kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Starkt verb

Starka verb är verb i germanska språk som böjs genom vokalväxling i verbstammen. Till exempel bryta–bröt–brutit, finna–fann–funnit, break–broke–broken eller brechen–brach–gebrochen. Vokalväxling var ett mycket vanligt sätt att böja både verb och substantiv  på i urindoeuropeiska och är det fortfarande i de afroasiatiska språken, som enligt den nostratiska teorin är besläktade med varandra.

Urindoeuropeiska hade inga tempus, utan verben böjdes beroende på om handlingen var pågående, avslutad eller upprepad:

 Pågående handling (presens): bʰerō, jag bär.
 Fullbordad handling (perfekt): bʰébʰora, jag har burit.
 Upprepad handling (aorist): bʰērm, jag bar och ska bära.

I urgermanska började man ange förfluten tid med ett ord som lever kvar i engelska "do" och tyska "tun".  Detta ord placerades efter verbet och blev så småningom en ändelse, i svenska "-de", till exempel "pratade", "hade" som anger tempus preteritum. Verb som böjs på detta sätt kallas svaga verb. Med tiden har allt fler starka verb slutat böjas med vokalväxling och blivit svaga, exempelvis "simmade" istället för "sam".

I svenskans traditionella grammatiklära är de starka verbens böjningsmönster även känt som "fjärde konjugationen".

Starka verb är inte detsamma som oregelbundna verb (exempelvis vilja-ville-velat).

Se även
Svagt verb
Omljud
Avljud

Lingvistisk morfologi
Verb
Tysk grammatik
Rivers Cuomo

Rivers Cuomo, född 13 juni 1970 i New York i USA, är en amerikansk musiker, känd som sångare, gitarrist och låtskrivare i rockbandet Weezer. Han växte upp i Connecticut.

Cuomo har skrivit nästan alla låtar till Weezers hittills sju album. Låtarna handlar ofta om obegriplig kärlek, som till exempel i "El Scorcho" och "Keep Fishin'". Den 18 december 2007 släpptes samlingsalbumet Alone - The Home Recordings of Rivers Cuomo av Geffen Records i USA. Det är en samling av demoinspelningar av Cuomo själv mellan 1992 och 2007.
Har även gjort en låt med välkända B.o.B, Magic.

Diskografi 

Abum med Weezer
 Weezer (The Blue Album) (1994)
 Pinkerton (1996)
 Weezer (The Green Album) (2001)
 Maladroit (2002)
 Make Believe (2005)
 Weezer (The Red Album) (2008)
 Raditude (2009)
 Hurley (2010)
 Death to False Metal (2011)
 Everything Will Be Alright in the End (2014)
 Weezer (The White Album) (2016)
 Pacific Daydream (2017)
 Weezer (Teal Album) (2019)
 Weezer (The Black Album) (2019)
 Ok Human (Januari 2021)
 Van Weezer (Maj 2021)

Soloalbum 
 Alone: The Home Recordings of Rivers Cuomo (2007)
 Alone II: The Home Recordings of Rivers Cuomo (2008)
 Not Alone – Rivers Cuomo and Friends: Live at Fingerprints (2009)
 Alone III: The Pinkerton Years (2011)
 Scott & Rivers (2013)

Källor

Externa länkar

Officiell webbplats
Rivers Cuomo på Allmusic
River Cuomo på IMDb

Amerikanska rocksångare
Amerikanska rockgitarrister
Amerikanska låtskrivare
Musiker från New York
Födda 1970
Levande personer
Män
Jean de Florette

Jean de Florette är en fransk film från 1986, i regi av Claude Berri. Filmen är baserad på en roman av Marcel Pagnol. Den fick uppföljaren Jean de Florette del 2 - Manons källa.

Handling 
Historien utspelas i Provence på 1920-talet. Uppe på kullarna bor storbonden Papet och hans brorson Ugolin. Ugolin tänker börja odla nejlikor men till det krävs mer vatten. Den folkilskne grannen Marius har en källa på sina marker, men vägrar sälja. Under ett bråk råkar Papet slå Marius huvud mot en sten så att denne förlorar medvetandet. 

Papet och Ugolin lämnar platsen och Marius avlider av skadorna. En man från staden, Jean, får ärva Marius gård. Ugolin och Papet täpper i lönndom till källan i hopp om att kunna köpa marken billigt. Jeans odlingar som är beroende av källan ödeläggs, och han dör i en olycka när han försöker spränga fram vatten ur berget. Vad de båda förövarna inte vet är att de blivit iakttagna av Jeans dotter Manon när de strax efter Jeans död öppnar källan igen.

Rollista 
Gérard Depardieu - Jean
Yves Montand - Papet
Daniel Auteuil - Ugolin

Referenser

Externa länkar 
 

Filmer 1986
Franska dramafilmer
Franska filmer baserade på romaner
Frankrike på film
BAFTA Award för bästa film
Franskspråkiga filmer
1920-talet på film
Ben Turpin

Bernard "Ben" Turpin, född 19 september 1869 i New Orleans, Louisiana, död 1 juli 1940 i Santa Monica, Los Angeles, Kalifornien, var en amerikansk stumfilmsskådespelare. Han medverkade i 236 filmer.

Filmografi
1915 - Charlie som boxare - försäljare vid ringside
1915 - Charlie som filmskådespelare - filmstatist i förrummet
1915 - Hela natten lång - rumlare
1916 - Carmen - smugglaren Remendados
1923 - The Daredevil - skådespelaren Joe Magee
1923 - Flickan som kom till Hollywood - sig själv
1924 - Yukon Jake - sheriff Cyclone Bill
1924 - The Hollywood Kid - sig själv
1924 - Ten Dollars or Ten Days
1926 - A Prodigal Bridegroom - Rodney St. Clair
1926 - A Harem Knight - Rodney St. Clair
1927 - The Jolly Jilter
1931 - Bröllopsdagen - biskopen
1940 - Raska sjömän, hallå! - den skelögde rörmokaren

Källor

Födda 1869
Avlidna 1940
Amerikanska skådespelare
Män
Personer från New Orleans
Adéliepingvin

Adéliepingvin (Pygoscelis adeliae) är en pingvin som lever i Antarktis.

Utseende 
Honan hos adéliepingvin väger 3,9–4,7 kilogram och hanen 4,3–5,3 kilogram. Som vuxen är de cirka 73 centimeter långa, har svart rygg och huvud, och vit mage. Signifikant är den vita ringen runt ögat.

Utbredning och levnadssätt 
Adéliepingvinen förekommer utmed hela Antarktis kust och vid några av dess närliggande öar. Fåglarna sprider sig efter häckning till områden med beständig is för att rugga.

Häckning 
Adéliepingvinen häckar i kolonier med upp till flera hundra tusen pingviner på isfria klippiga kuster, ofta i stora öppna områden som kan ligga långt från öppet hav. De bygger ett bo av stenar där de sedan lägger ett eller två ägg. Dessa ruvas i 30-34 dagar och honan och hanen turas om med ruvningen. Efter 50-60 dagar lämnar ungarna sina föräldrar. Paret försvarar sitt bo aggressivt mot sina grannar.

Föda
Födan består av krill, fisk, märlkräftor och bläckfiskar som den fångar genom att dyka ner till 150 meter, även om det mesta av födosökandet sker till 50 meters djup.

Status och hot 
Världspopulationen uppskattas numera till knappt 3,8 miljoner par. Tidigare behandlades adéliepingvinen som nära hotad, men undersökningar visar att populationen ökat på sistone, framför allt i östra Antarktis där huvuddelen av värdspopulationen häckar, men även vid Rosshavet och södra Antarktiska halvön söder om 66° S. Internationella naturvårdsunionen IUCN noterar dock att klimatförändringar tros kunna påverka beståndet norr om 70° S i framtiden, varför adéliepingvinens status kommer behöva följas och eventuellt omvärderas framöver.

Namn 
Pingvinens svenska och vetenskapliga artnamn kommer av området Adélieland i Antarktis, som i sin tur fått sitt namn efter Adèle Dorothée Dumont d’Urville (1798-1842, född Pepin), fru till den franske upptäcktsresanden Jules Dumont d’Urville.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Pingviner
Fåglar i antarktiska regionen
Mandinka

Mandinka, även Malinke, Maninka, Mandingo eller Manding är en folkgrupp och ett mandespråk med 1 346 000 talare (2006), varav 669 000 i Senegal (2006) och 510 000 i Gambia. Det talas även i Guinea-Bissau.

Nya testamentet har översatts till mandinka.

Referenser

Språk i Gambia
Språk i Guinea-Bissau
Språk i Senegal
Mandespråk
Mandefolk
Etniska grupper i Senegal
Etniska grupper i Gambia
Etniska grupper i Guinea-Bissau
Janet Napolitano

Janet Napolitano, född 29 november 1957 i New York i New York, är en amerikansk jurist och politiker (demokratiska partiet) som är rektor för University of California.

Napolitano har studerat vid bland annat Santa Clara University och University of Virginia (juristexamen vid det sistnämnda) och var bland annat federal åklagare innan sin politiska karriär.

Hon var Arizonas  21:a guvernör från 2003 till 2009, delstatens tredje kvinnliga guvernör och den första dito som blivit omvald. Innan hon valdes till guvernör var hon delstatens justitieminister (attorney general) från 1999 till 2002. Hon var den första kvinnan och tjugotredje personen att inneha det ämbetet.

I februari 2006 nämnde kvinnosaksorganisationen The White House Project Napolitano som en av åtta kvinnor som var tänkbara kandidater i presidentvalet i USA 2008. Den 11 januari 2008 gav Napolitano sitt stöd till den dåvarande senatorn Barack Obama i demokraternas nomineringsval inför presidentvalet.

Hon var USA:s första kvinnliga säkerhetsminister från 2009 till 2013 (i president Obamas regering).

Referenser

Externa länkar 

 University of Californias biografi
 National Governors Associations biografi

Födda 1957
Amerikanska jurister
Amerikanska demokrater
Guvernörer i Arizona
USA:s säkerhetsministrar
Rektorer vid universitet och högskolor
Kvinnor
Levande personer
Personer från New York
Alumner från Santa Clara University
Alumner från University of Virginia
Mannen med den gyllene pistolen (roman)

Mannen med den gyllene pistolen, (eng. titel The Man With The Golden Gun) den sista av romanerna om agenten James Bond, skrivna av Ian Fleming (dock inte den sista boken då novellsamlingen Octopussy blev den sista). Boken kom ut på engelska första gången 1965, och filmades som Mannen med den gyllene pistolen med Roger Moore 1974.

Handling
Ungefär ett år efter James Bonds försvinnande och förmodade död efter uppdraget i Japan (som skildrades i den föregående boken, Man lever bara två gånger), dyker en man som kallar sig Bond upp och vill träffa M. Tester visar att det är Bond, men så fort han får syn på M försöker han att döda honom. 

Efter det misslyckade mordförsöket, som berodde på att Bond blivit hjärntvättad av ryssarna, blir han "avprogrammerad". När han blir friskförklarad är han ytterst ivrig att bevisa att han är värd att bli hemlig agent igen. M ger honom i uppdrag att närma sig Paco "Pistols" Scaramanga som kallas "Mannen med den gyllene pistolen" efter sin .45-kalibriga revolver, få hans förtroende och döda honom. 

På Jamaica lyckas Bond bli anställd som sekreterare hos Scaramanga, och upptäcker att han har en plan att förstöra västs intressen i sockerindustrin, men Scaramanga misstänker Bond och tänker göra sig av med honom under en tågresa.

Karaktärer (i urval)
James Bond
Paco Scaramanga
M
Sir James Molony
Mary Goodnight
Kissy Suzuki
Ruby Rotkopf
Louise Paradise
Hal Garfinkel
Leroy Gengarella
Hendriks
"Tiffy"
Felix Leiter

Övrigt
 Mannen med den gyllene pistolen anses allmänt vara den sämsta Bond-boken, eftersom Fleming var så sjuk när han skrev den. Han dog i en hjärtattack innan den var helt färdig, och det spekuleras kring vem som verkligen skrev klart romanen.
 I böckernas Bond var Mary Goodnight länge Bonds sekreterare, innan hon flyttade i och med Bonds "död".

Serieversion
Mellan januari och september 1966 gavs Mannen med den gyllene pistolen ut som tecknad serie i tidningen Daily Express. Efter att de tidigare romanerna och novellerna hade adapterades av Henry Gammidge och ritats av John McLuskey togs nu de jobben över av Jim Lawrence respektive Yaroslav Horak. Serien har senare återpublicerats i såväl album som den svenska tidningen James Bond Agent 007.

Skönlitteratur 1965
James Bond-böckerna
Postuma verk
Essentiella ämnen

Essentiella ämnen är livsnödvändiga ämnen som en organism inte kan producera själv. För växters del måste dessa finnas i jorden och djur måste få dem via kosten.

Ämnena är inte desamma för alla djur, exempelvis är C-vitamin ett essentiellt ämne för människor men inte för ett flertal andra djur.

För människan är de essentiella ämnena cirka nio aminosyror, cirka två fettsyror, tretton vitaminer och fjorton mineraler.

Näringsämnen
Kiosklitteratur

Kiosklitteratur eller kioskroman, även skräplitteratur, triviallitteratur eller massmarknadslitteratur, är lättillgängliga böcker eller tidningar som ofta säljs i vanliga butiker, och där vissa böcker sålts i oerhört stora mängder.

I engelskspråkiga delar av världen kallas kiosklitteratur ofta för pulp fiction eller pulp, efter engelskans ord för pappersmassa. Kännetecknande för kiosklitteratur är att det ofta rör sig om någon form av genrelitteratur, som deckare, science fiction eller erotiska noveller. Andra kännetecken är långa bokserier med samma huvudpersoner, billiga utgåvor tryckta i dålig papperskvalitet, författaren skriver under pseudonym och omslagen är uppseendeväckande och färgstarka.

Kiosklitteratur har ofta kritiserats för att ha formelartade handlingar, ytliga rollfigurer, dåliga dialoger och vara allmänt klichéartade. De har blivit synonyma med det billiga, vulgära och okultiverade, men har också, på grund av samma kriterier, nått kultstatus.

Bakgrund 
Kiosklitteratur i Sverige var först så kallade "kioskhäften" med tonvikt på detektiv- och äventyrsberättelser. På 1950-talet började längre berättelser utges i pocketbok-format. Böckerna skrevs ofta under pseudonym och brukar delas in i genrerna detektiv- och agentromaner, västernromaner och romantik, varav de två första vände sig till män och den senare till kvinnor. Böckerna hade ofta spektakulära omslag och såldes till lågt pris. Distributionen liknade den för serietidningar, det vill säga numrerade serier där endast den senaste fanns till försäljning och tidigare osålda returnerades. Dominerande förlag i Sverige var B. Wahlströms och Wennerbergs.

Det är numera svårt att dra en klar linje mellan kiosklitteratur och annan litteratur. Förr hade kiosklitteraturen egna bokförlag, egna författare, och egna genrer. Numera finns det finkulturella deckare, etablerade författare som då och då skriver romantiska vardagsskildringar, och samma förlag kan ge ut tunga namn som lite lättare. Därför handlar diskussioner om kiosklitteratur ofta om 1930- och 1940-talets bokserier om Nick Carter, Kulla-Gulla, Biggles, vilda västern, eller sjukhusromantik. I Sverige blev kiosklitteraturen föremål för studier som del av 1968 års litteraturutredning (SOU 1972:80).

Det finns dock nyare serier, som Isfolket-serien av Margit Sandemo. På senare tid har många kiosker, bensinstationer och livsmedelsbutiker börjat sälja samma pocketböcker och ljudböcker som säljs i den vanliga bokhandeln och utrymmet för renodlad kiosklitteratur har därmed blivit mindre. Numera är det främst inom romantikgenren – såsom den som utges av Harlequin – som den renodlade kiosklitteraturen återfinns, då dessa böcker i regel inte säljs i vanliga bokhandlar.

Se även 
 Populärkultur
 Kolportageroman
 Låglitteratur
 Remo
 Bill och Ben
 Walt Slade
 Nick Carter
 Sexy Western/Clay Allison
 Mack Bolan
 Barbara Cartland
 Jackie Collins
 Harlequin
 Fem-böckerna

Källor 

Litterära genrer
Populärkultur
Levandefödande tandkarpar

Levandefödande tandkarpar eller ungfödande tandkarpar (Poeciliidae) är en familj fiskar som kallas så eftersom de "föder" levande ungar. Detta är dock en sanning med modifikation: dels är det i själva verket bara medlemmar i underfamiljen Poeciliinae som föder levande ungar (övriga arter hör till de äggläggande tandkarparna och är alltså romläggare), och dels spricker i själva verket ägget så sent som strax innan "födseln", och snarare än att i egentlig mening föda levande ungar är dessa arter alltså ovovivipara. Hos en del, till exempel dvärgtandkarpen Heterandria formosa och alla arter inom släktet Ilyodon, förekommer dock ett intressant förstadium till moderkaka, det vill säga ägget försörjs delvis med näring av modern innan ynglet föds.

De flesta levandefödande arterna brukar föda en kull per månad. Antalet yngel per kull varierar med storleken på arten, men rör sig i allmänhet inom 10–150 yngel. Ynglen är hos det stora flertalet arter synnerligen välutecklade vid födseln, och gulesäcken är redan förbrukad. De börjar därför äta direkt efter födseln, till skillnad från yngel av romläggande fiskarter, som lever av gulesäcken under den första tiden efter kläckningen. Yngel av levandefödande tandkarpar har redan från födseln en ganska stor mun, och kan ta byten som är mer än hälften så stora som de själva, till exempel mygglarver. Ett flertal arter, i synnerhet mollies, är utpäglade växtätare (herbivorer) i sitt yngelstadium. Guppyn – den kanske mest kända akvariefisken – såväl som svärdbärare och platy, ingår i denna grupp.

Underfamiljer och släkten

Aplocheilichthyinae 
 Aplocheilichthys Bleeker, 1863 – lyktögonfiskar
 Hylopanchax Poll & Lambert, 1965
 Laciris Huber, 1982
 Lacustricola Myers, 1924
 Poropanchax Clausen, 1967

Poeciliinae 
 Belonesox Kner, 1860
 Brachyrhaphis Regan, 1913
 Carlhubbsia Whitley, 1951
 Cnesterodon Garman, 1895 	 
 Gambusia Poey, 1854 – moskitofiskar
 Girardinus Poey, 1854
 Heterandria Agassiz, 1853
 Limia Poey, 1854
 Micropoecilia Hubbs, 1926
 Neoheterandria Henn, 1916
 Pamphorichthys Regan, 1913
 Phallichthys Hubbs, 1924
 Phalloceros Eigenmann, 1907
 Phalloptychus Eigenmann, 1907
 Phallotorynus Henn, 1916
 Poecilia Bloch & Schneider, 1801 – guppy, mollies med flera
 Poeciliopsis Regan, 1913
 Priapella Regan, 1913
 Priapichthys Regan, 1913
 Pseudopoecilia Regan, 1913
 Quintana Hubbs, 1934
 Scolichthys Rosen, 1967
 Tomeurus Eigenmann, 1909
 Xenodexia Hubbs, 1950
 Xenophallus Hubbs, 1924
 Xiphophorus Heckel, 1848 – svärdbärare och platy

Procatopodinae 
 Cynopanchax Ahl, 1928
 Fluviphylax Whitley, 1965
 Hypsopanchax Myers, 1924
 Lamprichthys Regan, 1911 – tanganyika-killis
 Micropanchax Myers, 1924
 Pantanodon Myers, 1955
 Plataplochilus Ahl, 1928
 Procatopus Boulenger, 1904

Se även 
 Äggläggande tandkarpar

Källor 

 
Akvariefiskar
J.P. Nyströms

J.P. Nyströms orkester är en svensk musikgrupp vars repertoar till stor del består av instrumental folkmusik och  visor, såväl folkliga som egenkomponerade. Ett speciellt signum för gruppen är tramporgeln; och den har också tagit sitt namn från harmoniumtillverkaren J.P. Nyström.

Historia
Gruppen bildades i Malmberget år 1977, och har främst ägnat sig åt de norrbottniska folkmusiktraditionerna. Den var en del av folkmusikvågen, och bland de första att fördjupa sig i folkmusiken från detta område. Förutom tramporgeln använder sig gruppen av fioler, durspel, bas, gitarr och flöjter samt då och då sång. Både musik och texter är präglade av den norrbottniska, tornedalskt präglade kulturen. Ibland sjunger de även på meänkieli.

J.P. Nyströms har turnerat (förutom i Sverige)  i bland annat länder som Kanada och Japan. År 1985 koreograferade Mats Ek vid Cullbergbaletten en balett vid namn På Norrbotten som baserar sig på gruppens musik. Från 1999 till 2000 turnerade ensemblen tillsammans med Norrbottens Kammarorkester och spelade Jan Ferms Norrbottensrapsodi.

Medlemmar
 Originalmedlemmar (1977): Göran Eriksson, Markus Falck, Svante Lindqvist, Mats Olausson och Olov Falck.
 Medlemmar (2011): Göran Eriksson, Markus Falck, Svante Lindqvist och Mats Olausson. (Ulf ”Flu” Jonsson beskrivs som ”ständig gästartist”.)

Diskografi 
Låtar i Norrbotten, 1979 (LP)
Kallvattudans 1981 (LP)
På Norrbotten 1986 (kassett, LP)
Kolme veljestä (Tre bröder), 1986 (singel)
Vårvinter, 1987 (LP)
Stockholm 1313 km, 1996 (samlings-CD)
Bus med JP Nyströms, 1997 (CD)
Min längtan hem är större än jag tror, 2001 (CD-singel)
Klingelikling, 2003 (CD)

Referenser 
J.P. Nyströms på Discogs

Externa länkar
JP Nyströms på Norrlandsoperan (2020)
J.P. Nyströms på Svensk mediedatabas
JP Nyströms på YouTube

Svenska folkmusikgrupper
Norrbotten
Tornedalen
Ed Wood (film)

Ed Wood är en amerikansk långfilm i svart-vitt från 1994, regisserad av Tim Burton.

Handling 
Filmen Ed Wood handlar om regissören Edward D. Wood Jr., som av Harry och Michael Medved i boken The Golden Turkey Awards (1980) blev utsedd som världshistoriens sämsta regissör - med filmer som Glen or Glenda, Bride of the Monster och Plan 9 from Outer Space på sitt samvete. Ed Wood var inte bara känd som regissör i Hollywood, utan även som transvestit, eftersom han så ofta han kunde klädde sig i kvinnokläder. Wood var dock mån om att inte missuppfattas som homosexuell, utan han menade att han kände en starkare närhet till kvinnor när han klädde sig som dem.

Om filmen 
Johnny Depp gör vad många anser vara en av sina bästa prestationer i rollen som den oerhört entusiastiske, men fullkomligt talanglöse Ed Wood. I rollen som den klassiske Dracula-aktören Bela Lugosi, som blev god vän med Wood, syns Martin Landau, som vann en Oscar för bästa manliga biroll. I övriga roller syns bland annat Patricia Arquette, Sarah Jessica Parker och Bill Murray. Kostymerna i filmen gjordes av Colleen Atwood. Filmen är en tribut till Burtons vänskap med Vincent Price: liksom Ed Wood var Burton en ung filmskapare som bildade en stark vänskap med en åldrad skräckfilmikon som gick bort innan deras sista film tillsammans (Edward Scissorhands) blev färdig.

Sminkteamet bestående av Rick Baker, Ve Neill och Yolanda Toussieng vann en Oscar för bästa smink.

Rollista (urval)

Referenser

Externa länkar

Filmer 1994
Amerikanska dramafilmer
Filmer från Touchstone Pictures
Filmer i regi av Tim Burton
1950-talet på film
Los Angeles på film
Filmmusik av Howard Shore
HBTQ-relaterad film
Crossdressing på film
Biografiska filmer om skådespelare
Filmer om filmskapande
Ingela Olsson

Ingela Olsson, född 28 februari 1958 i Nybro, Småland, är en svensk skådespelare.

Biografi 
Olsson blev intresserad av skådespeleri efter en kurs hos Arbetarnas bildningsförbund i Kalmar. Som artonåring reste Olsson till Paris och inspirerades av teateratmosfären vid Théâtre du Soleil och andra institutioner. När hon kom tillbaka till Sverige var hon med och bildade Teater Sargasso i Stockholm 1980 tillsammans med bland andra Rickard Günther. Gruppen bedrev sin verksamhet kollektivt och skådespelarna regisserade varandra. Man bjöd även in representanter från andra institutioner som Odinteatret i Oslo inspirerad av Jerzy Grotowski. När Sargasso lades ner frilansade hon bland annat vid Pistolteatern innan hon återförenades med Rickard Günther 1989 vid Teater Galeasen. Där fick hon uppmärksamhet för bland annat uppsättningar som Fassbinders Änglar eller Soporna, staden och döden (1995) och Solitärer (1996). Hon har gästspelat på Stockholms stadsteater, Parkteatern, Orionteatern och radioteatern.

På Dramaten spelade hon 2005 Kristin i Thommy Berggrens uppsättning av Fröken Julie mot Maria Bonnevie (Julie) och Mikael Persbrandt (Jean). Hon har även haft ett nära samarbete med Sara Stridsberg på den kungliga scenen. 2006 spelade hon huvudrollen i Stridsbergs Valerie Solanas ska bli president i Amerika och 2009 regisserade hon hennes Medealand. Hösten 2012 spelade hon drottning Kristina i urpremiären av Stridsbergs pjäs Dissekering av ett snöfall, som är skriven direkt för Olsson. 2011 gjorde hon Joan Didions monolog Ett år av magiskt tänkande på Galeasen. Sedan 2012 tillhör hon Dramatens fasta ensemble.

Olsson har också gjort en del tv-roller som exempelvis sjuksköterska med bakgrund i det forna DDR i flera avsnitt av Rederiet (1993), läkare i Järnvägshotellet (2003), sarkastisk sjuksyster i C/o Segemyhr (2003) och jordnära vardaglig roll som fostermor i TV-serien En ö i havet (2003). 2008 sågs hon som Selma Lagerlöfs väninna Valborg Olander i Selma. Hon filmdebuterade 1989 i Annika Silkebergs Ömheten.

Olsson nominerades till en Guldbagge i kategorin bästa kvinnliga biroll för sin tolkning som Inger i Så som i himmelen 2004.

Filmografi i urval 

 (gästroll)  

 (gästroll) 
 

 (gästroll)  
 (röst)

 (röst)

Teater

Roller (ej komplett)

Regi

Priser och utmärkelser 
2004 – Expressens teaterpris
2007 – Dramatens vänners stipendium
2011 – Svenska Dagbladets Thaliapris  för Ett år av magiskt tänkande.
2014 – Litteris et Artibus
2018 –  Dramatens pris O'Neill-stipendiet.

Källor

Externa länkar 
 
 
 
  

Födda 1958
Svenska scenskådespelare
Svenska skådespelare under 2000-talet
Svenska skådespelare under 1900-talet
Svenska röstskådespelare
Mottagare av Litteris et Artibus
Sommarvärdar 2005
Guldbaggenominerade
Personer från Nybro
Levande personer
Kvinnor