid Kiliansgatan i urval
Kiliansgatan 3 – Domkapitelhuset, vars huvudingång ligger på Krafts torg 12b. Den ritades av Theodor Wåhlin och uppfördes 1928.
Kiliansgatan 5 – Ungefärlig plats för Dominikanerklostret i Lund
Kiliansgatan 7 – Theodor Wåhlins bostadshus, ursprungligen uppfört 1860, och ombyggt 1910. Huset har lokaler för domkyrkoförsamlingen. 
Kiliansgatan 9 – Wieselgrens minne byggdes 1909 som föreningslokal för nykterhetsrörelsen. Huset har bland annat använts som prästseminarium och är idag lokaler för Folkets hus.
Kiliansgatan 11 – uppförd omkring 1775 och idag använd som allaktivitetshus under namnet Lunds Ungdoms- och hemgård. Det mindre huset i hörnet Kiliansgaan/Magle Stora Kyrkogatan var ursprungligen ett omkring 1775 byggt uthus, senare renoverat 1960 till konsthantverksbutiken Kiliansgården.
Skomakargatan 12/Kiliansgatan – hus där fackföreningarnas gemensamma sjukkassa Solid fanns under en period. Det inrymmer idag Drottning Blankas gymnasium.
Kiliansgatan 12 – På fastigheten finns ett gårdshus, som uppfördes 1904 som ateljé för Sven Walberg av dennes mor Clara Walberg. Ateljéhuset användes senare av Holger Charpentier, Barbro Bäckström och Severin Schlyter samt slutligen av Carl Magnus fram till 2014.
Kiliansgatan 13 – Kanikresidenset, som inrymmer bland annat Lunds Folkets hus och Lunds stadsteater
Kiliansgatan 17 – Bruniushuset
Kiliansgatan/Maglie Stora kyrkogata – Lunds Ungdoms- och Hemgård

Bildgalleri

Källor
Artiklar om Kiliansgatan på Kulturportal Lund

Noter

Gator i Lund
Nödvärnsrätt

Nödvärnsrätt är den del av nödrätten som handlar om att mot en angripare använda våld eller hot om våld som annars är olagligt, rätten till självförsvar. Lagtexten genomgick en omfattande uppdatering 1994 i och med antagandet av prop. 1993/94:130 Ändringar i brottsbalken m.m.

Allmänt 
Nödvärn är en ansvarsfrihetsgrund. Av 24 kap. 1 § brottsbalken, BrB, framgår att en gärning som någon begår i nödvärn utgör brott endast om den med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarlig.

Lagens andra stycke tar upp fyra omständigheter där rätt att bruka nödvärn föreligger:
Mot ett påbörjat eller överhängande brottsligt angrepp på person eller egendom.
Mot den som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hindrar att egendom återtas på bar gärning.
Mot den som olovligen trängt in i eller försöker tränga in i rum, hus, gård eller fartyg.
Mot den som vägrar att lämna en bostad efter tillsägelse.

Ingripande av tredje part 
Av 24 kap. 5 § brottsbalken, BrB, framgår att i fall där någon har nödvärnsrätt har var och en som hjälper denne samma rätt.

Nödvärn och nödvärnsexcess
Nödvärnsrätten kräver ett visst mått av proportionalitet som i dagligt tal kan uttryckas som att man inte får använda mer våld än nöden kräver. Lagtexten vid nödvärn säger att gärningen inte får vara uppenbart oförsvarligt. Det kan jämföras med nödrätten där lagen istället säger att gärningen inte får vara oförsvarlig. Ordalydelsen talar för att nödvärnsrätten snarare än avsaknad av direkt proportionalitet kräver att en uppenbar disproportionalitet föreligger för att inte medföra ansvarsfrihet vilket har fastslagits av Högsta Domstolen.

I vissa fall kan någon som använt sig av uppenbart oförsvarligt våld ändå gå fri från straff, förutsatt att omständigheterna var sådana att han eller hon svårligen kunde besinna sig, vilket framgår av 24 kap. 6 § BrB. Detta kallas nödvärnsexcess, och tar sikte på den angripnes förmåga att i den konkreta situationen anpassa sitt handlande efter vad som kan anses tillåtet enligt bestämmelsen om nödvärn.

Kritik 
I skrivelsen prop. 1993/94:130 Ändringar i brottsbalken m.m. bland svaren från remissinstanserna står det att det "Från något håll har framförts att domstolarnas tillämpning av [nödvärnsbestämmelsen] är allt för restriktiv". Senare i texten framkommer att bland annat Sveriges Advokatsamfund har framfört sådan kritik. Regeringens förslag försvaras med hänvisning till att lagen inte får bädda för en upptrappning av våldet i samhället. Det fastslås även att nödvärnsrätten ger den angripne en relativt bred marginal som också har fastslagits i Högsta Domstolens praxis.

Se även
 Envarsgripande
 Force majeure
 Nöd
 Självförsvar
 Levée en masse
 Undantagstillstånd
 Stand your ground

Källor 

Nödrätt
Våld
Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff

Hans Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff, född 17 februari 1699 på godset Kuckädel vid Crossen an der Oder, död 16 september 1753 i Berlin, var en tysk friherre och arkitekt.

Knobelsdorff var kapten i preussisk tjänst, då han 1730 tog avsked för att ägna sig åt konsten. Efter en studieresa i Italien och Frankrike blev han av kung Fredrik II av Preussen utnämnd till överuppsyningsman över hans byggnader. I Berlin och Potsdam utförde han flera monumentala byggnadsverk, såsom Operan i Berlin, nedbrunnen, men ombyggd efter de gamla planerna samt i Potsdam lustslottet Sanssouci och Stadtschloss med dess kolonnader. Det sistnämnda bombades 1945 och revs därefter under DDR-myndigheterna 1959, men en rekonstruktion av slottsbyggnadens utvändiga fasad färdigställdes 2013. Knobelsdorff finns representerad vid bland annat Nationalmuseum i Stockholm.

Källor

Noter

Externa länkar 
 

Representerade vid Nationalmuseum
Tyska arkitekter under 1700-talet
Tyska konstnärer under 1700-talet
Personer från Crossen an der Oder
Födda 1699
Avlidna 1753
Män
Ugglan
Preussare
Statsförvaltning

Statsförvaltning är en suverän stats administrativa organ och den verksamhet som utövas av dessa i syfte att  genomföra folkrepresentationens och den parlamentariska regeringens beslut.

Verksamheten styrs genom regler i landets grundlagar och annan lagstiftning samt genom andra beslut som fattas av landets lagstiftande församling och verkställande myndigheter.

Statsförvaltningarnas funktion 

Statsförvaltningen i en stat fungerar som den verkställande maktens förlängda arm. Bland dess viktigaste funktioner kan nämnas:
 Att utöva den exekutiva makten, genom att verkställa fattade beslut.
 Att utöva den dömande makten (domstolar).
 Att utöva kontrollerande och reglerande verksamhet  (tillsynsmyndigheter och liknande).
 Att förmedla samhällstjänster beslutade i lag till medborgarna.

Statsförvaltningarnas uppbyggnad 

Statsförvaltningarnas uppbyggnad skiljer sig åt mellan olika länder, både ifråga om struktur (beroende på landets styrelseskick) men även ifråga om benämningen på beslutande- och verkställandeorgan. Generellt kan man dock ange en statsförvaltnings struktur på följande sätt:

Över statsförvaltningen finns landets lagstiftande församlingar (parlament) och verkställande ledning (regering). Deras tillsättande och arbetssätt styrs av landets grundlagar.
 I den verkställande ledningen finns oftast en formell statschef (oftast en kung/regerande drottning eller president). Statschefen kan spela en aktiv roll i landets styre, eller endast ha representativa funktioner. Där under finns ofta en verklig regeringschef (vanliga titlar för denne är statsminister, premiärminister eller president, men statschefen och regeringschefen kan vara samma befattning) och ett antal fackministrar. Som regel styr varje fackminister ett ministerium (kallas även departement i vissa länder). Regeringschefen är chef över de övriga ministrarna och ansvarar inför landets parlament.
 Ministerierna ansvarar för utredande av lagstiftningsfrågor inom sitt kompetensområde, samt utfärdar direktiv till de statliga myndigheterna utifrån lagar och förordningar. Varje ministerium har tillsynsansvar för myndigheterna inom sitt kompetensområde.
 Myndigheterna verkställer beslut fattade i lag fattade av parlamentet, förordningar fattade av regeringen och i direktiv utfärdade av ministerierna.
 Dessutom finns i allmänhet en regional organisation, som utifrån landets indelning i regioner (som län i Sverige, region i Danmark och delstat i USA) ansvarar för att verkställa regeringens beslut inom den egna regionen.

Se även
 Svenska staten

Referenser

Förvaltning
Statsvetenskap
Grafisk tidsaxel över trettioåriga kriget

Detta är en grafisk tidsaxel över händelserna under trettioåriga kriget.

Trettioåriga kriget
Trettioåriga kriget
Trettioåriga kriget
Trettioåriga kriget
Instiftelseorden

Instiftelseorden är berättelsen om hur Jesus instiftade nattvarden vid den sista måltiden tillsammans med sina lärjungar. 

Orden återges i de tre synoptiska evangelierna, det vill säga Matteus 26:26-28, Markus 14:22-24 och Lukas 22:17-20 samt i 1 Kor. 11:23-25 och ingår i både östliga och västliga liturgier. Sedan medeltiden förlägger man i västerlandet själva konsekrationen till instiftelseorden, medan de östliga kyrkorna har en särskild epikles.

Se även 

 Mässa
 Nattvard

Liturgi
Epikles

Epikles (grek. epiklesis ’åkallan’, ’anropande’), är nedkallandet av den Helige Ande för att han vid nattvardsfirandet skall förvandla brödet och vinet till Kristi kropp och blod. Epiklesen är en väsentlig del av eukaristibönen, särskilt i östliga liturgier.

Se även 
 Instiftelseorden

Liturgi
Yitzhak Rabin

Yitzhak Rabin (hebreiska יצחק רבין), född 1 mars 1922 i Jerusalem, död 4 november 1995 i Tel Aviv, var en israelisk politiker (arbetarpartiet). Han var Israels premiärminister 1974–1977 och 1992–1995 samt mottog Nobels fredspris 1994.

Biografi 
Yitzhak Rabin, som var general, var för många israeler en krigshjälte. Han var ansvarig för Jerusalems försvar under 1948 års arabisk-israeliska krig och stred mot Egypten i Negev. Under hans tid som generalstabschef besegrades också Egypten, Syrien och Jordanien under Sexdagarskriget 1967.

Rabin återvaldes som premiärminister 1992. Han engagerade sig i fredsprocessen i Mellanöstern, även om han motsatte sig en helt självständig palestinsk stat. Han spelade en ledande roll vid undertecknandet av Oslo-fördraget, som gav palestinierna partiell kontroll över Gazaremsan och Västbanken. Vidare genomdrev han även ett fredsavtal med Jordanien. 

För sina insatser i samband med fredsfördraget i Oslo erhöll Rabin Nobels fredspris 1994, tillsammans med PLO:s Yassir Arafat och utrikesministern Shimon Peres. 

Bland israelerna var känslorna över den fredsivrande premiärministern blandade; medan många såg Rabin som en hjälte, såg vissa honom som en landsförrädare för att han avsåg ge bort land som, enligt dessa, rättmätigt tillhörde Israel. I november 1995 blev Yitzhak Rabin skjuten av Yigal Amir i Tel Aviv. Svårt sårad fördes han till sjukhus där han senare avled under operation. En nationell minnesdag infördes på hans dödsdag.

Referenser

Externa länkar 

 

Israeliska politiker under 1900-talet
Israels premiärministrar
Israels försvarsministrar
Israeliska partiledare
Israeliska socialdemokrater
Mördade israeliska politiker
Israeliska generaler
Israels ambassadörer
Mördade regeringschefer
Mottagare av Nobels fredspris
Mottagare av prinsen respektive prinsessan av Asturiens pris
Personer från Jerusalem
Födda 1922
Avlidna 1995
Män
United Democratic Front (Indien)

United Democratic Front är en av de två politiska allianser som dominerar den indiska delstaten Keralas politiska liv. 2001 fick UDF regeringsmakten i Kerala.

Medlemmar i UDF är
Kongresspartiet (71)
Indian Union Muslim League (17)
Kerala Congress (Mani) (9)
Janathipathiya Samrakshana Samithy (4)
Revolutionary Socialist Party (Bolshevik) (2)
Kerala Congress (Jacob) (2)
Kerala Congress (Balakrishna Pillai) (2)
Communist Marxist Party (1)
inom parentes visas antal mandat i Keralas delstatsförsamling från valet 2001, av totalt 140 mandat

Se även
United Progressive Alliance

Politiska allianser i Indien
Left Democratic Front

Left Democratic Front (LDF) är en av de två politiska allianser som dominerar Keralas politiska liv. Sedan 2001 sitter LDF i opposition i Keralas delstatsförsamling.

Medlemmar i LDF är 
 Communist Party of India (Marxist) (23)
 Communist Party of India (7)
 Janata Dal (Secular) (3)
 Revolutionary Socialist Party (2)
 Kerala Congress (2)
 Nationalist Congress Party (2)
(inom parentes visas antal mandat i Keralas delstatsförsamling från valet 2001, av totalt 140 mandat)

Islamistiska Indian National League står LDF nära, men är inte formellt medlemmar.

LDF är dessutom namnet på en allians i Maharashtra, vars kärna består av Communist Party of India (Marxist), Communist Party of India och Peasants and Workers Party of India.

Politiska allianser i Indien
Kerala Congress (Joseph)

Kerala Congress (Joseph), KC(J), är den KC-falang som innehar det officiella partinamnet, och brukar därför ofta endast hänvisas till som Kerala Congress, politiskt parti i den indiska delstaten Kerala, Indien.

Politiska partier i Kerala
Karmelitorden

Karmelitorden, eg. Den saliga jungfru Marias brödraorden av berget Karmel, är en katolsk mendikantorden, ursprungligen en eremitorden med kommuniteter vid berget Karmel i dåvarande Palestina, varifrån den utbredde sig under korstågstiden. Karmeliternas dräkt är svart och brun.

Historik 
Karmelitorden är en av tiggarordnarna. Den grundades av korsfararen Berthold från Kalabrien under senare hälften av 1100-talet. Enligt den första regeln från 1209 av patriarken Albert av Jerusalem skulle bröderna bo i skilda celler, ägna sig åt bön och hantverk, leva i fattigdom, avstå från att äta kött och iaktta tystnad under en stor del av dagen. Dessa stadgar fastställdes av påven 1226.

Karmeliterna flyttade till Cypern och Sicilien 1238, på grund av de oroliga förhållandena i Palestina. 1240 och 1244 fanns de i England och Frankrike, och 1245 hölls deras första generalkapitel. I samband med flytten gjordes djupgående förändringar av organisationen.Den inordnades bland tiggarordnarna (1245), och ordensstadgarna förändrades och mildrades. Den gamla bruna dräkten byttes mot en svart, som påminde mera om dominikanernas. I dräkten ingick ett grått skapular som bestod av två tygstycken som bars på bröst och rygg, hopfästa över axlarna.

Enligt legenden hade detta plagg ursprungligen överlämnats till ordensgeneralen Stock av jungfru Maria, som personligen lovat att den som dog iklädd detta plagg inte skulle smaka den eviga elden. Dessa förespeglingar bidrog i betydande mån till karmeliternas framgångar, men uppammade också inom orden ett enastående övermod. Den alltmera slappnande kommunitetstukten framkallade också upprepade reformförsök, som gav upphov till olika kongregationer.

Redan på 1400-talet fanns inom karmelitorden en motsättning mellan observanter och konventualer. På 1420-talet uppstod den stränga mantuanska reformkongregationen. Den viktigaste är dock den av den heliga Teresia under 1500-talets senare hälft grundade kongregationen av barfotakarmeliter, som omkring år 1600 delades i två, med var sin general.

Alltsedan 1400-talet finns även en kvinnlig gren av orden, som blivit den största ordensgemenskapen inom den Romersk-katolska kyrkan. Den s.k. oskodda grenen är resultatet av Teresa av Ávilas och Johannes av Korsets reformer vid slutet av 1500-talet.

Fram till 1972 begagnade sig karmelitorden av sin egen liturgiska rit, vilken går tillbaka på korstågens tid och var allmän i det latinska patriarkatet av Jerusalem. 1972 beslutade orden att övergå till den romerska ritens nyare form (Paulus VI). Sedan några år tillbaka firas åter den karmelitiska riten av Karmeliterna av Guds moder i Wyoming.

Karmeliterna i Sverige

Medeltida konvent 
 Örebro konvent, Närke, mitten av 1450-talet.

Samtida konvent 
Både kvinnliga och manliga karmeliter finns i Sverige och de har utgivit en stor del av den karmelitiska litteraturen: 
 Karmelitnunnor: Den barmhärtiga kärlekens Karmel, Glumslöv
 Karmelitbröder: Norraby Kloster, Tågarp

Se även 

 Thérèse av Jesusbarnet
 Den barmhärtiga kärlekens Karmel

Externa länkar 
 Karmelitorden i Sverige
 "Böcker som lett till möten", Kyrkpressen 9/2008

Källor

Karmelitorden
Ugglan
Ljusmast

Ljusmast är en belysningsstolpe som oftast sitter på vägar vid trafikplatser. Många gånger är det större vägar och inte sällan motorvägar. En ljusmast är oftast betydligt högre än en vanlig belysningsstolpe och har oftast mer än en armatur i toppen. Oftast sitter det minst två armaturer men vanligast är tre eller fyra. I vissa fall sitter det upp till 8-10 armaturer i toppen på dessa.

Ljusmaster kan också förekomma på idrottsplatser för att lysa upp dessa.

Belysning
Vägutrustning
Frank Bakken

Frank Bakken, född 15 maj 1970 i Trondheim, Norge, författare, poet, kompositör, musiker och sångare.

Karriär 
 Sångare och låtskrivare i Midnight Roses 1988–1993
 Basist och låtskrivare i Sons of Thunder 1998–2000
 Sångare och låtskrivare i Heaven 2000–2002
 Sångare och låtskrivare i Inside Marilyn 2005

Diskografi
 1987 – Elida Gjengen 
 1991 – Emptiness 
 1993 – Feels Like Love
 1998 – Metal Praise 
 2000 – The Second Coming 
 2000 – Load Aim Fire 
 2001 – Extreme Music Sampler Volume 5 
 2002 – Passion Project 
 2002 – Power from the Sky 
 2003 – Metal for the World 
 2005 – Runaway 
 2011 – Rock for Japan 
 2011 – White Lies 
 2017 – Someone Somewhere

TV, film och video 
 1986 – Aktion Oslo 1986 NRK Janko TV
 2002 – Power from the sky Rivel Records Split Piston
 2004 – Vinjettmusik JLTV-Television
 2005 – Nordica-Promotional video Appoint IT
 2005 – Umbrella-Promotional video Sandvik AB
 2005 – United Tommy Denander Productions
 2008 – Iskariot Ironwood Films, Scanbox Entertainment
 2012 – Allt till Salu Eyeworks kanal 5
 2015 – Dollys nummer Tv Adressa
 2017 – Elskling.no Hajp.se

Böcker
 1992 – Poesi on line Projekt Runeberg/Författares Bokmaskin
 1996 – Poesi on line Projekt Runeberg/Författares Bokmaskin
 2002 – The Encyclopedia of Swedish Hardrock And Heavy Metal Janne Stark Premium Publishing
 2005 – Metal Bibeln Bible for the nations

Externa länkar

 Frank Bakken på MySpace
 Reverbnation: Frank Bakken
 Frank Bakken på Discogs

Födda 1970
Norska popsångare
Norska rocksångare
Norska basister
Män
Levande personer
Musiker från Trondheim
Norska musiker under 1900-talet
Norska musiker under 2000-talet
Midnight Roses

Midnight Roses var en norsk/svensk pop/rockgrupp, bildad 1988 Den bestod av Frank Bakken (sång och piano), Maria Lundin (basgitarr), Ola Dahl (gitarr), Torbjörn Lindström (trummor) och Jeanette Lindskog gitarr.

Gruppen spelade in två singelskivor och splittrades april 1992.

Medlemmar
Ordinarie medlemmar
Frank Bakken – sång, piano (1988–1992)
Ola Dahl – gitarr (1988–1992)
Torbjørn Aas – trummor (1988–1990)
Maria Lundin – basgitarr (1990–1992)
Jeanette Lindskog – gitarr (1990–1992)
Torbjörn Lindström – trummor (1991–1992)
Bidragande musiker (studio)
Robert Lundin – trummor (1990)

Diskografi
Singlar
 1991 – "Emptiness" / "Why Hurt Me Now" (Unipress Records)
 1993 – "Feels Like Love"

Externa länkar
 Officiell webbplats

Norska popgrupper
Norska rockgrupper
Heaven (svensk musikgrupp)

Heaven är en musikgrupp som bildades år 2000 då Frank Bakken bestämde sig att arbeta med eget material. Han träffade Jens Bock vid en spelning nära Stockholm. Dom beslutade att starta ett eget band. Frank Bakken rekryterade basisten Maria Lundin och Jens Bock talade med sin vän Fred Schymberg som blev med i bandet som gitarrist.

Medlemmar
Frank Bakken – sång, keyboard
Jens Bock – trummor
Maria Lundin – basgitarr
Fred Schymberg – gitarr

Diskografi
Studioalbum
 2002 – Power From the Sky

Externa länkar
Heaven på MySpace

Svenska rockgrupper
Svenska kristna musikgrupper
Katarina av Siena

Katarina av Siena (Caterina da Siena), född Caterina di Jacopo di Benincasa 25 mars 1347 i Siena, död 29 april 1380 i Rom, var en italiensk lekmannadominikan och mystiker. Hon vördas som helgon inom Romersk-katolska kyrkan med festdag 29 april. År 1970 utnämndes hon till kyrkolärare.

Biografi 

Sankta Katarina föddes som Catherine Benincasa i Siena, som dotter till Giacomo di Benincasa och Lapa Piagenti, vars far var poet. Föräldrarna fick 25 barn; Katarina var näst yngst, född tvilling, men hennes tvillingsyster dog vid födseln. Hon fick ingen formell utbildning, vigde sin jungfrudom till Jesus när hon var sju år, och vägrade när hon kommit upp i tonåren att ingå ett äktenskap som föräldrarna anordnat.

Vid sexton års ålder inträdde hon i dominikanorden, och ägnade sig åt sjukvård, och studier av religiösa texter. Hon tog följe med en grupp kristna och begav sig till norra Italien för att verka för att förnya kyrkan i en anda av fullkomlig kärlek för Gud.

Omkring år 1366 inträffade vad Katarina i sina brev omnämner som sitt mystiska bröllop med Kristus. År 1370 fick hon starka upplevelser av helvetet, skärselden och himmelriket, och följaktligen tog hon steget ut i omvärlden efter sin isolering som nunna. I en av Katarinas många uppenbarelser lät Kristus henne välja mellan en gyllene krona och en törnekrona, där hon valde törnekronan. Enligt traditionen föll hon i extas under en bön i april 1375 och stigmatiserades. Dessa sår förblev osynliga fram till hennes död.

Eftersom hon var analfabet var hon tvungen att diktera de brev och andra texter hon ville få skrivna. I synnerhet var hon angelägen om att få ett slut på babyloniska fångenskapen i Avignon samt att mäkla fred mellan Italiens republiker och furstendömen. Med påve Gregorius XI förde hon en långvarig brevväxling, där hon uppmanade honom att ändra prästerskapet och förvaltningen av Kyrkostaten. 381 av hennes brev är bevarade.

I juni 1376 var Katarina Florens sändebud till påven i Avignon, men hon misslyckades uppnå en fredsuppgörelse vilket hade varit hennes uppdrag. Däremot lyckades hon förmå påven att flytta tillbaka till Rom, vilket han gjorde i januari 1377. Under schismen 1378 var hon anhängare till Urban VI. Hon levde sedan i Rom till sin död, 1380, vilket skedde efter en stroke, trots hennes unga ålder. Katarina gravsattes i Rom och kanoniserades av Pius II år 1461. Maj 1940 utsågs hon till skyddshelgon för Italien av Pius XII tillsammans med Franciskus av Assisi. 1970 utnämndes hon till kyrkolärare av Paulus VI.

Referenser

Webbkällor

Tryckta källor

 

 The Book of Saints: A Dictionary of Servants of God. 6th ed. London: Cassell 1994.

Vidare läsning 
 Undset, Sigrid, Katarina av Siena. Stockholm: Norstedt 1957.
 Sesé, Bernard, Katarina av Siena. Stockholm: Veritas 2008.

Externa länkar 

Födda 1347
Avlidna 1380
Kvinnor
Italienska helgon
Mystiker inom kristendomen
Kyrkolärare
Italienska dominikaner
Personer från Siena
Gravsatta i Santa Maria sopra Minerva