kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Cesium

Cesium (IUPAC: Caesium) är ett mycket reaktivt grundämne med kemiskt tecken Cs och atomnummer 55. Det tillhör gruppen alkalimetaller.

Historia 
Cesium upptäcktes 1860 med hjälp av spektralanalys av de båda tyska kemisterna Gustav Kirchhoff och Robert Bunsen. Ämnet fick namn av latinets caesius, himmelsblå. Namnet syfter på de karakteristiska linjerna i spektrumet. Metalliskt cesium framställdes av Carl Setterberg år 1881.

Egenskaper 
Cesium är självantändligt i luft och reagerar mycket kraftigt med vatten. Den radioaktiva isotopen Cs-137 är en del av restprodukterna från kärnkraftverkens reaktorer.
 
Om cesium antänds i luft brinner den med en klar blå låga. Om cesium får kontakt med vatten sker emellertid en explosiv reaktion:
2Cs+2H2O →2CsOH+H2
varvid vätet reagerar med luftens syre och i sin tur blir till vatten i en kraftigt exoterm reaktion.

Förekomst och framställning 
Cesium förekommer i jordskorpan med ca 1 ppm. Några cesiumhaltiga mineral är pollucit och rhodizit. Den stabila isotopen Cs-133 är den vanligast naturliga förekommande. Cesium kan framställas genom reduktion av cesiumklorid med kalcium under reducerat tryck vid ca 750 °C.

Användning 
Den största användningen av cesium är i form av cesiumformiat, vilket används i borroljor inom oljeindustrin. Cesium används också som ljuskänslig beläggning i fotoceller, och cesiumföreningar ingår i vissa specialglas.

Cesiumbromid och cesiumjodid används i scintillationsdetektorer för mätning av radioaktiva sönderfall. Cesium används även i atomur, så kallade cesiumur, vilka använder resonansfrekvensen hos 133Cs som referenspunkt. Radioisotopen 137Cs har mycket liten praktisk användning.

Atomur 
Cesiumbaserade atomklockor använder elektromagnetiska övergångar i cesium-133 atomers hyperfinstruktur som referenspunkt. 

Den första cesiumklockan konstruerads av Louis Essen år 1955 vid National Physical Laboratory i Storbritannien. Cesiumklockor är exakta på cirka en sekund när, under en tidsrymd på några hundratals miljoner år. Ännu högre precision har under 2010-talet nåtts med hjälp av atomur baserade på strontium; då uppnås en exakthet på en sekund över cirka 15 miljarder år. 

Cesiumklockor reglerar tiden för mobiltelefoni och internet.

Källor 

 
Grundämnen
Barium

Barium, (av baryt, vari grundämnet upptäcktes, grekiska barys "tung") är ett grundämne som tillhör gruppen alkaliska jordartsmetaller. Barium är metalliskt ljust glänsande men anlöps snabbt i luft till grå eller svart färg. Barium angrips av vatten och bildar bariumhydroxid som löser sig i vattnet till alkalisk reaktion. Barium förekommer inte i naturen i metallisk form på grund av sin reaktivitet. Medelhalten i jordskorpan är 500 mg/kg.

Salter 
Bariumjonen kan bilda många salter. Bariumsulfat är praktiskt taget olösligt och används som kontrastmedel vid röntgenundersökningar. Bariumnitrat (Ba(NO3)2) är lättlösligt och används huvudsakligen i fyrverkerisatser för att ge grön lågfärg. I tomtebloss är oxidationsmedlet bariumnitrat. Nitratet är giftigt för människor varför tomtebloss är försedda med en varningstext.

Bariumjonen är giftig. Alla lösliga bariumsalter är giftiga. Giftverkan märks redan av små mängder. Bariumnitrat har använts i sorkgift. Bariumförgiftning påminner om arsenikförgiftning. Symtom är brännande känsla i munnen och magen, illamående, ökad saliv, hopdragningar i magsäcken, förlamningar i extremiteter och urinblåsa. De olösliga bariumsalterna såsom bariumsulfat är ofarliga. Natriumsulfat kan användas som motgift mot bariumsaltförgiftning då sulfatet bildar fällning med bariumjonerna. Bariumsulfat som mineral kallas baryt eller tungspat.

Historia 
Medeltidens alkemister kände till en del bariuminnehållande mineral. Stenar av baryt från Bologna i Italien kallades "Bolognastenar" och var populära hos alkemister och häxkonstnärer på grund av stenarnas förmåga att efter belysning avge ljus. Barytens förmåga till fosforescens beskrevs av Vincentius Casciarolus 1602. 

Carl Scheele konstaterade 1774 att baryt innehöll ett nytt grundämne skilt från kalcium, men lyckades inte renframställa barium utan endast bariumoxid. Den förste som framställde rent barium var Humphry Davy 1808.

Se även 
 Periodiska systemet

Källor 
 Bergmark, M. 1974. Farligt att förtära, inandas och beröra. En bok om gifter och förgiftningar. Del 2. Gifter på gott och ont. Prisma.
 Enghag, Per 2000. Jordens grundämnen och deras upptäckt. Byggstenar för marken och vattnet — Luften och livet s 257 ff. Industrilitteratur, .

Grundämnen
Lantan

Lantan är ett grundämne och en lantanoid, och tillhör de sällsynta jordartsmetallerna. Dessa metaller har en stor efterfrågan inom bland annat elektronikindustrin.

Historia
Lantan upptäcktes 1839 oberoende av varandra av svenskarna Axel Erdmann år 1839. och Carl Gustaf Mosander. Den senare isolerade lantanoxid ur ceria (oren ceriumoxid). Han fann att endast en del av den bildade oxiden kunde lösas i salpetersyra då han upphettade ceriumnitrat. Den lösliga oxiden kallade han lantana. År 1841 separerade han lantana i lantana och didymia (didym), varav den senare kom sedan han separerat ytterligare. Namnet kommer från grekiska lanthano, att ligga gömd.

Egenskaper
Lantan är en silvervit metall som är mjuk och plastisk och kan formas med kniv. Den saknar biologisk funktion och är obetydligt giftig.

Förekomst och framställning
Lantan förekommer i lantanoidmineral, t.ex. monazit, bastnäsit och cerit, och halten i jordskorpan är ca 40 ppm. Metallen kan framställas genom reduktion av vattenfri lantanklorid med litium.

Användning
Lantan används i vissa legeringar och värmebeständiga material. En blandning av lantan med olika lantanoider kallas mischmetall, vilken bl. a. används som gnistbildare i tänddon.

Källor 
  

Grundämnen
Sällsynta jordartsmetaller
Hafnium

Hafnium är ett silvergrått metalliskt grundämne med kemiskt tecken  Hf. Hafnium används i bland annat radiorör och glödlampor. Det återfinns i olika zirkoniummineral. Namnet kommer av Hafnia, som är det latinska namnet för Köpenhamn. 

Grundämnet upptäcktes där 1923 av Dirk Coster och George de Hevesy sedan Niels Bohr med utgångspunkt från sin atomteori 1922 hade förutsagt dess existens.

Användning 
Hafnium absorberar neutroner bra och används ibland i kärnkraftverk för att absorbera neutroner. Det kan också användas i legeringar med bland annat järn och titan.

Ett hafnium-baserat material är kandidat för en High-K-isolering som kommer att användas i framtida generationers processorer. High-K (kappa) = hög dielektrisk konstant (relativ permittivitet). 

Intel och IBM har forskat inom området och har funnit att hafnium-baserade material är bättre isolatorer än kiseldioxid, vilket gör att man kan producera chip som är snabbare, mindre och mer energisnåla. Intel har nu börjat tillverka 45-nanometersprocessorer med hafnium.

Framställning och förekomst 
Hafnium separeras från zirkonium (som har liknande egenskaper) genom vätske-vätske-extraktion.

I naturen förekommer hafnium i olika zirkoniummineral.

Källor 
 Bra Böckers lexikon, 1975

Noter 

Grundämnen
Rhenium

Rhenium är ett metalliskt grundämne som har kemiskt tecken Re och atomnumret 75. Rhenium är ganska sällsynt men erhålls ur slaggprodukter från molybden-framställning. Inom kemin räknas rhenium som en ädelmetall.

Egenskaper 
Rent rhenium är en hård, ljusgrå, glänsande metall som liknar platina. I kompaktform angrips den av luftens syre först vid temperaturer över 1 000 °C. I finfördelad form oxideras den redan vid rumstemperatur i luft.

Rhenium har den näst högsta kokpunkten (5 627 °C) av alla grundämnen efter volfram (5 927 °C). Rhenium har även den tredje högsta smältpunkten (3 186 °C) efter kol (3 422 °C) och volfram (3 407°C).

Historia 
Walter Noddack och Ida Tacke (blivande makarna Noddack) började år 1922 leta efter grundämnena nummer 43 (teknetium) och 75 (rhenium). Makarna Noddack utvann 1 mg oxid av det de trodde var grundämne nummer 75 ur platinamalm, och genom röntgenemissionspektroskopi hittade man linjer som tillhörde grundämne nummer 75. Sedan offentliggjorde makarna Noddack upptäckten av grundämne nummer 75 och kallade det rhenium efter landskapet Rhenlandet. År 1929 upptäckte man att rhenium fanns i en halt av 2–4 mg per kg i molybdenglans och därför kunde utvinnas ur slaggprodukter vid molybdenframställning.

Användning 
Det produceras cirka 20 ton rhenium per år (1995). Så stor mängd förbrukas dock inte, därmed läggs stora delar av produktionen i lager. Rhenium används främst i högtemperaturlegeringar till jetmotorer, raketdysor och liknande. Tillsammans med platina används det i bilkatalysatorer för att bli av med kväveoxider, kolmonoxid och aromatiska kolväten från avgaserna. På grund av rheniums höga temperaturbeständighet, elasticitet och mekaniska hållfasthet används det dessutom i termoelement, elektronrör, elektriska kontakter, glödtrådar, m. m.

Förekomst 
Rhenium finns i en medelhalt i jordskorpan av 4×10-4 ppm och i haven av 4×10-6. Rhenium förekommer vanligast tillsammans med molybden men även i platinamalm, columbit och gadolinit.

Framställning 
Rhenium framställs ur molybdenglans genom rostning av sulfiderna då molybden(VI)oxid (MoO3) och rhenium(VII)oxid (Re2O7) bildas. Sedan hettas oxidblandningen upp till 625 °C och sedan avgår rheniumoxiden som ånga och samlas upp.

Referenser

Noter

Källor 
 Per Enghag: Jordens grundämnen och deras upptäckt, del 1. Några viktiga teknikmetaller.  (2000, Industrilitteratur).

Grundämnen
Osmium

Osmium är ett metalliskt grundämne som tillhör gruppen tunga platinametaller. Det används som katalysator och i legeringar. Ämnet upptäcktes 1804 av den engelske kemisten Smithson Tennant.

Egenskaper och användning
Osmium har den högsta naturliga densiteten av alla grundämnen. Osmium är en spröd, extremt hård, blågrå metall. Bland annat på grund av sin stora hårdhet används metallen inom tekniken till exempelvis reservoarpennor och nålar för tonhuvud samt som katalysatorer och lageraxlar.

Osmium har fått sitt namn från grekiskans osmí som betyder "lukt". När osmium reagerar med syre i luften bildas osmiumtetroxid OsO4, som är giftig, illaluktande och frätande.

Förekomst
Osmium är sällsynt förekommande i naturen, men kan hittas naturligt legerat med iridium (s.k. iridosmium eller osmiridium) i flodsandsavlagringar i bl. a. Sydafrika, Uralregionen och Nordamerika.

Historia
År 1804 upptäckte en vetenskapsman i London, Smithson Tennant, grundämnet osmium.

Se även 
 Platinametaller
 Osmiumtetroxid

Referenser

Noter

Källor 
Bra Böckers lexikon, 1978.

Grundämnen
Platinametaller
Katalysatorer
Magnus Nilsson (kung)

Magnus Nilsson (danska: Magnus Nielsen), född omkring 1106–1107, död 4 juni 1134, var prins av Danmark och valdes till kung av götarna. Magnus var son till kung Niels och hans svenskfödda drottning Margareta (dotter till kung Inge den äldre). Gift med Rikissa av Polen, far till Knut V av Danmark. Av Snorre Sturlasson kallas han Magnus den starke.

Enligt Saxo Grammaticus valdes Magnus till kung av Sverige efter Inge den yngres död av götarna cirka 1125, men valet accepterades inte av svearna. De skall ha valt en egen kung, men denne skall ha dödats av götarna. Därefter skall Magnus ha accepterats som kung, men då var han upptagen av inbördeskrig i Danmark, och Sverker den äldre valdes till kung.

Magnus omnämns inte i Västgötalagens kungalängd, men där sägs att den av svearna valde Ragnvald Knaphövde dräptes av västgötarna när han var så övermodig att han red in i landskapet utan att först begära gisslan. Detta kan ha skett på hans eriksgata. Landskapet skall sedan ha styrts av lagmannen och landskapets hövdingar, tills Sverker valdes till kung. Att han inte nämns i kungalängden har gissats bero antingen på att han inte erkändes i Västergötland, eller att man skämdes över honom efter lönnmordet på Knut Lavard.

Detta kusinmord skall ha skett den 7 januari (därefter kallad Knutsdagen) 1131, varefter han enligt Saxo flydde till götarna. När han kallades hem av sin far utbröt inbördeskrig. Kejsar Lothar III kallade honom till sig, och vid ett riksmöte i Halberstadt 15 april 1134 avlade han länsed till kejsaren och kröntes. Knappt två månader senare, den 4 juni 1134, stupade han emellertid i slaget vid Foteviken mot Erik Emune vid Fotevik i Skåne.

Enligt Sven Aggesen skall han ha varit huvudet längre än andra män, och Roskildekrönikan kallar honom skön, stark, givmild och vis. Även Saxo, som fokuserar på honom som Knuts mördare, uttalar sin beundran för hans person i övrigt.

Enligt Olaus Magnus skall han ha kämpat mot dyrkan av Tor, och ohelgat Uppsala tempel.

Det finns ett av Rasmus Ludvigsson ditplacerat gravmonument felaktigt tillägnat kung Magnus i Vreta klosterkyrka, baserat på en förväxling med Magnus Henriksson. Vissa historiker håller det för sannolikt att Magnus Henriksson vilar någonstans inom klostrets område, men enligt Hans Gillingstam finns det inga belägg för att någon av dem ligger i Vreta. Sannolikt är det riddaren Magnus Bengtsson eller dennes sonson och namne som har sin familjegrav i koret där monumentet står.

Han gifte sig, troligen 1128, med Rikissa av Polen, dotter till hertig Boleslav III av Polen och Salomea av Berg. De hade sonen Knut, sedermera dansk kung.

Källor 

Magnus 1
Danska prinsar
Avsatta regenter 
Kungligheter som stupat i strid
Personer i Sverige under 1100-talet
Födda 1100-talet (decennium)
Avlidna 1134
Män
Förföljelse av hedningar
Knut V av Danmark

Knut Magnusson, på danska Knud 5., född omkring 1129, död 9 augusti 1157, var kung av Danmark 1146–1157. Han var son till Magnus Nilsson av Danmark och Rikissa av Polen.

Knut valdes 1147 till kung på Jylland, medan hans halvkusin Sven Grate korades till kung på Själland. Följden blev ett långvarigt inbördeskrig. Knut jagades 1150 till Sverige och 1151 till Sachsen, men fick ändå 1152 Själland till län genom tyske kejsarens medling. 

Efter en ny strid fördrevs Sven ur landet 1154 av Knut och Knut Lavards son Valdemar. De delade sedan makten. Till slut ingicks sommaren 1157 en förlikning, och riket delades i tre delar. Sven erhöll de skånska landskapen, Valdemar fick Jylland och Knut fick öarna. Den 9 augusti 1157 hade Sven de två andra kungarna till gäster i Roskilde, när han lät överfalla sina medtävlare. Knut dödades, i det som kallas blodsgillet i Roskilde, medan Valdemar lyckades rädda sig. 

Knut gifte sig 1156 med en dotter (i vissa texter kallad Helena) till kung Sverker den äldre av Sverige, som i sin tur hade gift om sig med Knuts mor, Rikissa, vilket innebar att Knuts mor också blev hans styvsvärmor.

Barn:
Nils den helige (med makan), död 1180 (hade utomäktenskapliga barn)
Valdemar av Slesvig (med frilla), 1157–1236, biskop (hade utomäktenskapliga barn)
Hildegard Knutsdotter (möjligen med frilla, levnadsår okända, ifrågasatt), gift med fursten Jaromar I av Rügen
En dotter som skall ha hetat Birgitta och varit gift med Bernhard III av Sachsen, finns dock inte med i trovärdiga källor.

Källor

Danmarks regenter
Födda 1129
Avlidna 1157
Män
Kungligheter som blivit mördade
Personer i Danmark under 1100-talet
Sverker den äldre

Sverker den äldre, mördad 25 december 1156, var kung av Sverige. Enligt Västgötalagens kungalängd, sammanställd omkring 1240, hette hans far Cornube och var från Östergötland.  Enligt isländska Langfeðgatal skall Sverkers far istället ha varit Erik Årsäll.

Sverker den äldre är den svenske kung som har gett namn åt Sverkerska ätten. Han erkändes som svearnas kung i början av 1130-talet samt även som götarnas från cirka 1134 och regerade till sin död 1156. Sverker var benägen att gifta sig med personer som gjorde hans bräckliga kungarike starkare och stabilare. Det ska till exempel ha funnits en tidigare hustru som enligt traditionen skall ha rymt från Sverker och kan ha varit mor till sonen Kol. 

Första kända makan var Ulvhild Håkansdotter av en norsk stormannaätt, änka efter Inge den yngre. Giftermålet med Ulvhild skapade starka band mellan Sverker och Norge och dessutom knöt han till sig Inge den yngres släkt. 

Senare var han gift med Rikissa av Polen. Giftermålet med Rikissa försäkrade honom om att bli accepterad som kung även i Västergötland. 

Sverkers och Ulvhilds namn återfinns i anknytning till grundandet av Sveriges äldsta cistercienserkloster. Detta upprättades år 1143 i Alvastra vid Ombergs fot på ett område, som Ulvhild fått i morgongåva av sin man. Enligt en tradition nedtecknad på 1700-talet ska Sverker ha uppfört nya Kaga kyrka på den plats där en äldre gravkyrka hade byggts av hans farfar eller av fadern Cornube. 

På 1150-talet skall Sverker ha råkat i krig med Danmark. Till lycka för Sverker lyckades smålänningarna slå ner den danske kungen Svens angrepp, och därmed vända konflikten till sådana grader att han fick sin styvson, den danske tronpredenten Knut, erkänd som danskarnas kung år 1154. 

Sverker den äldre skall ha blivit mördad av sina egna hirdmän (enligt ovannämnda kungalängd av sin hästesven) på väg till julottan i Västra Tollstads kyrka  år 1156. Han begravdes därefter i Alvastra kloster. Anstiftare till mordet var möjligen den danske prinsen och tronpretendenten Magnus Henriksson.

Barn
Olika moderna källor ger olika listor med barn till Sverker; de enda som tycks vara allmänt accepterade är Johan och Karl. Vem som skall ha varit moder till barnen varierar också. Följande barn anges dock i olika källor:
Johan 
dotter med okänt namn, möjligen Helena, som år 1156 gifte sig med kung Knut V av Danmark
Karl
Ingegerd
Sune Sik; uppgiften om honom kommer från en medeltida genealogi, men Natanael Beckman har föreslagit att det rör sig om en påhittad tradition kring en donator till Vreta Kloster. Andra historiker har ansett honom som historisk.
Burislev. Att han haft en son med detta namn anges i Valdemar Sejrs jordebok.
Kol. I de medeltida källor som finns anges han endast som son till Johan, men senare historiker har ändå antagit att han skulle ha varit son till Sverker.

Se även
Kung Sverkers grav

Källor

Sverkerska ätten
Avlidna 1156
Kungligheter som blivit mördade
Män
Sveriges regenter
Födda okänt år
Personer i Sverige under 1100-talet
Personer som blivit mördade i Sverige
Tallium

Tallium är ett grått metalliskt grundämne. Ämnet bildar giftiga salter, vilka bland annat används i insekts- och råttgift. Tallium är även ett cancerframkallande ämne.

Tallium upptäcktes 1861 av William Crookes. Ordet ”tallium” kommer av grekiska thallos 'grönt skott' (efter den gröna linjen i dess spektrum).

Egenskaper
I ren form är tallium en vitglänsande, i luft snabbt oxiderande, mjuk metall som ej reagerar med vatten, men lätt löses av till exempel etanol eller salpetersyra. Ämnet ger en grön färg om det förekommer i en låga och har därför felaktigt angetts som ingrediens i fyrverkerirecept. Ämnet är helt doft- och smaklöst, vilket gjort att det har använts av säkerhetstjänster under kalla kriget.

Tallium är ett spårämne i djur och växter. Trots detta är både metallen och dess föreningar starkt giftiga. Redan några milligram kan leda till allvarliga förgiftningar med symptom som håravfall, syn-, nerv- och tillväxtrubbningar, psykiska störningar med mera.

Förekomst och användning
Tallium förekommer endast sparsamt i jordskorpan och uppträder ofta tillsammans med zink, koppar, bly och järn. Tekniskt utvinns det bland annat ur rökgångs- och kammaravlagringar från svavelsyratillverkning.

Tallium har endast begränsad praktisk betydelse. Det används bland annat för tillverkning av optiskt specialglas samt korrosions- och deformationsbeständiga blylegeringar. Dess föreningar används huvudsakligen som bekämpningsmedel mot gnagare, svamp etcetera.

Tallium sänker kvicksilvers fryspunkt och har därför använts som tillsats i termometrar för låg temperatur.

Källor
 

Grundämnen
Cancerframkallande ämnen
Blot-Sven

Blot-Sven, död cirka 1087, var enligt en kungalängd från 1200-talet kung över svearna omkring mitten av 1080-talet. "Blot-Sven" kan möjligen snarare än ett personnamn med epitet ha varit en beskrivning: 'sven som blotade'.

Biografi
Enligt Hervararsagans kungalängd var han bror till Inge den äldres hustru, Maer (som dock inte behöver vara ett personnamn utan kan avse en mö, eller i detta fall en kvinnlig släkting), och sålunda Inges svåger. 

År 1084 var Inge kung och drivande i kristnandet och ville avskaffa riksblotet som hölls hos svearna. Svearna var övervägande kristna, vilket runstenarna visar, men starkt skeptiska till att låta kristendomen ersätta riksblotet där det var gammal tradition att kungen skulle blota på alltinget, vilket Inge vägrade. Tinget i Gamla Uppsala beslutade då att han skulle avsättas om han inte blotade. Enligt traditionen steg då hans svåger Sven fram och sade sig vara beredd att "uppehålla bloten" om han fick bli kung, vilket tinget accepterade. Han kallades då för Blot-Sven. 

Tre år senare, cirka 1087, återkom Inge till Uppsala från Västergötland, där han eventuellt fortsatte att regera. Med sig hade han en mindre härstyrka som satte eld på Blot-Svens kungsgård. När Sven försökte fly ska Inge ha dräpt honom.

Forskning
Enligt en teori av forskaren Adolf Schück ska han ha varit samma person som kung Håkan Röde.

En hög (RAÄ Tillinge 33:3) på östra sidan av Sagån vid Östanbro (mellan Enköping och Västerås) har pekats ut som Blot-Svens.

Barn
Möjligen med kung Stenkils dotter Helena Stenkilsdotter:
 Erik Årsäll, troligen ohistorisk kung av Sverige ca 1087–1088 (delade riket med Inge den äldre) och enligt Langfeðgatal far till Sverker den äldre
 Cecilia Svensdotter, möjligen hustru till Jedvard Bonde och mor till Erik den helige
 Ulf jarl, Karl Sverkerssons jarl

Referenser

Vidare läsning

Externa länkar
 Blot-Sven, Erik Årsäll och Kol på tacitus.nu

Avlidna 1087
Sveriges regenter
Män
Födda 1000-talet
Personer i Sverige under 1000-talet
Förföljelse av hedningar
Blota

Blota kan vara:
 Blot, fornnordisk offerrit
 Błota, Polen, en ort i Polen
 Det sorbiska namnet på Spreewald