kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Peter Gilmore

För satanisten, se Peter H. Gilmore.

John Peter Gilmore, född 25 augusti 1931 i Leipzig, död 3 februari 2013 i London, var en brittisk skådespelare och sångare, sannolikt mest känd för rollen som James Onedin i TV-serien Onedinlinjen.

Biografi
Gilmore flyttade till England från Tyskland när han var sex år. Vid 14 års ålder lämnade han skolan för att bli skådespelare. Efter ha blivit relegerad från Royal Academy of Dramatic Art var han bland annat sångare i musikgruppen The George Mitchell Singers. Till slut fick han en viss framgång i olika reklamfilmer, vilket ledde till små biroller i de populära engelska Carry On-filmerna. 

År 1987 gifte han sig för tredje gången, denna gång med Anne Stallybrass som spelade hans första hustru i Onedinlinjen och som han då levt tillsammans med i tio år.

Förutom nedanstående filmografi har Gilmore medverkat som gästskådespelare i många engelska TV-serier som exempelvis Snobbar som jobbar, samt spelat mycket teater, både på scen och i radio. 1984 medverkade han i pjäsen Sleuth som framfördes i Sverige av engelska skådespelare.

Filmografi

Ivanhoe (TV-serie) (1958)
Carry On Cabby (1963)
Master Spy (1964)
Carry On Jack (1964)
Carry On Cleo (1964)
Rena rama snurren! (1965; You Must Be Joking!)
I've Gotta Horse (1965) 
Every Day's a Holiday (1965) 
Carry On Cowboy (1965)
Make Me an Offer (TV) (1966)
Doctor in Clover (1966)
The Great St. Trinian's Train Robbery (1966) 
Den stora stöten (1967; The Jokers)
Follow That Camel (1967)
Don't Lose Your Head (1967)
Ta mej på sängen, doktorn (1967; Carry On Doctor)
Carry On... Up the Khyber (1968)
Oh, vilket makalöst krig (1969; Oh! What a Lovely War)
Carry On Again Doctor (1969)
Min älskare min son (1970; My Lover My Son) 
Dr Phibes – den fasansfulle (1971; The Abominable Dr. Phibes)
The Onedin Line (TV-serie) (1971–1980; Onedinlinjen)
Freelance (1971)
Kom igen Henry (1971) 
Atlantis (1978; Warlords of Atlantis)
Krigsmaskinen (TV-serie) (1979; A Man Called Intrepid)
Manions of America (TV-serie) (1981)
One by One (TV-serie) (1985–1987))
The Lonely Passion of Judith Hearne (1987)
Carry On Columbus (1992)
Master of the Moor (TV-film) (1994)
På livsfarlig mark (TV-film) (1996; On Dangerous Ground)

Diskografi
Follow That Girl (singel) (1960)
Songs Of The Sea (1974)
Peter Gilmore Sings Gently (1977)

Referenser

Fotnoter

Brittiska skådespelare
Brittiska TV-skådespelare
Män
Födda 1931
Avlidna 2013
Personer från Leipzig
Jackson Browne

Jackson Browne, född 9 oktober 1948 i Heidelberg, Baden-Württemberg, är en amerikansk musiker, sångare, gitarrist, pianist och kompositör. Han slog igenom med låten "Doctor My Eyes" 1972 som fanns med på hans självbetitlade debutalbum. 1980 toppade han den amerikanska Billboard-listan med albumet Hold Out och 1982 fick han sin största singelhit med låten "Somebody's Baby". Förutom att spela in ett flertal album som soloartist har han även skrivit låtar åt andra artister, däribland Nico, Linda Ronstadt, The Byrds och Eagles.

Browne föddes i Heidelberg i Tyskland, men från tre års ålder växte han upp i Los Angeles, Kalifornien.

Jackson Browne invaldes i Rock and Roll Hall of Fame år 2004.

Diskografi

 (samlingsalbum)
 (utgiven i Australien)

 (2-CD, samlingsalbum)
 (live)
 (live)

 (2-CD live , Jackson Browne och David Lindley)

Referenser

Externa länkar

Officiell webbplats
Jackson Browne på Allmusic.com 

 

Födda 1948
Amerikanska musiker
Amerikanska låtskrivare
Rock and Roll Hall of Fame
Män
Levande personer
Personer från Heidelberg
John Phillips

John Edmund Andrew Phillips, född 30 augusti 1935 i Parris Island i Beaufort County, South Carolina, död 18 mars 2001 i Los Angeles, Kalifornien, var en amerikansk musiker och kompositör. Han var medlem av folk-rockgruppen The Journeymen 1961–1962 och centralfigur i gruppen The Mamas and the Papas 1965–1971.

Inspirerad av vokalgruppen The Four Freshmen bildade Phillips The Journeymen tillsammans med Scott McKenzie och Dick Weissman. Efter att Phillips gift sig med Michelle Gilliam 1962 blev också hon medlem av gruppen. The Journeymen släppte totalt tre album innan den upplöstes 1962.

The Journeymen ombildades dock inte långt senare som The New Journeymen. I den gruppen ingick John och Michelle Phillips samt banjospelaren Marshall Brickman. När Brickman lämnade gruppen ersattes han av Denny Doherty (tidigare i The Halifax Tree) och senare anslöt Cass Elliot (tidigare i The Big Three och The Mugwumps). I oktober 1965 bytte gruppen namn till The Mamas and the Papas. Phillips var gruppens huvudsakliga låtskrivare och musiken var inspirerad av bland andra The Beatles, men med ett eget sound som byggde på starka sångarrangemang. Gruppen hade tio stycken topp-40-placeringar på den amerikanska billboard-listan mellan åren 1966 och 1968.

Phillips var en av organisatörerna bakom Monterey Pop Festival 1967 där gruppen också framträdde. Där framfördes också Phillips låt "San Francisco (Be Sure to Wear Some Flowers in Your Hair)" av Scott McKenzie, vilken blev något av en signatur för hela Flower Power-sommaren 1967. 

År 1970 gav Phillips ut soloalbumet John Phillips (John, the Wolf King of L.A.) som dock bara nådde amerikanska albumlistans 181:a plats. Singeln "Mississippi" var dock en hyfsad framgång med en 32:a plats. Efter det var det tyst om Phillips under många år, bland annat orsakat av långvarigt heroinmissbruk.

Han återbildade The Mamas and the Papas som ett liveband 1982 tillsammans med Doherty och sin dotter MacKenzie Phillips samt Spanky McFarlane.

År 1986 publicerade han sin självbiografi betitlad Papa John.

Tillsammans med Scott McKenzie skrev han låten "Kokomo" som spelades in av The Beach Boys och som toppade Billboard-listan i november 1988.

När Phillips dog av en hjärtattack i mars 2001 hade han två färdiga album för utgivning. Först gavs albumet Pay Pack & Follow ut, som i huvudsak är inspelad i mitten av 1970-talet och på vilken Mick Jagger och Keith Richards medverkar. I augusti 2001 kom det nyinspelade albumet Phillips 66 (titeln anspelar på hur gammal Phillips skulle ha varit om han hade levat när skivan gavs ut). Albumet, som blandar olika musikstilar på ett föredömligt sätt, avslöjar en åldrad artist som förlorat det mesta av sin röst, men som ändå hade kvar förmågan att skriva bra låtar.

John och Michelle Phillips dotter Chynna Phillips är med i trion Wilson Phillips.

Diskografi

 (soundtrack)
 (soundtrack)

Externa länkar

John Phillips på IMBd

Amerikanska musiker
Personer från Beaufort County, South Carolina
Födda 1935
Avlidna 2001
Män
Michelle Phillips

Michelle Phillips, ursprungligen Holly Michelle Gilliam, född 4 juni 1944 i Long Beach, Kalifornien, är en amerikansk sångerska och skådespelare. Hon var medlem av gruppen The Mamas and the Papas 1965-1971.

Hon var gift med gruppmedlemmen John Phillips mellan åren 1962 och 1970. Sedan var hon gift med skådespelaren Dennis Hopper i åtta dagar 1970. Därefter har hon varit gift ytterligare tre gånger. Hon har tre egna barn.

När The Mamas and the Papas upplöstes för gott 1971 satsade Phillips först främst på en skådespelarkarriär. Hon har mest synts i olika TV-filmer och TV-serier som Beverly Hills och Knot's Landing.

Michelle och John Phillips dotter Chynna Phillips är med i trion Wilson Phillips.

Diskografi 

Soloalbum

Filmografi i urval 
Dillinger (1973)
The Death Squad (TV) (1974)
Miracle (1975)
Valentino (1977)
Bloodline (1979)
The Man with Bogart's Face (1980)
Lost in the Pershing Point Hotel (2000)
The Price of Air (2000)
Jane White is Sick & Twisted (2002)
Harry and Max (2004)

Externa länkar 

Diskografi på Discogs

Amerikanska musiker
Amerikanska skådespelare
Amerikanska TV-skådespelare
Födda 1944
Kvinnor
Levande personer
Carl Wilson

Carl Dean Wilson, född 21 december 1946 i Hawthorne, Kalifornien, död 6 februari 1998 i Los Angeles, Kalifornien (lungcancer), var en amerikansk musiker, gitarrist och sångare. Han var en av originalmedlemmarna i det legendariska popbandet The Beach Boys, i vilket också hans två äldre bröder Dennis och Brian ingick.

När The Beach Boys startade 1961 var Carl Wilson bara 14 år. Ett kort tag var för övrigt gruppens namn Carl & the Passions innan man ändrade det till The Beach Boys 

Carl Wilson sjöng på flera av gruppens mest kända låtar som exempelvis God Only Knows, Good Vibrations, Wild Honey, Darlin''', I Can Hear Music och Kokomo. När brodern Brian Wilson slutade turnera med bandet i början av 1965 tog Carl Wilson över som ledare för bandet under turnéerna. Från och med 1967 axlade han också ett ökat ansvar för gruppens studioalbum.

Missnöjd med gruppens musikaliska inriktning lämnade Carl Wilson The Beach Boys 1980 för försöka sig på en solokarriär. Resultatet blev två album, som dock inte nådde bättre än Billboard-listans 185:e respektive 166:e plats. I april 1982 återvände Carl till The Beach Boys. 

Åren före sin död arbetade Wilson med ett musikaliskt projekt tillsammans med Gerry Beckley (från gruppen America) och Robert Lamm (från gruppen Chicago). Samarbetet Beckley-Lamm-Wilson resulterade år 2000 i albumet Like a Brother.

På Brian Wilsons soloskiva "Getting in over my head" från 2004 sjunger Carl Wilson en duett tillsammans med brodern på "Soul Searchin".

Diskografi
SololbumYoungblood (1983)
SinglarHold Me / Hurry Love (1981)Heaven / Hurry Love (1981)What You Do To Me / Time (1983)Givin' You Up / It's Too Early to Tell'' (1983)
Album (Beckley-Lamm-Wilson)

Externa länkar

Carl Wilson på allmusic.com

Födda 1946
Avlidna 1998
Amerikanska musiker
The Beach Boys
Män
Personer från Hawthorne, Kalifornien
Busskisarna

Busskisarna (originaltitel: On the Buses) var en brittisk komisk TV-serie som sändes på ITV mellan  1969 och 1973. Komediserien skapades av Ronald Chesney och Ronald Wolfe, som skrev merparten av avsnitten, och några av skådespelarna var Reg Varney (Stan), Bob Grant (Jack Harper) och Stephen Lewis (inspektör Blake).

Seriens huvudpersoner är busschauffören Stan och konduktören Jack. De har ständiga problem att försöka undkomma inspektör Blakes vakande öga. Stan bor hemma hos mamma. Hans syster Olive och svågern Arthur bor också under samma tak.

Totalt producerades 75 avsnitt. Dessutom gjordes tre långfilmer; On the Buses, Mutiny on the Buses och Holiday on the Buses. Serien har visats i närmare 40 länder. Serien hade svensk premiär i januari 1972.

Externa länkar 
 

TV-seriestarter 1969
TV-serieavslutningar 1973
Brittiska TV-serier från 1970-talet
Brittiska TV-serier från 1960-talet
Brittiska komediserier på TV
London i fiktion
Engelskspråkiga TV-serier
Graham Nash

Graham Nash, född 2 februari 1942 i Blackpool, Lancashire, är en brittisk musiker och sångare. Han är känd som medlem av popgruppen The Hollies mellan 1962 och 1968 och folkrockgruppen Crosby, Stills & Nash från och med 1968. Han har även givit ut ett antal soloalbum och återförenats med The Hollies 1983.

Biografi
Nash var tillsammans med Allan Clarke den drivande kraften bakom brittiska 1960-talsbandet The Hollies och de båda skrev bandets flesta hits tillsammans med bandmedlemmen Tony Hicks. Låtar som "Carrie Ann", "Bus Stop", "Jennifer Eccles" och "On a Carousel" är bara några av tjugotalet högt placerade låtar på englandslistan. Alla var mer eller mindre trallvänliga och ganska oskyldiga. Till slut tröttnade Nash på repertoaren och i december 1968 lämnade han gruppen.

Redan 5 månader tidigare han tillsammans med David Crosby (tidigare The Byrds) och Stephen Stills (tidigare Buffalo Springfield) bildat Crosby, Stills & Nash. Bandets musikaliska inriktning var mer folk- och rockinspirerad med vackra sångarrangemang och texterna väjde inte för mera kontroversiella dagsaktuella frågor. Efter debutalbumet Crosby, Stills & Nash (1969) anslöt även Neil Young till gruppen i juli samma år. Nash skrev flera av gruppens mest kända låtar som "Marakesh Express", "Teach Your Children" och "Our House".

Från hans egna album är det främst låtarna "Chicago/We Can Change the World" (från Songs for Beginners), "Immigration Man" (tillsammans med David Crosby) som placerat sig på listorna.

Nash gav ut självbiografin Wild Tales: A Rock & Roll Life i september 2013.

Diskografi
Soloalbum

Reflections 2009 (3-CD-samlingsbox)

För övriga utgåvor se respektive Crosby, Stills & Nash, Crosby, Stills, Nash & Young och Crosby & Nash.

Källor

Externa länkar 

 Officiell webbplats
 Nasheditions - bildmaterial och annat

Födda 1942
Brittiska musiker
Män
The Hollies
Levande personer
Personer från Blackpool
Joe South

Joe South, född som Joseph Souter den 28 februari 1940 i Atlanta, Georgia, död 5 september 2012 i Buford, Georgia, var en amerikansk gitarrist och kompositör. South är mest ihågkommen för låtarna "Games People Play", "Rose Garden" och "Hush"; de två senare genom Lynn Andersons respektive Deep Purples versioner av låtarna.

South började spela gitarr vid elva års ålder och 1958 spelade han in sin första skiva, The Purple People Eater Meets the Witch Doctor, som blev en lokal hit i Atlanta. Från och med 1963 började han skriva och spela in egna låtar, även om andra artister oftast gav ut dem på skiva. Exempel på artister är Ray Stevens, Tommy Roe, Billy Joe Royal och Bobby Edwards. Billy Joe Royals debutalbum Introducing Billy Joe Royal (1965) producerades och arrangerades av South, samtidigt som han också stod för hälften av låtmaterialet. Albumet kan ses som Souths stora genombrott. Från albumet nådde South-låten Down in the Boondocks niondeplatsen på amerikanska Billboard-listan.

Nu började South också bli eftersökt som studiomusiker. Han spelade både gitarr och bas på Bob Dylans album Blonde on Blonde och på Aretha Franklins hit Chain of Fools. När skivproducenten Tom Wilson beslutade att lägga på elgitarr på Simon and Garfunkels akustiska version av The Sound of Silence flögs South till New York och resultatet blev Simon & Garfunkels första listetta.

På nästa Billy Joe Royal-album kunde man höra låtar som "Hush", "Rose Garden", "These Are Not My People" och "The Greatest Love", vilka senare skulle spelas in både av South och av andra artister. "Hush" blev exempelvis gruppen Deep Purples första USA-hit i september 1968 när låten nådde fjärdeplatsen.

Samma år förberedde South sig på att starta sin egen karriär som skivartist. Singeln "Birds of a Feather" från ett kommande album gavs ut utan att någon verkade bry sig. När albumet Introspect gavs ut i mars 1969 såg det nästan ut att gå lika dåligt till en början; albumet låg som bäst bara på 117:e plats. När singeln "Games People Play" gavs ut var Souths lycka gjord och att låten "bara" nådde tolfteplatsen spelade nog mindre roll eftersom den renderade honom två amerikanska Grammies, bland annat för "Årets låt".

1971 begick Souths bror Tommy självmord vilket tog Joe ganska hårt. Han isolerade sig från omvärlden och de två efterföljande albumen blev inga framgångar. Förutom ett liveframträdande i London 1994 har det därefter varit tyst om Joe South sedan 1975. 2007 dök dock en officiell webbsida upp och när albumet A Look Inside återutgavs 2010 av det australiska skivbolaget Raven innehöll det fyra bonusspår, varav ett var inspelat 2009. South avled den 5 september 2012 i sviterna av en hjärtattack.

Diskografi

 (samlingsalbum)
Anthology (1999) (samlingsalbum)
 (samlingsalbum)

Externa länkar
Officiell webbsida

Dödsnotis - LA Times

Amerikanska gitarrister
Amerikanska kompositörer
Amerikanska sångare under 1900-talet
Musiker från Georgia
Personer från Atlanta
Födda 1940
Avlidna 2012
Män
Cannon

Cannon (originaltitel: Cannon),  amerikansk deckar-TV-serie med William Conrad som den rundlagde och matglade privatdetektiven Frank Cannon. Serien skapades av Edward Hume och svensk TV-premiär var i november 1972. Serien nominerades till en Golden Globe för bästa dramaserie 1974 och William Conrad nominerades till två Golden Globe för bästa TV-skådespelare 1973 och 1974. Totalt producerades 120 avsnitt (122 inklusive pilotavsnitten I & II) 1971 - 1976. Dessutom spelades TV-filmen The Return of Frank Cannon in (1980).

DVD-utgåvor
8 juli 2008 gavs första halvan av säsong 1, ut på DVD i USA. Därefter har tre halvsäsonger till givits ut i USA. I Sverige har motsvarande material (säsong 1 & 2) givits ut i två DVD-boxar.

Avsnittsförteckning
 Pilotavsnitt I & II

Säsong 1
The Salinas Jackpot
Death Chain
Call Unicorn
Scream of Silence
Fool's Gold 
Girl in the Electric Coffin  
Dead Pigeon 
A Lonely Place to Die
No Pockets in the Shroud
Stone, Cold Dead
Death Is a Double Cross
The Nowhere Man
Flight Plan
Devil's Playground
Treasure of Saint Ignacio
Blood on the Vine
To Kill a Guinea Pig
The Island Caper
A Deadly Quiet Town
A Flight of Hawks
The Torch
Cain's Mark
Murder by Moonlight

Säsong 2
Bad Cats and Sudden Death
Sky Above, Death Below
Bitter Legion
That Was No Lady
Stakeout
The Predators
A Long Way Down
The Rip Off
Child of Fear
The Shadow Man
Hear No Evil
The Endangered Species
Nobody Beats the House
Hard Rock Roller Coaster
The Dead Samaritan
Death of a Stone Seahorse
Moving Target
Murder for Murder
To Ride a Tiger
The Prisoners
The Seventh Grave
Catch Me If You Can
Press Pass to the Slammer
Deadly Heritage

Säsong 3
He Who Digs a Grave
Memo from a Dead Man
Hounds of Hell
Target in the Mirror
Murder by Proxy
Night Flight to Murder
Come Watch Me Die
The Perfect Alibi
The Dead Lady's Tears
The Limping Man
Trial by Terror
Murder by the Numbers
Valley of the Damned
A Well Remembered Terror
Arena of Fear
Photo Finish
Duel in the Desert
Where's Jennifer?
Blood Money
Death of a Hunter
The Cure That Kills
Bobby Loved Me
Triangle of Terror
The Stalker

Säsong 4
Kelly's Song
The Hit Man
Voice from the Grave
Lady in Red
The Deadly Trail
The Exchange
The Avenger
A Killing in the Family
Flashpoint
The Man Who Couldn't Forget
The Sounds of Silence
The Prisoner
Daddy's Little Girl
The Conspirators
Coffin Corner
Perfect Fit for a Frame
Killer on the Hill
Missing at FL307
The Set Up
The Investigator
Lady on the Run
Vengeance
Tomorrow Ends at Noon
Search and Destroy

Säsong 5
Nightmare
The Deadly Conspiracy
The Wrong Medicine
The Iceman
The Victim
The Man Who Died Twice
A Touch of Venom
Man in the Middle
Fall Guy
The Melted Man
The Wedding March
The Hero
To Still the Voice
The Star
The Games Children Play
The Reformer
The House of Cards
Revenge
Cry Wolf
The Quasar Kill
Snapshot
Point After Death
Bloodlines
Madman

Nielsen-placering 
 1971-72: #29
 1972-73: #14
 1973-74: #10
 1974-75: #27

TV-seriestarter 1971
TV-serieavslutningar 1976
Los Angeles i fiktion
TV-program i CBS
Amerikanska TV-serier från 1970-talet
De fattiga och de rika

De fattiga och de rika (originaltitel: "Rich Man, Poor Man") är en amerikansk TV-serie som första gången visades i sex delar i USA på TV-kanalen ABC vintern 1976 och som byggde på Irwin Shaws roman med samma namn (även om man hade ändrat en hel del av bokens handling). I Sverige visades serien första gången 1977 uppdelad i tolv episoder.

Serien skildrar familjen Jordaches liv från krigsslutet 1945 och drygt 20 år framåt. Familjens överhuvud, den egensinnige bagaren Axel Jordache (Ed Asner), arbetar för att hans båda söner Rudy (Peter Strauss) och Tom (Nick Nolte) ska få det bättre än han själv.

När TV-bolaget skulle göra en fortsättning hade man inte tid att vänta på att Irwin Shaw blev klar med sin andra bok (som senare publicerades som Tiggare och tjuv (Beggarman, Thief), utan man skrev ihop en fristående handling för den 21 avsnitt långa andraserien som i original hette Rich Man, Poor Man--Book II.

Rollista 

Peter Strauss – Rudy Jordache
Nick Nolte – Tom Jordache
Susan Blakely – Julie Prescott
Ed Asner – Axel Jordache
Dorothy McGuire – Mary Jordache
Robert Reed – Teddy Boylan
Gloria Grahame – Sue Prescott
Kim Darby – Virginia Calderwood
Bill Bixby – Willie Abbott
Fionnula Flanagan – Clothilde
Tim McIntire – Brad Knight
Ray Milland – Duncan Calderwood
Lawrence Pressman – Bill Denton
Talia Shire – Teresa Santoro
Craig Stevens – Asher Berg
Norman Fell – Smitty
Lynda Day George – Linda Quales
George Maharis – Joey Quales
Murray Hamilton – Sid Gossett
Van Johnson – Marsh Goodwin
Dorothy Malone – Irene Goodwin
Andrew Duggan – Col. Deiner
Herbert Jefferson Jnr. – Roy Dwyer
Kay Lenz – Kate
Leigh McCloskey – Billy Abbott
Gavan O'Herlihy – Phil McGee
Josette Banzet – Miss Lenaut
William Smith – Anthony Falconetti
Dick Sargent – Eddie Heath
Dennis Dugan – Claude Tinker
Michael Morgan – Wesley Jordache

Källhänvisningar 

Amerikanska TV-serier från 1970-talet
Engelskspråkiga TV-serier
Vamp

Vampen är en femme fatale från stumfilmens dagar. Uttrycket myntades i samband med Theda Baras första filmroll i A fool there was från 1915, som byggde på Rudyard Kiplings dikt The Vampire. Den typiska vampen är oftare brunett än blond och tar för sig, förför och förgör iklädd mörka dramatiska kläder och lika dramatisk smink. Ibland kunde vampen ha ett icke-europeiskt utseende. Skådespelare som blev kända för vamproller är Musidora, Theda Bara, Nita Naldi, Pola Negri och Myrna Loy under hennes tidiga karriär.

I sentida filmer används vampen ofta som parodiskt inslag.

I dagligt språkbruk har vamp kommit att betyda en sexuellt utmanande kvinna i lyxiga slinkiga klänningsfodral med djup urringning ("ålskinn"), främst i film men även i andra sammanhang. Genom denna senare betydelse refererades inom svensk film och teater ofta, på grund av sina roller, skådespelerskan Mona Seilitz som vamp.

Referenser

Externa länkar

Stereotyper och arketyper
Marcellus II

Marcellus II, född Marcello Cervini degli Spannochi 6 maj 1501 i Montepulciano, Toscana, död 1 maj 1555 i Rom, var påve från den 9 april till den 1 maj 1555.

Biografi 
Marcello Cervini var son till Ricardo Cervini, apostolisk skattemästare i Siena. Han begav sig 1523 till Rom för att studera, blev 1534 av Clemens VII utsedd till apostolisk sekreterare, 1538 rådgivare och privatsekreterare åt kardinal Alessandro Farnese, och skaffade sig med tiden ett stort reellt inflytande i kurian samt skolning i Kyrkostatens diplomatiska affärer. 

I augusti 1539 utnämndes Cervini till apostolisk administrator för stiftet Nicastro. Den 19 december samma år upphöjde påve Paulus III honom till kardinalpräst med Santa Croce in Gerusalemme som titelkyrka. Vid sidan av dessa ämbeten hade han administrativa uppdrag i Reggio nell'Emilia och Gubbio samt följde kardinal Farnese på diplomatiska missioner till Karl V och Frans I av Frankrike för att vinna över dem i kampen mot Henrik VIII av England och osmanska riket. År 1540 blev han permanent placerad vid det kejserliga hovet som påvlig legat. År 1545 var han en av tre utsända från Kyrkostaten att representera påven vid Tridentinska mötet som ordförande; de övriga var Giovanni Maria del Monte som sedermera blev påve Julius III samt Reginald Pole. 

Han efterträdde Agostino Steuco som Bibliothecæ Apostolicæ Vaticanæ Protector vid Vatikanbiblioteket 1548, under vilket han utökade beståndet med 500 handskrifter och upprättade kataloger. Under Julius III:s pontifikat ersattes Cervini som legat vid Tridentinska mötet av Marcello Crescenzi. När Julius III avled samlades femtiotre kardinaler i en konklav i Rom, och fyra dagar senare kom de överens om att Cervini skulle bli påve. Han biskopsvigdes därför den 10 april 1555, och kröntes till påve samma dag, dock i enkelhet eftersom stunden inföll under fastan. Som påve behöll han sitt förnamn, Marcellus. Efter endast 22 dagar avled han dock, utarbetad, och hann därför inte verkställa de reformer på medeltida grundval av den kyrkliga administrationen som han hade föresatt sig.

Missa Papae Marcelli av Palestrina skrevs postumt till Marcellus ära. 

Marcellus II har fått sitt sista vilorum i Grotte Vaticane under Peterskyrkan.

Källor

Webbkällor
 Catholic Encyclopedia, Volume IX (1910)
 Catholic-Hierarchy

Tryckta källor

Externa länkar

Män
Födda 1501
Avlidna 1555
Påvar
Heliga stolens diplomater
Personer i Kyrkostaten under 1500-talet
Personer från Toscana
Ugglan
Kardinalpräster av Santa Croce in Gerusalemme
Gravsatta i Peterskyrkan