kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Flicka

En flicka, eller i vardagligt språk tjej, är ett mänskligt barn eller ung individ av kvinnligt kön. Åldern då en flicka övergår till att räknas som kvinna varierar i olika samhällen. Ett sätt är att placera den vid myndighetsåldern (i Sverige vid 18 år), en annan vid slutet av den otydligt markerade adolescensen.

Biologi
Flickor utvecklar kvinnliga kännetecken genom att ärva två x-kromosomer – en från varje förälder. De utvecklar vanligen ett kvinnligt fortplantningssystem.

Flickors kroppar går under puberteten igenom gradvisa förändringar. Puberteten är processen av fysiska förändringar, där ett barns kropp mognar till en vuxen kropp som är kapabel till befruktning genom sexuell fortplantning. Denna process sätts igång via hormonella signaler från hjärnan till könskörtlarna.

Som en reaktion på signalerna, producerar könskörtlarna hormoner som stimulerar könsdriften (jämför Freuds libido) och tillväxten, funktionen och omvandlingen av hjärnan, benen, musklerna, blodet, huden, håret, brösten och de olika könsorganen. Fysisk växt (längd och vikt) accelererar i den första halvan av puberteten och är fullföljd när barnet har utvecklat en vuxen kropp. Puberteten är en process som vanligtvis utspelar sig mellan åldrarna 10 och 14, men dessa åldrar skiljer sig från flicka till flicka.

Den viktigaste milstolpen i flickors pubertet är menarche, början av menstruationen. Denna sker i genomsnitt mellan åldrarna 12 och 13.

Demografi
Det fanns 2004 enligt Unicefs beräkningar 2,18 miljarder levande personer under 18 år, och av dessa var drygt 1 miljard flickor. Sedan 1700-talet har storleksförhållandet vid födseln mellan flickor och pojkar observerats, och man har kommit fram till att det föds något färre flickor än pojkar (cirka 1050 pojkar per 1000 flickor).

Trots att den internationella konventionen ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter har slagit fast att "grundläggande utbildning ska vara obligatorisk och gratis för alla", går färre flickor (59–65 procent) i skola än pojkar (70–74 procent). Det har gjorts globala såväl som regionala kraftansträngningar för att få stopp på denna ojämlikhet (till exempel Millenniemålen), och sedan 1990 har klyftan minskats.

Etymologi och olika ord 
Ordet flicka finns i svensk skrift sedan 1591. Det är av okänt ursprung men kan jämföras med det norska flikkja med betydelsen 'lättsinnig kvinna'.  På nyisländska finns även det besläktade ordet flik med betydelsen 'löst kvinnfolk'.

Alternativa ord med betydelsen ung person av kvinnligt kön är tjej (hämtat från romani) och tös.

Se även
 Internationella flickdagen
 Pojke
 Tjejband

Referenser

Noter

Externa länkar

Barndom
Kön
Tunnland

Tunnland är en nordisk ytenhet som motsvarar den åkeryta som besåddes med en tunna utsäde, och är omkring ett halvt hektar (5 000 m²) stor.

I Sverige med Finland fastställdes tunnlandets storlek genom lantmäteriinstruktioner på 1630-talet till  (), vilket motsvarar 4 936,6 m². Därmed sattes exakt mått på en då knappt sekelgammal princip att använda tunnland. Ett danskt tunnland (tønde land) fastställdes år 1688 till 14 000 danska kvadratalnar, vilket är 5 516 m². Ett norskt tunnland (tønneland) motsvarade 40 000 norska kvadratfot eller 3 939 m².

Motsvarande anglosaxiska ytenhet är æcer (modern engelska acre) som är 43 560 engelska kvadratfot eller . Orden æcer, åker och grekiska agrós härstammar  från urindoeuropeiskans h₂éǵros, med samma betydelse.

Svensk historik
Forskningen har visat att det i början av 1600-talet tillfälligt användes ett mindre arealmått, ibland felaktigt kallat ”det medeltida tunnlandet”, som tillkom i samband med de första rikstäckande så kallat jordrevningsreformerna. Revningstunnlandet definierades som en 9 stänger bred och 18 stänger lång åkeryta. Mätstången var 9 alnar men alnen var då kortare än den riksaln som tillkom i början av 1600-talet. Revningstunnlandets yta blev efter definitionen  (). Storleksmässigt blev revningstunnlandet i genomsnitt nästan identiskt med örtuglandet, vilket knappast är en slump. Det rör sig sannolikt om ett medvetet försök att direkt koppla den medeltida beskattningsenheten örtuglandet till ett fast arealmått, tunnlandet.

Den svenska måttreformen under 1600-talet ansågs nödvändig eftersom något riksgiltigt tunnmått då ännu inte fanns och tunnlanden i olika landskap därför inte var direkt jämförbara. I Närke var till exempel tunnlandet omkring  men i Uppland omkring .

Se även
 Tunna (rymdmått)
 Ett dalerland = 4 markland = 32 tunnland = 15,797 hektar
 Ett pundland = 4 tunnland = 8 spannland
 Ett skäppland = mellan 1/4 och 1/6 tunnland, för olika landsdelar. På en åker, arean för en skäppas utsäde.
 Ett kappland = 1/32 tunnland =  154,3 kvadratmeter. På en åker, arean för en kappes utsäde.
 Ett kannland = 1/56 tunnland = 1000 kvadratfot =  88,15 kvadratmeter. På en åker, arean för en kannas utsäde.
 Ett skrindland = en slåtterareal avkastande en skrinda hö
 Ett lopsland = 1/2 tunnland

Källor
David Hannerberg, Svenskt agrarsamhälle under 1200 år (Stockholm 1971).

Gamla mått och vikter

Areaenheter
Jordbruk
Ugglan
1772 års regeringsform

1772 års regeringsform är den regeringsform som Gustav III efter sin statskupp lade fram och som blev enhälligt antagen av ständerna 21 augusti 1772 (under riksdagen 1771–1772).  

Denna regeringsform gällde i Sverige tills den ersattes av 1809 års regeringsform, och i Finland tills den ersattes 1919 av det självständiga Finlands första grundlag, 1919 års regeringsform. Den stärkte kungamakten och fråntog ständerna deras ledande ställning inom det svenska samhällslivet. Den var i mycket en produkt av kungen själv och hans önskan att ha en stark kungamakt.

Bakgrund 

Det hade under frihetstiden uppstått ett stort missnöje med den splittring som partistriderna innebar och detta lade i förlängningen grunden till en förändring. Denna skedde med en Gustav III:s statskupp år 1772 där armén ställde sig på kungens sida. Den nya regeringsformen antogs av ständerna två dagar efter statskuppen.

Innebörd 
Denna regeringsform avslutade frihetstiden, och ökade väsentligen kungens makt på bekostnad av riksrådet och riksdagen (ständerna). Kungens makt stärktes sedan ytterligare genom Förenings- och säkerhetsakten som beslutades på Riksdagen 1789.

Regeringsformen byggde på en maktdelning mellan kungen och ständerna. Där kungen var den verkställande makten och ständerna den lagstiftande makten. Kungen ansågs dock fortsatt vara innehavare av den högsta dömande makten i riket, varför domstolarna ännu inte hade avdelats från maktutövning, något som skedde först med införandet av Förenings- och säkerhetsakten 1789 då Högsta domstolen bildades, och som ytterligare förtydligades i 1809 års regeringsform.

Ständerna ägde ensamma beskattningsrätt, och utan deras samtycke fick kungen inte påbörja anfallskrig. Ingen föreskrift fanns dock om tidpunkten för ständernas sammankallande, utan det var nu helt upp till kungen att besluta om när detta skulle ske. Mellan riksdagarna fanns heller inte längre någon stark motvikt mot kungamakten. Riksrådet tillsattes nämligen numera av kungen ensam och ansvarade endast inför honom. Dess rättighet inskränktes till att råda men inte regera. Dessutom var kungen endast i vissa frågor tvungen att inhämta rådsherrarnas mening, såsom angående rättsskipningen, angående fredsslut, stillestånd och förbund samt vid tillsättande av högre ämbetsmän. Vid avgörandet av justitieärenden hade kungen endast två röster och utslagsröst. I fråga om fred, stillestånd eller förbund samt kungens utlandsresor var kungen skyldig att rätta sig efter rådets mening endast ifall denna var enhällig. I övriga fall beslutade kungen fritt.

Lagtexten i sammandrag

Se även 
 Gustavianska tiden

Referenser

Externa länkar

Tabell över lagar 

1772 i Sverige
Gustav III
Regeringsformer
Sverige under den gustavianska tiden
Politikåret 1772
Juridikåret 1772
Sandwich

Sandwich, dubbelsmörgås eller dubbelmacka, ibland skämtsamt försvenskat till sandvikare, är en smörgås bestående av två skivor bröd med pålägg mellan.

Tillredning och varianter 
Oftast används smör som grund, men majonnäs eller senap förekommer också. Sedan väljer man fritt mellan så kallade lunch meats, till exempel skinka, rostbiff eller kalkonbröst. Sallad och saltgurka är vanliga komplement. En kombination är ost plus några tomatskivor.

Den traditionella brittiska sandwichen görs oftast genom att man brer smör på två kvadratiska skivor bröd, lägger pålägget på den ena och sedan den andra brödskivan ovanpå alltihop, med smörsidan nedåt, mot pålägget. Sedan pressar man ihop "paketet" med handen och skär det i ett diagonalt snitt, så att man får två smörgåsar i form av trianglar. Vardagligt kallas detta en double round, "dubbel omgång".

Det finns också en typ av glass som kallas sandwichglass eller glassmacka, den i Sverige mest kända är kanske GB:s glass som kallas Sandwich (tidigare GB Sandwich).

Historia och etymologi 
I engelskan har sandwich en vidare betydelse än dubbelsmörgås, och kan syfta på något eller någon som befinner sig i ett begränsat utrymme mellan två andra (ofta större) saker eller personer.

Termen "sandwich" anses härstamma från John Montagu, 4:e earlen av Sandwich i Storbritannien. Han ska ha beställt kött stoppat mellan två bitar bröd, och sedan ska andra ha börjat beställa "samma som Sandwich". Det sägs att earlen gillade denna rätt för att den var lätt att äta samtidigt som han kunde fortsätta att spela kort, särskilt cribbage. Det ska ha varit då rätten populariserades i Storbritannien, år 1762. Han ska däremot inte ha varit först med idén. Britterna hämtade troligen inspiration från grekernas och turkarnas plockmaträtt mezetallrik, då olika pålägg och dippar läggs mellan och ovanpå bröd.

Det dröjde till 1815 innan sandwichar först sågs i en amerikansk kokbok. Konflikten mellan Storbritannien och USA i samband med amerikanska frihetskriget kan ha varit en bidragande orsak. En av de vanligaste sandwichvarianterna vid tiden innehöll varken skinka eller kalkonkött, utan tunga.

Ordet sandwich finns belagt i svenskan sedan 1871.

Källhänvisningar

Externa länkar

Smörgåsar
Reynaldo Hahn

Reynaldo Hahn, född 9 augusti 1874 i Caracas, Venezuela, död 28 januari 1947 i Paris, Frankrike, var en venezuelansk-fransk tonsättare, främst känd för sånger men han komponerade även för balett och opera, där hans mest kända är Ciboulette.

Biografi 
När Hahn var tre år flyttade han med familjen från Caracas till Paris. Vid musikkonservatoriet studerade han komposition för Jules Massenet  och Levignac. När han bara var 15 år uppmärksammades han av författaren Alphonse Daudet som bad Hahn att skriva musik till sin pjäs L'obstacle. I början av 1890-talet arbetade Hahn med sin första opera L'île du rêve, "en polynesisk idyll". Under denna period träffade han Marcel Proust för första gången. De två männen började snabbt en intensiv kärleksaffär, som efter några år utvecklades till en livslång nära vänskap. Proust skrev, "Allt jag någonsin har gjort har alltid varit tack vare Reynaldo". 

Hahn skrev musik för scenen samt ett större antal instrumental- och vokalkompositioner; särskilt märks hans sånger, "Chansons grises" och andra samlingar, varav många blev mycket populära.

Reynaldo Hahns mest kända verk är förmodligen operetten Ciboulette. Det var Robert de Flers, chefredaktör för tidskriften Le Figaro, som föreslog honom att komponera en opera och Hahn ägnade två år (1921-1922) åt att skriva musiken. Operan hade premiär den april 1923 på Théâtre des Variétés i Paris.

Hahn hade judisk börd varför han tillbringade andra världskriget i Monaco, men återvände till Paris 1945 där han blev chef för Parisoperan. Han dog 1947 i Paris vid en ålder av 72 år.

Noter 

Födda 1874
Avlidna 1947
Franska musiker
Venezuelanska musiker
Män
Räddningens öar

Räddningens öar (fransk originaltitel: Papillon) är en roman från 1969 med självbiografisk stomme av Henri Charrière. Romanen handlar om vistelser på, och flykter från, franska fängelser och straffkolonier. Charrières framställning bygger i grunden på hans egna erfarenheter som livstidsfånge i Franska Guyana men innehåller rikligt med både påhittade inslag och inslag från andra plagierade berättelser.

Den fristående fortsättningen till Räddningens öar, betitlad Revansch! (originaltitel Banco), är närmast att betrakta som en roman med mycket svag verklighetsanknytning. Till skillnad från vad som oftast påstås när boken diskuteras, rymde Charrière aldrig från Djävulsön, utan från Saint-Laurent-du-Maroni som ligger på fastlandet.

Papillon betyder fjäril på franska och Charrière hade det smeknamnet på grund av att han hade en tatuering av en fjäril på bröstet.

Räddningens öar är översatt till svenska av Kerstin Lind och Lars Erik Sundberg. Den finns även inspelad som ljudbok med Tore Bengtsson som inläsare/berättare.

Filmatiseringar 
Boken filmatiserades 1973 med bland andra Dustin Hoffman och Steve McQueen i rollerna, se Papillon (film).

En nyinspelning av 1973 års film kom 2018 med Charlie Hunnam och Rami Malek i rollerna som Henri "Papillon" Charrière och Louis Dega, se Papillon (film, 2018).

Se även 
 René Belbenoîts (1899–1959) bok Dry Guillotine, Fifteen Years Among The Living Dead (utgiven 1938 och även känd som I Escaped From Devil's Island) kan ha fungerat som inspiration för den person (Charrière eller annan) som skrev Papillon (Räddningens öar).
 Charles Brunier (1901–2007) – en person som år 2005, vid 104 års ålder, utgav sig för att vara den verklige Papillon.

Referenser

Vidare läsning 
 Räddningens öar, Henri Charrière, 

Franskspråkig litteratur
Självbiografier
Skönlitteratur 1969
Bastuba

Bastuban är det största av bleckblåsinstrumenten. Tubor är ofta stämda i B (Bess) men även F-, Ess- och C-tubor förekommer. Ess-tuban är vanligast i mässingorkestrar och är den vanligaste orkestertuban i Storbritannien.

Storlek
Bastuban är det största instrumentet i bleckblåsfamiljen. Den kan förekomma i flera olika storlekar och tonarter. Storleken anges ofta i fjärdedelar, till exempel 3/4, 4/4, 5/4 etcetera. Den största av de vedertagna storlekarna är 6/4. Dock finns det ingen gemensam standard mellan de olika fabrikaten, så 4/4-tubor kan vara olika stora beroende på tillverkare. De stora bess-tuborna kallas ofta kontrabastubor.

Tonart och användningsområde
Tubor förekommer stämda i olika grundtoner. Det finns (i storleksordning liten till stor) F-tuba, Ess-tuba, C-tuba och Bess-tuba. Valet av vilken tuba man spelar på görs ofta med hänsyn till i vilket sammanhang tuba ska användas i. Traditionerna varierar mellan olika delar av världen, men i Sverige är uppdelningen oftast enligt följande: de litet mindre F-tuborna spelas oftast i solosammanhang eller i mindre kammarmusiksammanhang, Ess-tubor spelas vanligen i mässingorkestrar och blåsorkester, C-tubor förekommer nästan uteslutande i professionella symfoniorkestersammanhang och bess-tubor är vanligast i mässing- och blåsorkester.

Nära släktingar
Varianter av tuban är helikonen och sousafonen. De är båda två tubor tillverkade för marscherande musiker och bärs på axeln. Helikonens ursprung är ur den europeiska militärmusiktraditionen, medan sousafonen konstruerades enligt specifikationer från den legendariska amerikanske marschkungen John Philip Sousa. Skillnaden mellan dessa två är att originalet helikonen projicerar ljudet åt sidan, medan Sousas modifikation ursprungligen projicerade det rakt uppåt, därav namnet raincatcher. Han ville att bastonerna skulle ligga som ett diffust moln över orkestern. Det framåtriktade klockstycket kom något senare.

Firande
Den 12 september 1835 tog Wilhelm Weiprech och Johann Moritz patent på ”Die Chromatische Bass-Tuba” (kromatisk bastuba) (Berlin, Preussiskt patent 19). Därför skulle det kunna sägas att bastuban har en födelsedag, vilket annars är ovanligt för musikinstrument.  

Sedan 1979 firas Den internationella tubadagen på den första fredagen i maj.

Referenser

Se även
 Tuba

Externa länkar
Tubadagens webbplats

Bleckblåsinstrument
Papillon

Papillon kan syfta på:

 Papillon - Räddningens öar – en roman från 1969 av Henri Charrière 
 Papillon (film) – amerikansk film från 1973
 Papillon (film, 2018) - amerikansk film från 2018, originaltitel Papillon
 Papillon (hundras) – två varianter av samma hundras från Belgien och Frankrike
 Papillon (sång) – en sång med musik av Hugo Alfvén och text av Gustaf Alexanderson (1889–1937)
Sousafon

Sousafon är ett basbleckblåsinstrument, liknande helikon men med framåtvänt klockstycke. Instrumentets utformning beror på att det är tillverkat för att kunna spelas i en marscherande orkester. Instrumentet har fått sitt namn efter den berömde kompositören och dirigenten John Philip Sousa. Sousafonen är stämd som bastuban; den kan vara stämd i E, B, F eller C. Sousafoner har, som andra bleckblåsinstrument, i normalfall tre ventiler; instrument med fyra ventiler är dock relativt vanligt förekommande (utom för Ess-sousafoner).

Bleckblåsinstrument
Gospel

Gospel är en kyrklig musikgenre, utvecklad i USA i församlingar vars flesta medlemmar var afroamerikaner. Sångerna framförs av körer, ofta vokalt eller med enkelt ackompanjemang av instrument som gitarr, hammondorgel, piano och trummor. De akustisk gitarrerna har dock alltmer bytts ut mot elgitarr. Genren är nära besläktad med spiritual och blues. Mycket av dagens pop och rock härstammar bland annat från gospel. Ordet gospel kommer från engelskans ord för evangelium. Gospelsånger har som regel kristen text och det kristna budskapet är nästintill alltid starkt framträdande.

En mycket framgångsrik gospelsångare och kompositör är Andraé Crouch. Elvis Presley gjorde flera white gospelinspelningar. Även Ray Charles och Aretha Franklin har gjort gospelmusik. Kända gospelgrupper är Edwin Hawkins Singers och Take 6. Modern gospel har tydliga influenser från soul, hip hop och r'n'b. Känd för sin moderna gospel i USA är Kirk Franklin och i Sverige Joakim Arenius och Praise Unit.

Stil 
Gospel består av stark sång (ofta med flitig användning av stämmor) och kristna texter. Viss gospelmusik är dock inte kristen, utan använder enbart dess "sound". Flera former av gospel byggs på körer, använder piano eller Hammondorgel, tamburin, trummor, elbas och elgitarr.

Urval av gospelmusiker

1900–1980 
 Caravans
 Julius Cheeks
 Chosen Gospel Singers
 James Cleveland
 Dixie Hummingbirds
 Thomas A. Dorsey
 Five Blind Boys of Alabama
 Five Blind Boys of Mississippi
 Aretha Franklin
 Mahalia Jackson
 Claude Jeeter
 Sallie Martin
 Sesational Nitingales
 Willie Mae Ford Smith
 Soul Stirrers 
 Swan Silvertones 
 Sister Rosetta Tharpe 
 Clara Ward

1980–nutid 
 Yolanda Adams
 Helen Bailey
 Kim Bureell
 Isaac Carree
 Shirley Ceaser
 The Clark Sisters
 Tasha Cobbs Leonard
 Todd Dulaney
 Travis Greene
 Fred Hammond
 Kirk Franklin
 Le'Andria Johnson
 MaryMary
 William McDowell
 Mighty Clouds of Joy
 VaShawn Mitchell
 J Moss
 Smokie Norful
 Joseph Pace II
 Marvin Sapp
 Clarlie Wilson
 The Winans
 BeBe Winans
 Cece Winans

Svenska gospelmusiker 
Huvudartikel: Svensk gospel
Bland svenska gospelsångare finns Carola Häggkvist, Cyndee Peters, Samuel Ljungblahd och Joakim Arenius. Kända svenska gospelkörer är till exempel Solid Gospel, Joybells, Tensta Gospel Choir med körledaren Cedwin Sandanam, Choralerna, Credokören, By Grace, Vasa Gospel samt Java Gospel.

Referenser

Se även 
Afroamerikansk musik
Soul
Gospel Music Association
Spiritual
Blues
Rhythm and blues
Doo wop

Afroamerikansk musik
Pierre Schaeffer

Pierre Schaeffer, född 14 augusti 1910 i Nancy, död 19 augusti 1995 i Aix-en-Provence, var en fransk tonsättare, radioingenjör och musikteoretiker, skapare av den s.k. konkreta musiken, där bandinspelningar av naturliga eller mekaniska ljud förvrängs och kombineras till en musikalisk form.

Källor 

Franska klassiska kompositörer
Män
Födda 1910
Avlidna 1995
Alumner från École polytechnique
Samuel Coleridge-Taylor

Denna artikel handlar om tonsättaren. För 1700-talspoeten, se Samuel Taylor Coleridge.

Samuel Coleridge-Taylor, född 15 augusti 1875 i Holborn, London, död 1 september 1912 i London, var en brittisk tonsättare. Coleridge-Taylors far var svart afrikan (från Sierra Leone), medan modern var vit engelska, en för samtiden pikant kombination. Härkomsten avspeglas i Samuel Coleridge-Taylors verk, där han sökt sammansmälta afrikanska stildrag och negro spirituals med europeisk konstmusik. 

Bland verken kan nämnas en nonett, en klarinettkvintett, en stråkkvartett, en symfoni (symfoni i a-moll, opus 8), en violinkonsert, kantaterna Hiawatha och Endymion's dream, samt oratoriet The atonement, operetten Dream lovers med mera.

Coleridge-Taylor upptogs 1890 i Royal College of Music i London, och där senare lärjunge till Charles Villiers Stanford. Han blev även lärare i fiolspel vid Royal college.

Noter

Externa länkar 
 

Brittiska kompositörer
Födda 1875
Avlidna 1912
Män
Antonio Salieri

Antonio Salieri, född 18 augusti 1750 i Legnago, provinsen Verona, död 7 maj 1825 i Wien, var en italiensk-österrikisk tonsättare. Salieri var mycket berömd under sin levnad, men blev sedan relativt bortglömd. Under senare delen av 1900-talet blev hans musik åter uppmärksammad, bland annat till följd av filmen Amadeus. Han var en erkänt duktig pedagog och var lärare till Ludwig van Beethoven, Franz Liszt, Johann Nepomuk Hummel och Simon Sechter.

Under slutet av 1700-talet skrev Salieri omkring 40 operor, men från 1804 ägnade han sig helt åt kyrklig musik.

Biografi

Salieri studerade först i Venedig bland annat för sin äldre bror, violinisten och kompositören Francesco Salieri, men kom redan som 16-åring till Wien, där han blev elev till Christoph Willibald Gluck. Salieri betraktades under en tid som Glucks arvtagare, då han anammade dennes stil på ett personligt sätt och särskilt då i operan Tarare, som hade premiär 1787 på Parisoperan. Som italienare skrev han det mesta av sin musik i italiensk bel canto, som var på modet i Wien i närmare hundra år. Han var en habil kompositör och god musiker och är numera väl representerad på moderna skivinspelningar. Som bäst är han i den franska Tarare och i ouvertyren till La grotta di trofonio i vilken han når upp till Mozarts nivå.  

Salieri spelade under lång tid en viktig roll i Wiens musikliv, och han fungerade i praktiken som hovkapellmästare vid det kejserliga hovet i inte mindre än 36 år (1788-1824).

I kulturen

Salieri är i vår tid mest känd genom Peter Schaffers scenpjäs och Milos Formans Oscarsbelönade film Amadeus, där Salieri (spelad av F. Murray Abraham) mer eller mindre direkt tar livet av Mozart. I filmen ställs geniet Mozart, vars samtid inte helt förmår uppskatta honom, mot den framgångsrike Salieri. Den senare förtärs av längtan att kunna skriva lika fantastisk musik som Mozart och kämpar hårt med att förstå varför Gud har givit denna gåva till den i Salieris ögon rätt infantile Mozart.

I verkligheten finns dock inga bevis för denna antagonism. De båda tonsättarna var snarare goda vänner och ingick i en grupp av kompositörsvänner. Salieri var mycket god vän med Haydn, som också var Mozarts gode vän, och med Beethoven.

Peter Schaffer stödjer sig härvid till viss del på Aleksandr Pusjkins Mozart och Salieri som i sin tur återgav ett rykte som uppstod kort efter Salieris död att denne skulle ha förgiftat Mozart. Det finns emellertid ingen som helst känd grund för ett sådant påstående. Framställningen i filmen bör snarare ses som ett uttryck för artistisk frihet för Schaffer och Forman.

Verklista
se Verklista för Antonio Salieri

Referenser

Externa länkar 

Teatro Salieri

Födda 1750
Avlidna 1825
Kyrkomusikkompositörer
Italienska operatonsättare
Italienska klassiska kompositörer
Klassiska kompositörer
Män
Italienska musiker under 1700-talet
Personer från provinsen Verona