kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Rebecca de Ruvo

Rebecca Anna de Ruvo, född 6 december 1969 i Stockholm, är en svensk tidigare artist och fotomodell som blev känd som programledare på då relativt nystartade MTV Europe under tidigt 1990-tal.

Karriär
Rebecca de Ruvo började sin TV-karriär som nittonåring som reporter i ungdomsprogrammet Druvan 1988 som hennes mor Annika de Ruvo var producent för på SVT. I början av 1990-talet ledde hon MTV Europes morgonprogram Awake on the Wildside samt den dagliga topplistan Dial MTV som tittarna röstade fram. I London startade hon musikgruppen Breaker som gjorde ett par singelskivor genom Coalition Records. Efter att hon lämnat MTV ledde hon 1992 tillsammans med Staffan Ling TV4:s program Ring Ling där bland annat kändisar deltog i olika tävlingar. År 1995-1996 var hon programledare för den dagliga musiktävlingen Musikmatchen på TV3 med Max Lorentz som domare men har sedan dess inte varit aktiv i svenska medier.

Familj
de Ruvo är dotter till TV-producenten Annika de Ruvo som under många år var verksam som TV-producent på SVT:s barnredaktion. de Ruvo är gift med Andreas Åkerlund, bror till Jonas Åkerlund. Hon är bosatt i London sedan 1988.

Referenser

Noter

Externa länkar
Om Rebecca de Ruvo på londonsvenskar.com

Svenska TV-programledare
Födda 1969
Kvinnor
Levande personer
Personer från Stockholm
Replikering

Replikering kan syfta på:

Replikering – duplicera något, se kopiering
Replikering – den process varvid kromosomens DNA kopieras inför en celldelning, se replikation
Replikering (datoranvändning ) – automatisk datakopiering mellan maskiner (av säkerhets- eller tillgänglighetsskäl) inom IT. (På engelska Wikipedia)
Replikering (retorik) – en formell beteckning inom retorik på att ge ett, ofta muntligt, svar, eller genmäle
Miles von Wachenfelt

Miles Wilhelm Fredrik von Wachenfelt, född 29 juni 1887 i Göteborgs domkyrkoförsamling, Göteborg, död 3 juni 1986 i Engelbrekts församling, Stockholm, var ett svenskt lantbruksråd. 

Han var son till tullförvaltaren Carl Fredrik von Wachenfelt och friherrinnan Maria Elisabeth Fleetwood (släkten Fleetwood).

Efter studier vid Alnarps lantbruksinstitut undervisade Miles von Wachenfelt under ett år vid Varpnäs lantbruksskola. Därefter blev han sekreterare vid Stockholms stadsfullmäktiges mjölkhandelskommission och 1917 föreståndare för folkhushållningskommissionens mejeriavdelning. Åren 1920–1921 var von Wachenfelt tillfälligt andre kanslisekreterare i jordbruksdepartementet, för att under större delen under 1920-talet vara verksam som Sveriges lantbrukskonsultent i England. År 1927 tilldelades von Wachenfelt tjänsten som lantbruksattaché vid Svenska ambassaden i London, och beskickningarna i Dublin och Haag. Han var därefter chef för beskickningen i Londons skyddsmaktavdelning. von Wachenfelt blev hedersledamot i Royal Agricultural Society 1947.

Vid sidan av sina statliga uppdrag publicerade von Wachenfelt ett flertal skrifter som fick betydelse för den svenska exportpolitiken: Svenska smör- och baconexporten, Informationsväsendet på jordbruksområdet, Internationella märkningsbestämmelserna för smör och Engelska jordbrukets läge. År 1947 utgav han Ett återfunnet Lapplandsporträtt av Carl von Linné. Miles von Wachenfelt är begravd på Pålsjö kyrkogård i Helsingborg.

Källor

Svenska ämbetsmän under 1900-talet
Ämbetsmän från Göteborg
Gravsatta på Pålsjö kyrkogård
Födda 1887
Avlidna 1986
Män
Harald Molander (teaterman)

Johan Harald Molander, född 17 mars 1858 i Stockholm, död 22 november 1900 i Adolf Fredriks församling i Stockholm, var en svensk författare, teaterregissör och teaterchef.

Biografi 
Molander studerade vid Uppsala universitet 1877–1881. Han var 1884–1886 anställd som regissör vid Nya teatern i Stockholm och perioden 1886–1893 intendent vid Svenska Teatern i Helsingfors. 1893–1894 ledde han teaterturnéer och 1896 blev han intendent vid Vasateatern i Stockholm. Han anställdes som intendent vid Svenska teatern då Albert Ranft köpte teatern i maj 1898.

Han har författat åtskilliga pjäser och komedier, som treaktskomedin Rococo (1882), sorgespelet Furstinnan Gogol (1883), komedin Vårflod (1884), skådespelet Beatrice (1887) och lustspelet Flirtation (1893), vilka på sin tid berömdes för en skarp blick för det sceniska och en god dialog. Hans dramatik ansågs dock sakna djup. 1895 gav han ut Ibsen i västfickformat, parodier på Ibsen-stycken, delvis efter ett arbete av engelsmannen F. Anstey. Romanen En lyckoriddare (1896) behandlade Lars Wiwallius levnad. Molander dramatiserade romanen 1900, och pjäsen hade stor framgång på Svenska teatern i Stockholm med Anders de Wahl i huvudrollen. Romanen filmatiserades 1921 i regi av John W. Brunius och med Gösta Ekman i huvudrollen, se En lyckoriddare.

Molander hade även framgång som bearbetare och översättare för scenen, till exempel med sin tolkning av Edmond Rostands Cyrano de Bergerac 1900. Han sågs som en ypperlig teaterregissör, i synnerhet när det gällde att sätta upp stora stycken med pompa och ståt. Han ansågs också ha sinne för det historiska och var en god instruktör. Han hade stor del i teater- och musikexpositionen vid Stockholmsutställningen 1897, och var den som stod för idén till de så kallade folktågen, som för en billig penning förde folk till utställningen från avlägsna landsändar och Norge.

Efter Molanders död gavs samlingen Strödda skizzer och berättelser ut (1901), bland annat innehållande Stockholmsskildringen "Farbror Kuno Ottokar" (1891), resebrev samt krönikeartade humoresker och skisser som förut stått att läsa i en dagstidning.

Familj 
Molander var son till överläkaren Johan Molander och Augusta Dybeck. Han var från 1888 gift med skådespelaren Lydia Wessler, och var far till regissörerna och skådespelarna Gustaf Molander (gift med Karin Molander) och Olof Molander. Harald Molander var bror till läkaren Sigrid Engström. Makarna Molander är begravda på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Bibliografi

 - Utkom i flera upplagor. Översatt till danska och engelska.

Bearbetningar och översättningar

Teater

Regi (ej komplett)

Källor

Noter

Vidare läsning

Externa länkar 

Harald Molanders arkiv, Musik- och teaterbiblioteket (Musikverket) 
 

Födda 1858
Avlidna 1900
Svenskspråkiga författare
Svenska författare under 1800-talet
Svenska översättare under 1800-talet
Översättare från franska
Översättare från tyska
Svenska teaterregissörer
Svenska teaterchefer under 1800-talet
Översättare från Stockholm
Författare från Stockholm
Regissörer från Stockholm
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Män
Sankt Peder

Sankt Peder eller S:t Peder kan syfta på;

 Sankt Peders socken – en socken i Västergötland
 Sankt Peders landskommun – en tidigare kommun i dåvarande Älvsborgs län 1863–1951
 Sankt Peders församling – en tidigare församling i Göteborgs stift och i Lilla Edets kommun –2010
 Sankt Peders kyrka – en kyrkobyggnad i Lödöse
 Sankt Peders distrikt – ett distrikt i Lilla Edets kommun och Västra Götalands län 2016–
Lödöse landskommun

Lödöse landskommun var en tidigare kommun i dåvarande Älvsborgs län.

Administrativ historik
Kommunen bildades vid storkommunreformen 1952 genom sammanläggning av de tidigare kommunerna Ale-Skövde, Sankt Peder och Tunge. Kommunen fick sin namn från tätorten Lödöse som blev centralort. Den ägde bestånd fram till utgången av år 1970. Den 1 januari 1971 uppgick dess område i nybildade Lilla Edets kommun.

Kommunkoden var 1518.

Lödöse kommuns fullmäktige diskuterade om en sammanslagning med dåvarande Skepplanda kommun (numer Ale kommun) var ett bättre alternativ, och bilda Lödöse storkommun. Valet föll på storkommunen Lilla Edet.

Kyrklig tillhörighet
I kyrkligt hänseende tillhörde kommunen församlingarna Ale-Skövde, Sankt Peder och Tunge. Dessa församlingar slog ihop 2010 att bilda Lödöse församling.

Kommunvapnet
Blasonering: I fält av guld från en av vågskura bildad stam av silver uppskjutande svart krenelerad portbyggnad med krenelerade, på snedsträvor vilande skyttegångar och med två krenelerade torn, vartdera avslutat med en kupol, krönt med en lilja.

Detta vapen, som fastställdes för Lödöse landskommun 1953, överfördes vid bildandet av Lilla Edets kommun år 1971 till denna.

Geografi
Lödöse landskommun omfattade den 1 januari 1952 en areal av 104,77 km², varav 99,87 km² land.

Tätorter i kommunen 1960

Tätortsgraden i kommunen var den 1 november 1960 26,3 procent.

Politik

Mandatfördelning i valen 1950-1966

Se även
 Lödöse församling

Källor

Sveriges kommuner 1952-1970
Indelningar i Lilla Edets kommun
Tidigare kommuner i Älvsborgs län
Sankt Peders kyrka

Sankt Peders kyrka eller Lödöse (gamla) kyrka är en kyrkobyggnad belägen i Lödöse i Lilla Edets kommun. Sedan 2010 tillhör kyrkan Lödöse församling (tidigare Sankt Peders församling) i Göteborgs stift.

Historia
Från 1731 fanns en tornlös stenkyrka, som i sin tur ersatte den träkyrka, som uppfördes efter att den medeltida kyrkan förstörts under danska truppers angrepp. Detta tros ha skett 1565 under Nordiska sjuårskriget, då den danske överbefälhavaren Daniel Rantzau (1529–1569) brände ner Lödöse under sitt återtåg från Västgötaslätten mot Varberg. I 1731 års kyrka fanns takmålningar som utförts 1751 av Ditlof Ross. Tio brädor har bevarats och finns uppsatta i den nya kyrkans torn.

Kyrkobyggnaden
Den nuvarande kyrkan i nyklassisistisk stil uppfördes 1845-1846 och invigdes 1847. Kyrkan står på samma plats som sina tre föregångare.

Inventarier
I vapenhuset finns fyra gravstenar som är bevarade från 1300-talet.
På södra tornväggen finns målningsfragment från en tidigare kyrkas takmålningar.
Delar av altaruppsatsen kommer från den tidigare kyrkan. 
Dopfunten från 1200-talet är huggen av den s.k. Lödösemästaren, men är hämtad från Skepplanda kyrka. Den ursprungliga kyrkan som troligen var från 1100- eller 1200-talet, hade byggts till senare under medeltiden. Den var helgad åt aposteln Petrus och omnämndes 1330 som ecclesia beati Petri.
Predikstolen tillkom 1864.
Genom en donation 1947 fick kyrkan åtta tavlor utförda av Erik Abrahamson som skildrar aposteln Petrus liv.

Orglar
Läktarorgeln har en fasad byggd 1866 av Johan Nikolaus Söderling. Verket har byggts om och utökats först på 1930-talet med två stämmor, därefter 1947 av Hammarbergs Orgelbyggeri AB till tretton stämmor och senast 1976 av John Grönvall Orgelbyggeri. Den har nu arton stämmor fördelade på två manualer och pedal. I pipverket finns äldre material från skilda tider.
Kororgeln är byggd av John Grönvall 1982 och har sex stämmor fördelade på manual och pedal.

Bilder

Referenser

Vidare läsning

Externa länkar

Kyrkobyggnader i Göteborgs stift
Kyrkobyggnader i Lilla Edets kommun
Kyrkobyggnader invigda 1846
1846 i Sverige
S:t Olofs församling

S:t Olofs församling kan syfta på:

S:t Olofs församling, Lunds stift – en församling i Lunds stift
S:t Olofs församling, Uppsala stift – en f.d. församling i Uppsala stift
S:t Olofs församling, Göteborgs stift – en f.d. församling i Göteborgs stift
Sankt Olofs församling – ett äldre namn på Adolf Fredriks församling i Stockholms kommun
Sankt Olovs församling – en församling i Luleå stift.
Norrköpings S:t Olofs församling – en församling i Linköpings stift
Sankt Olofs katolska församling – Sundsvall
Sankt Olofs församling, Visby stift - en medeltida församling i Visby

Se även
 Sankt Olof (olika betydelser)
Sankt Olofs kyrka
Sankt Olofs socken
Sankt Olofs socken

Sankt Olofs socken kan avse:
Sankt Olofs socken, Skåne
Sankt Olofs socken, Uppland
Kristusorden

Kristusorden () är Påvestolens och Portugals förnämsta orden. Den är också en av de mest ansedda internationella ordnarna. Den instiftades i Portugal 1319, men är sedan 1847 även påvlig. Den från påven bärs i kedja med ordensstjärna och kraschan, den från Portugal i rött band.

Externa länkar
Officiell webbplats för Portugisiska Kristusorden 

Kristusorden
Priser och utmärkelser instiftade 1319
Gyllene sporrens orden

Gyllene sporrens eller S:t Sylvesters orden instiftades 1559 av Pius IV. Den uppdelades 1905 av Pius X i två olika ordnar, den ena benämnd Sankt Sylvesters orden och den andra Gyllene sporrens orden.

Romersk-katolska ordnar och kongregationer
Piusorden

Piusorden ( eller Ordine Piano), är en orden instiftad 1847 av påven Pius IX. Orden bärs i mörkblått band med röd-blå-röda kanter.

Italienska ordnar
Romersk-katolska ordnar och kongregationer
Priser och utmärkelser instiftade 1847
Gyllene skinnets orden

Gyllene skinnets orden (), är en spansk orden instiftad 1429 av hertig Filip den gode av Burgund, som var ordens förste stormästare. Efter att ordens andre stormästare, Filip III:s son hertig Karl den djärve (Charles le Téméraire), dog 1477 kom hans dotter Maria av Burgunds gemål Maximilian I (tysk-romersk kejsare) av Habsburg att bli stormästare. Deras son Filip I av Kastilien "den sköne" blev ordens fjärde stormästare. Genom sitt giftermål med Isabella I av Kastiliens dotter Johanna den vansinniga tog han titeln kung av Kastilien efter svärmoderns död. 

När den siste spanske kungen av huset Habsburg, Karl II av Spanien (Carlos II), dog 1700 delades orden i en spansk och en österrikisk linje på grund av den arvstvist som uppstod om tronföljden. Efter spanska tronföljdskriget kom Tysk-romerska riket och Spanien 1725 överens om att båda staterna kunde utse riddare av Gyllene Skinnet. Därefter har både de spanska kungarna och den Habsburgska ättens överhuvuden varit stormästare. 

1599 tilldelades orden Sveriges kung Sigismund. 

Ordens (Orden del Toisón de Oro) spanske stormästare är sedan 2014 Spaniens kung Felipe VI.

Ordens (Orden vom Goldenen Vlies) österrikiske stormästare är sedan 2000 Karl Habsburg-Lothringen.

Sveriges konung Carl XVI Gustaf är riddare av ordens spanska gren sedan 1983.

Ordensnamnet är en referens till det Gyllene skinnet i den grekiska mytologin.

Externa länkar 

Spanska ordnar
Österrikiska ordnar
Priser och utmärkelser instiftade 1429
Nils Ranft

Nils Ranft, född den 23 april 1896 i Kungsholms församling i Stockholm, död den 19 november 1974 i Oscars församling i Stockholm, var en svensk skådespelare.

Biografi 
Nils Ranft var son till teaterdirektören Albert Ranft och skådespelaren Lisa Ranft. Han scendebuterade 1917 och arbetade därefter främst på faderns teaterar, men hade också några filmroller. Nils Ranft är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm. Han var bror till operettsångaren Kajsa Ranft.

Filmografi

Teater

Roller (ej komplett)

Radioteater

Roller

Referenser

Noter

Källor

Externa länkar 
 Nils Ranfts arkiv, Musik- och teaterbiblioteket (Musikverket) 
 
 

Svenska skådespelare under 1900-talet
Svenska operettsångare
Skådespelare från Stockholm
Sångare från Stockholm
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1896
Avlidna 1974
Män
Soke

Sōke (宗家) betyder "familjens överhuvud" eller "upphovsman" på japanska. Inom den japanska stridskonsten brukar sōke översättas med stilens "stormästare". Titeln används främst inom de äldre (och mer reglerade) stilarna, men den har även missbrukats en hel del i västvärlden. En person som utvecklar en egen, eller ärver en kampsportskola är sōke per automatik.

Se även 
 Budo
 Kobudo
 Japanska kallelsesätt

Kampsporter
Japanska ord och uttryck
WP:Projekt Japan
Gränd

Gränd kallas en mycket smal gata, ofta avgränsad av höga murar eller hus. Gränden är normalt så smal att biltrafik inte är möjlig på den. Gränder förekommer ofta i de äldre delarna av en gammal stad, medan nutida stadsplanering försöker undvika detta till förmån för en ljus och luftig miljö. I Stockholm i Gamla stan finns det många gränder varav flera är riktigt smala.

Ordet gränd användes även av de kringvandrande skinnarna från Malung som beteckning på ett skinnarlags arbetsdistrikt.

Kända gränder i Stockholm 
 Gåsgränd
 Mårten Trotzigs gränd

Referenser 

Typer av vägar
Elefantorden

Elefantorden (Danska: Elefantordenen)  är en dansk orden som instiftades med skriftliga statuter 1693. Den är dock baserad på Elefantorden som Fredrik II av Danmark började utdela 1580. Som sitt ursprung räknar orden det ordenssällskap som går tillbaka till 1400-talet och som skapades av Kristian I.

Historia
I stället för ordenstecken av den vanliga stjärntypen används en elefant, som fästs i ordenskedjan eller vid ett brett, vattrat och ljusblått ordensband.

Från början var Elefantorden ett religiöst brödraskap (stiftat 1464 av Kristian I) och bestod av femtio medlemmar som bar kedjor av elefantbilder. Vid reformationen upplöstes brödraskapet. Fredrik II återupprättade emellertid Elefantorden år 1580 och gav den karaktär av kunglig förtjänstorden. 

Kristian V utfärdade den 1 december 1693 nya statuter (ändrade 1808 och 1958). Liksom tidigare skulle den regerande kungen vara stormästare och antalet riddare bestämdes till trettio. Kungens söner blev riddare redan som nyfödda och de inräknades inte i den bestämda maximala kretsen. Av politiska skäl överskreds det statutenliga maximiantalet genom att utländska regenter m fl utsågs. År 1907 fanns det sammanlagt åttiosju in- och utländska elefantriddare av vilka (9+76=) åttiofem var statschefer, prinsar eller prominenta utlänningar och endast två var danskar utanför kungahuset.

För tillfället (januari 2021) finns det inte någon enskild icke-kunglig dansk som är riddare av Elefantorden. Den senaste var skeppsredaren Mærsk Mc-Kinney Møller (1913-2012), utnämnd i december 2000.

En dansk icke-kunglig elefantriddare har rätt till titeln excellens.

Bilder

Källor

Danska ordnar
Priser och utmärkelser instiftade 1580
Priser och utmärkelser instiftade 1693
Återvändsgata

Återvändsgata, även kallad återvändsgränd, är en väg eller gata som endast på ett ställe har kontakt med det övriga vägnätet. I Europa markeras återvändsgatan med ett särskilt vägmärke vid infarten.

I och med trafikplaneringsmodellen SCAFT under 1960-talet blev planering med återvändsgator vanligt, så kallade säckgator. Tanken var att dela in bostäder i "enklaver" där trafiken på gatorna i området endast bestod av dem som bor i området och deras eventuella besökare. Trafiken mellan enklaverna skulle ske på större matargator, som så långt möjligt skulle dras på visst avstånd från bostadshus. Systemet med säckgator ger lägre trafikintensitet inne bland bostäder i städer men har kritiserats för att skapa ohanterliga trafikmängder på matargatorna och för att de försvårar omdirigering av trafikplaneringen.

Att hamna i en återvändsgränd är även ett vanligt uttryck för en hopplös situation.

Typer av vägar
Vägmärken
Återvändsgator
Finlands Vita Ros’ orden

Finlands Vita Ros’ orden (), är en finländsk orden instiftad 1919 av riksföreståndaren Gustaf Mannerheim.

Historia
Orden instiftades den 28 januari 1919 av riksföreståndaren Gustaf Mannerheim, och dess statuter fastställdes den 16 maj samma år. De nuvarande statuterna fastställdes den 1 juni 1940. Den inbördes rangordningen av förtjänsttecken fastställdes den 10 oktober 1958. Orden är Finlands främsta orden. Själva orden har fem klasser, och till detta kommer ytterligare 4 medaljer och förtjänsttecken.

Utseende
Ordens band är ultramarinblått (mörkblått). Ordenstecknet är framtaget av Akseli Gallen-Kallela (Axel Waldemar Gallén) och består av ett vitt Georgskors infattat i guld, i mitten av korset syns en  heraldisk vit ros. I korsvinklarna syns ett krönt lejon med upphöjt svärd, allt i guld. Vita rosor och ett krönt svärdbärande lejon ingår i Finlands statsvapen. Kraschanen är i formen av ett strålknippe och i mitten syns en cirkel i svart med ordens motto Isänmaan hyväksi vilket på svenska blir För fosterlandets väl, samt innanför denna den heraldiska vita rosen.

Stormästare
Republikens president är ordens stormästare och bär i egenskap av sådan ordens kedja samt dess storkorskraschan.

Klasser 

Källa:

Förtjänsttecken och medaljer 
Det finns ett flertal förtjänsttecken och medaljer kopplade till orden.

Källa:

Mottagare 
Bland mottagarna finns både offentliga personer, inom riket och utomlands, samt förtjänta finländska medborgare i övrigt. Exempel på rikssvenska mottagare är Carl XVI Gustaf (storkors), kronprinsessan Victoria (storkors), Gunnar Lagergren (storkors), Yngve Larsson (kommendör, 1924), Stig Ramel (kommendör), HG Wessberg (kommendör), Olof Molander (riddare av första klass), Birger Nordholm och Hasse Olsson (riddare av första klass) samt Ulf Olsson, chef för sjömätning på Sjöfartsverket (riddare).

Källor

Vidare läsning

Externa länkar 
 
 Republiken Finlands president: Finlands Vita Ros orden
 Finlands Vita Ros orden, utmärkelsetecknen i bild

Finländska ordnar
Isabella den katolskas orden

Isabella den katolskas orden (), är den tredje i rang av de spanska riddarordnarna, uppkallad efter drottning Isabella I, under vilkens spanska regeringen förvärvade sina amerikanska provinser. Orden, ursprungligen i fyra klasser, instiftades den 24 mars 1815 av kung Ferdinand VII till belöning för bland annat dem, som inlagt förtjänster vid undertryckande av upproret i dessa provinser. Med orden följer personligt adelskap, med storkors titeln excellens. Ordenstecknet utgörs av ett rödemaljerat kors, med från vinklarna utgående strålar. mittskölden föreställer de två Herkules' stoder och två krönta jordklot, det hela försett med devisen A la lealtad acrisolada ("För beprövad trohet"). Tecknet hänger vid en lagerkrans och bärs i vattratt vitt band, med orangefärgade kanter.

Referenser

Spanska ordnar
Priser och utmärkelser instiftade 1815