kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Nederländernas riksvapen

Nederländernas stora riksvapen (nederländska: Grote Rijkswapen) utgörs av monarkens, kung Willem-Alexanders, personliga vapen med husets Nassau lejon som sitt främsta märke. Lilla riksvapnet är en variant av det stora vapnet, men återges utan baldakin och ibland även utan sköldhållare.

Blasonering  
På blått fält med gyllene biljetter ett upprättstående lejon i guld med röd beväring, krönt med en gyllene tretungad krona, i högra ramen ett uppåtriktat svärd i silver med hjalt i guld, i vänstra ramen ett pilknippe om sju silverpilar med gyllene spetsar och sammanbundna med ett gyllene band.

Krönt med (nederländsk) kungakrona, stödd av två upprättstående gyllene lejon med röd beväring, under skölden på blått band valspråket ”Je maintiendrai” [ungefär: jag upprätthåller eller jag står fast] i guld, alltihop på hermelinfordrat rött vapentäcke guldkantat och återigen krönt med samma kungakrona.

Historia 
Nederländerna regeras idag av en gren av huset Nassau, vars vapen har kunnat spåras tillbaka till 1250-talet. Lejonet hör till huset Nassau, medan devisen under vapnet hänger samman med grenen Oraniens vapen. De sju pilarna hör samman med den nederländska republiken av från Spanien fria provinser, vilka var sju till antalet.

Den nuvarande versionen av riksvapnet fastställdes av drottning Wilhelmina 1907 och bekräftades av drottning Juliana 1980, men är i huvudsak oförändrad sedan 1815.

Referenser

Noter 

Riksvapen i Europa
Heraldiska vapen med lejon
Heraldiska vapen med kronor
Heraldiska vapen med vapenmantlar
Heraldiska vapen med svärd
Heraldiska vapen med pilar
Nederländernas nationalsymboler
Waal

Waal är en cirka 84 km lång flodarm i Nederländerna. Waal är Rhens södra mynningsarm, och har ett större vattenflöde än Nederrijn. Den största staden vid floden är Nijmegen. Längre nedströms ligger Tiel och Zaltbommel.

Se även 

Vattendrag i Nederländerna
Rhens avrinningsområde

zh:瓦尔 (德国)
Vaal

Vaal är en cirka 1 240 kilometer lång flod i Sydafrika. Den är Oranjeflodens största biflod. Den rinner upp i Drakensberg i Mpumalanga, öster om Johannesburg. Den flyter sedan mot sydväst till mynningen i Oranjefloden vid Kimberley i Norra Kapprovinsen. Den utgör gränsen mellan Mpumalanga, Gauteng och Nordvästprovinsen i norr och Fristaten i söder, och har gett namn åt den historiska sydafrikanska provinsen Transvaal ("på andra sidan Vaal").

Föroreningar 
Floden är regelbundet förorenad i sin övre del, och detta påverkar användarna nedströms. Under 2019 var  reningsverket i Standerton ur funktion och orsakade stora föroreningsproblem. För att hjälpa användare nedströms måste rent vatten pumpas ut i floden för att späda ut dess höga saltnivåer och därmed slösades en stor mängd av denna knappa resurs bort.

Referenser

Externa länkar 

Vattendrag i Sydafrika
Oranjeflodens avrinningsområde
Charlies änglar

Charlies änglar (Charlie's Angels), är en amerikansk TV-serie (1976–1981) om tre kvinnliga privatdetektiver, spelade först av Jaclyn Smith, Kate Jackson och Farrah Fawcett-Majors, där sedan Cheryl Ladd, i rollen som Fawcetts syster ersätter henne efter ett år, och där Shelley Hack sedan ersätter Jackson. Slutligen kom även Tanya Roberts in i serien. Rollen som Bosley spelas av David Doyle. Änglarnas uppdragsgivare Charlie, som bara är med som röst, spelas av John Forsythe.

Serien såldes, trots sina okomplicerade och överromantiserade manus, till många länder, och går fortfarande i repris. Sommaren 2004 gick serien nattetid på TV3. En förklaring till seriens framgång kan ha varit just det faktum att tre mycket attraktiva kvinnor spelade huvudrollerna i en TV-genre som tidigare dominerats av karaktärer som Cannon och Columbo. Ett annat karakteristikum för Charlie's Angels var att handlingen ofta bestod av att "Änglarna" infiltrerade mindre brottssyndikat, företag med korrupt ledning eller skurkars kärleksliv.

2000 och 2003 kom två framgångsrika (om än inte kritikerrosade) långfilmer baserade på serien med Drew Barrymore, Cameron Diaz och Lucy Liu som de tre änglarna. I den andra filmen medverkade Jaclyn Smith i en cameoroll.

Rollista (i urval)

Filmerna 
 2000 – Charlies änglar
 2003 – Charlies änglar – Utan hämningar

Källor

Externa länkar 
 Charlies änglar på Internet Movie Database

TV-seriestarter 1976
TV-serieavslutningar 1981
Los Angeles i fiktion
Sony Pictures Television
TV-program i American Broadcasting Company
Amerikanska TV-serier från 1970-talet
Amerikanska TV-serier från 1980-talet
Engelskspråkiga TV-serier
Joseph-Marie Vien

Joseph-Marie Vien, född den 17 juli 1716 i Montpellier, död den 27 mars 1809 i Paris, var en fransk målare. Han var gift med Marie-Thérèse Reboul.

Han hade i sin ungdom anställning hos en kartritare och vid en fajansfabrik, var sedan elev för en målare vid namn Giral i fyra år, målade porträtt, kom 1740 till Paris, fick inträde i konstakademins skola och vann Rompriset 1743. I Rom stannade han till 1750. I opposition mot tidssmaken hade han börjat predika återvändande till naturen och antiken, vilket inte behagade de styrande vid akademin. Men 1751 blev han dock agreerad, och 1754 blev han professor och fick en mängd lärjungar. 

År 1775 blev han direktör för franska akademin i Rom och begav sig dit, åtföljd av flera lärjungar, bland dem David. I Rom, där han vistades till 1781, anordnade han årliga utställningar av elevernas arbeten. Återkommen till Frankrike, blev han 1789 "premier peintre de sa majesté", men under revolutionen blev han fängslad, miste tjänst och lön och undslapp giljotinen endast för att han varit Davids lärare. Han arbetade dock fortfarande och vann 1796, vid 80 års ålder, pris i en offentlig tävling.

Han var verksam ännu året före sin död. Vien målade huvudsakligen klassiska ämnen, såväl heroiska som idylliska: Dædalus och Icarus (1754), Insomnad eremit (1750), Amurer lekande med svanar och duvor (1758) och S:t Germain och S:t Vincent (1755) i Louvre. För övrigt kan nämnas S:t Denis predikar (i kyrkan S:t Roche), Priamos avreser till grekiska kriget, Minerva, Anakreon, Nymf, Försäljare av kärleksgudar (efter en gammal fresk i Rom) samt porträtt. Bland hans elever återfinns David, Regnault, Vincent och svensken Wertmüller. Själv berömde sig Vien för att han var den förste som i sin ateljé införde studium efter levande modell.

Källor

Externa länkar 

Franska professorer
Ledamöter av Académie des beaux-arts
Franska målare under 1700-talet
Personer från Montpellier
Födda 1716
Avlidna 1809
Män
Horatiernas ed

Horatiernas ed är en berömd målning, utförd 1784 av den franske målaren Jacques-Louis David. Den är utställd på Louvren i Paris.

Konstverket innebar nyklassicismens genombrott i Frankrike. Den visar en händelse ur Roms tidiga historia, enligt vilken kriget mot staden Alba Longa avgjordes genom en kamp mellan horatie- och curiatiebröderna. Här svär de tre horatierna att offra sina liv för sitt land. Den ende som överlever bataljen är en av de tre horatierna, som på hemväg får se sin syster Camilla gråtande vid vägkanten. Hon sörjer sin trolovade, en av de tre stupade curiatierna. Han dödar då henne; David hyllar således romersk patriotism på bekostnad av den enskilda individen.

Källor

Externa länkar

Målningar på Louvren
Målningar från 1700-talet
Målningar av Jacques-Louis David
Målningar med motiv från Romerska riket
Jean-Honoré Fragonard

Jean-Honoré Fragonard, född 5 april 1732 i Grasse, Frankrike, död 22 augusti 1806 i Paris, var en fransk målare och tecknare under rokokoepoken. Han var kusin till Honoré Fragonard, gift med Marie-Anne Fragonard sedan 1769 och far till Alexandre-Évariste Fragonard.

Asteroiden 8235 Fragonard är uppkallad efter honom.

Biografi 
Jean-Honoré Fragonard kom som 18-åring i lära hos Chardin och blev senare elev till Boucher, vilken 1752 hjälpte honom att få Rompriset. År 1756 reste Fragonard till Italien, där han studerade Giovanni Battista Tiepolo och andra neapolitanska konstnärer men särskilt ägnade sig åt landskapsstudier i Roms omgivningar. Hans rödkritteckningar från Tivoli är framstående och visar på en modern konstuppfattning. Hösten 1761 var han åter i Paris. Efter utställandet av historiemålningen Översteprästen Coresus offrar sig för att rädda Callirrhoe 1765 antogs han vid målarakademin. De förhoppningar som allmänt hystes, att Fragonard skulle ägna sig åt måleri i den stora stilen, infriades ej. Istället ägnade sig Fragonard åt landskaps- och genremåleri, gärna med erotiska motiv. Fragonard utsågs 1793 till chef för Musée des Arts, nuvarande Louvren.

Både som målare och tecknare var Fragonard mycket effektiv. Fragonard målade med stor skicklighet och skiftande maner och teknik. Han är mest känd för sina målningar av förälskade par i trädgårdar, till exempel Gungan och Överraskningen, samt små incidenter vid hemliga kärleksmöten, till exempel Den stulna kyssen. I de flesta av Fragonards målningar, däribland ”Musiktävlingen”, ”Flörten” och ”Kärlekens framsteg”, gestaltar han kvinnor med nonchalanta uttryck, iförda eleganta klänningar samt omgivna av män och änglar, ofta i en grönskande miljö. Verken uttrycker lust, kärlek och kvinnornas känslomässiga makt över männen.

Fragonards främsta förebilder var 1600-talsmålare som Rembrandt och Rubens samt Boucher och Tiepolo. I de flesta av Bouchers målningar står kvinnan i centrum, precis som i åtskilliga av Fragonards bilder. Måhända blev Fragonard influerad av Bouchers sätt att måla och gestalta kvinnans position i förhållande till mannens. Fragonard är representerad vid bland annat Göteborgs konstmuseum.

Verk i urval 
 Gungan (1767)
 Överraskningen (1771-1772)
 Den stulna kyssen (1787-1789)

Källor 
 Levey, Michael, Rococo to Revolution: major trends in eighteenth-century painting. London: Thames & Hudson 1992.

Noter

Fördjupningslitteratur 
 Milam, Jennifer Dawn, Fragonard's Playful Paintings: visual games in Rococo art. Manchester: Manchester University Press 2006. 
 Sheriff, Mary D., Fragonard: Art and Eroticism. Chicago: University of Chicago Press 1990.

Externa länkar 

 

Födda 1732
Avlidna 1806
Män
Franska målare
Rokokomålare
Representerade vid Göteborgs konstmuseum
Jean-Baptiste-Siméon Chardin

Jean-Baptiste-Siméon Chardin, född 2 november 1699 i Paris, död 6 december 1779 i Paris, var en fransk målare, mästare på stilleben och genrebilder.

Biografi 
Chardin var lärjunge till Pierre-Jacques Cazes, Nöel-Nicolas Coypel och Jean-Baptiste van Loo. Chardins blygsamma läggning, personliga stil och valet av motiv från medelklassens vardagsliv försenade hans succé i Bouchers och Fragonards Frankrike, men 1728 utställde han två stilleben i nederländsk stil, Le buffet och Le raie (båda nu på Louvren), och blev tack vare dessa målningar invald i Franska konstakademien. Omkring 1733 övergick han till genrebilder såsom La mère laborieuse och La pourvoyeuse som genom gravörernas försorg blev populära.

När 1700-talets hovkonst inte längre var populär, steg Chardins popularitet. De enkla kompositionerna, de ensamma gestalterna i form av köksflickor i arbete eller barn försjunkna i sina lekar, påverkade målare som på 1800-talet målade vardagsmotiv. Manet influerades starkt av den lugna klarheten i Chardins stilleben, liksom Courbet hade påverkats före honom.

På Nationalmuseum i Stockholm är han representerad med ett flertal målningar. Louvren har ett 30-tal av hans verk.

Bilder

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Lund 1930.

Noter

Externa länkar 

 
 

Franska genremålare
Stillebenmålare
Rokokomålare
Ledamöter av Académie des beaux-arts
Franska målare under 1700-talet
Konstnärer från Paris
Födda 1699
Avlidna 1779
Män
Svensk uppslagsbok
Representerade vid Nationalmuseum
Representerade vid Louvren
Domenichino

Domenichino, egentligen Domenico Zampieri, född 21 oktober 1581 i Bologna, död 6 april 1641 i Neapel, var en italiensk målare, verksam i Rom.

Biografi
Domenichino var först elev till Denis Calvaert och senare Annibale Carracci. Som medhjälpare till dessa arbetade han efter 1602 med dekorerandet av Palazzo Farnese i Rom. Här mottog han snart självständiga uppdrag och utförde fresker i flera romerska kyrkor samt i Villa Belvedere vid Frascati. Omkring 1620 tillkom hans främsta arbeten på detta område; framställningar i San Luigi dei Francesi och i Santa Maria in Trastevere där han visar sig som en betydande monumentalkonstnär. Den grandiosa freskcykeln i Sant'Andrea della Valle har ansetts som en av barockens främsta dekorativa verk. I detta arbete märks särskilt de fyra evangelisterna under kupolen. 

I motsats till Pietro da Cortona och hans krets strävade Domenichino efter klarhet, lugn och jämvikt i sina tavlor. I sina oljemålningar arbetade han med stiliseringar av naturen i stora, rena linjer, något som fick betydelse för den framtida konsten, och influerade bland andra Nicolas Poussin. Domenichino var i Rom den ledande företrädaren för Bolognaskolan, men visar samtidigt i sina religiösa bilder, såsom den kända Hieronymus kommunion (1614 i Vatikanens pinakotek) sitt oberoende av skolan. Av hans mytologiska motiv märks främst den 1621 målade Dianas jakt i Villa Borghese. Som porträttör var Domenichino inte minst betydande. Från 1621 var han även Vatikanens arkitekt. Han kallades 1631 till Neapel; hans där tillkomna fresker visar dock en avmattning ur konstnärligt hänseende.

Bilder

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Externa länkar

 

Personer från Bologna
Födda 1581
Avlidna 1641
Bolognesiska målare
Italienska arkitekter under 1600-talet
Män
Italienska målare under 1600-talet
Amédée Ozenfant

Amédée Ozenfant, född den 15 april 1886 i Saint-Quentin, död den 4 maj 1966 i Cannes, var en fransk målare och konstteoretiker.

Biografi 
Amédée Ozenfant föddes i en borgerlig familj och utbildades på dominikanska högskolan i Saint-Sébastien. Efter avslutad utbildning återvände han till Saint-Quentin och började måla akvarell och pastell.

År 1907 skrev han in sig vid Académie de la Palette, där han studerade under Jacques Émile Blanche. Han blev där vän med Roger de La Fresnaye och André Dunoyer de Segonzac, som var hans studiekamrater. År 1908 började han ställa ut på Salon de la Société Nationale des Beaux-Arts, för att två år senare ha utställning på Salon d'Automne.

Mellan 1909 och 1913 reste han runt i Ryssland, Italien, Belgien och Nederländerna, och deltog i föreläsningar vid Collège de France i Paris. Under första världskriget grundade han, i samarbete med Guillaume Apollinaire (och blev redaktör för) tidskriften L'Élan i Paris, vilken kommit att förknippas med dadaismen och där hans teorier om en konstens purism började utvecklas.

Ozenfant träffade den schweiziska arkitekten och målaren Karl-Edouard Jeanneret (Le Corbusier) 1917. Tillsammans lade de fram en puristisk teori i boken Après le cubisme. Utgivningen sammanföll med den första puristiska utställningen på Galerie Thomas i Paris 1917. Här visade Ozenfant upp sina verk.

Med utgångspunkt i kubismen målade de strängt förenklade stilleben, koncentrerade på föremålens grundform. I sitt senare än mer förenklade måleri ägnade sig Ozenfant åt himlakropparnas rörelser och andra ljussensationer.
 
Ozenfant undervisade under 1920-talet tillsammans med Fernand Léger på Académie Moderne i Paris, en skola som hade många svenska elever. Han fortsatte samarbeta i olika skrifter med Le Corbusier.

År 1938 flyttade Amédée Ozenfant till New York där han skapade ett eget utbildningssäte. Ozenfant School of Fine Arts var i drift från 1939 till 1955. Ozenfant blev amerikansk medborgare 1944. Han undervisade och föreläste mycket runt om i USA fram till 1955, då han återvände till Frankrike. Här stannade han under resten av sitt liv och dog i Cannes 1966.

Representerad på följande museer
Eremitaget, Walker Art Center, Skissernas museum, Moderna museet, Museum of Modern Art, National Gallery of Victoria, Art Institute of Chicago, Guggenheimmuseet, Philadelphia Museum of Art, San Francisco Museum of Modern Art, Tate Modern, Hirshhorn Museum and Sculpture Garden, National Gallery of Art, Centre Pompidou, Yale University Art Gallery, Museum of Fine Arts, Boston, Museo Reina Sofía, National Gallery of Australia och * Kunstmuseum Basel.

Tidskrift 
 L'Élan, 10 nr (Paris: 1915- 1917) Online (International Dada Archive)

Källor

Bra Böckers lexikon, 1978

Noter

Externa länkar

Artcyclopedia
Konst av Amédéé Ozenfant
Böcker av och om Amédée Ozenfant på svenska bibliotek. libris.kb.se

Franska målare under 1900-talet
Kubism
Purism
Representerade vid Moderna museet
Representerade vid Museum of Modern Art
Födda 1886
Avlidna 1966
Män
Wifredo Lam

Wifredo Lam, född 2 december 1902 i Sagua La Grande, död 11 september 1982 i Paris, var en kubansk målare. 

Lam tog starka intryck av Picasso och surrealismen, men han hade sin utgångspunkt i afrikansk skulptur och folkkonst.

Lam bodde under många år i Paris tillsammans med sin svenskfödda hustru Lou Laurin-Lam. De fick tre söner tillsammans. Lam finns representerad vid bland annat Nationalmuseum i Stockholm.

Referenser

Noter 

Representerade vid Nationalmuseum
Kubanska konstnärer
Födda 1902
Avlidna 1982
Män
Rachel Ruysch

Rachel Ruysch, född 3 juni 1664 i Amsterdam, död 12 augusti 1750 på samma ort, var en nederländsk målare av stilleben och blomsterstycken.

Ruysch var dotter till konstnären Frederik Ruysch. Hon var lärjunge till Willem van Aelst och gifte sig 1693 med porträttmålaren Juriaen Pool. Under större delen av sitt liv var hon bosatt i Amsterdam, men hon tycks 1701 ha vistats i Haag, eftersom hon och hennes man detta år skrevs in i stadens målargille, och 1708 utnämndes hon av kurfurst Johan Vilhelm till hovmålare och vistades därefter i Düsseldorf fram till 1716, då hon återvände till hemstaden. Hon fortsatte arbeta ännu efter sin åttioårsdag.

Ruyschs målningar, särskilt hennes blomsterstycken, är mästerverk i sitt slag och har alltid skattats högt. Hon utpenslade sirligt inte bara blommor och frukter, utan även de insekter som kryper på eller svärmar kring dem. Hon är representerad på en lång rad europeiska museer. Inte alla tavlor som går under hennes namn är dock utförda av henne. Man började tidigt avlägsna Simon Verelsts signatur från hans tavlor och ersätta den med hennes, eftersom den med Ruysch konstnärligt besläktade Verelsts verk inte var lika värdefulla.

Källor

Externa länkar 

Födda 1664
Avlidna 1750
Nederländska målare under 1600-talet
Kvinnor
Konstnärer från Amsterdam
Nederländska målare under 1700-talet
Plautilla Bricci

Plautilla Bricci, född 13 augusti 1616 i Rom, död efter 1690, var en italiensk målare, skulptör och arkitekt. 

Ett av hennes få bevarade verk är ett sidokapell, Cappella di San Luigi, i kyrkan San Luigi dei Francesi i Rom.

Källor
 Pericoli Ridolfini, Cecilia, San Luigi dei Francesi – Roma. Bologna: Poligrafici Editoriale 1983.
 Tylenda, Joseph N., The Pilgrim's Guide to Rome's Principal Churches. Collegeville, Minnesota: The Liturgical Press 1993. 
 ”Plautilla Bricci: First Woman Known to Practice Architecture” (.pdf-fil)

Italienska barockarkitekter
Italienska barockmålare
Italienska barockskulptörer
Konstnärer från Rom
Födda 1616
Avlidna okänt år
Kvinnor
Einsatzgruppenrättegången

Einsatzgruppenrättegången, officiellt benämnd The United States of America vs. Otto Ohlendorf, et. al., var en krigsförbrytarrättegång som ägde rum i Nürnberg mellan den 29 september 1947 och den 10 april 1948. 

Tjugofyra höga SS-officerare verksamma inom de fyra nazistiska Einsatzgruppen stod åtalade för krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten samt för att ha varit medlemmar i kriminella organisationer, som till exempel Gestapo och Sicherheitsdienst. 

Domare var Michael A. Musmanno (huvuddomare), John J. Speight och Richard D. Dixon. Benjamin B. Ferencz var åklagare.

Flera dödsdomar följde, bland annat mot Paul Blobel och Otto Ohlendorf. Avrättningarna verkställdes dock inte förrän den 8 juni 1951.

Åtalade

Se även 
 Kommissarieordern

Referenser

Webbkällor

Tryckta källor 
 

Nürnbergrättegångarna
Förintelsen
Tyska kriminalfall
Luigi Russolo

Luigi Carlo Filippo Russolo, född 30 april 1885 i Portogruaro, död 4 februari 1947 i Laveno-Mombello, var en italiensk målare, musikinstrumentmakare och kompositör, anhängare av futurismen.

Biografi 
I mars 1913 publicerade Luigi Russolo Oljudens konst () som kom att ses som det faktiska manifestet för futuristisk musik. I manifestet proklamerar Russolo för amatörens och den oskolades rättighet och skyldighet att skapa musik eftersom denne inte tyngs av traditionen. 

Russolo började konstruera oljudsmaskiner (it. intonarumori) tillsammans med målaren Ugo Piatti. Dessa maskiner skulle producera stadens och det moderna samhällets oljud genom att man vevade på en vev. Apparaterna såg oftast ut som stora lådor med en vev och en stor tratt och med en spak kunde man justera tonhöjden på oljudet. Han konstruerade olika maskiner som kunde skapa olika former av oljud som exempelvis scoppiatore, crepitatore, ronzatore och stropicciatore och han komponerade de tre verken Risveglio di una Citta (Uppvaknandet av en stad), Convegno d'aeroplani e d'automobili (Mötet mellan flygplanet och bilen) och Comiendo en la terraza del hotel. Den första konserten med dessa oljudsmaskiner skedde den 21 april 1914 på Teatro dal Verme i Milano.

Inga av oljudsmaskinerna överlevde andra världskriget och mycket få notationer eller inspelningar finns kvar. Den enda inspelning från denna tid som finns bevarad där oljudsmaskiner används är två verk av Luigi Russolos äldre bror Antonio Russolo, Corale och Serenata som gavs ut 1924 av Societa Nazionale del Grammofono.

En kompositör som inte brukar klassificeras som futurist men som umgicks med kretsen var Igor Stravinskij. Trots manifestens propagerande för oljud och byggandet av oljudsmaskiner är övervägande delen av de stycken, där antingen inspelningar eller partitur finns kvar, pianostycken. För sin tid var dessa stycken nog så nydanande med improviserade partier etc men man kan också höra inspiration från exempelvis Claude Debussy och Erik Satie och många av futuristernas musikstycken låter idag inte alls lika revolutionära som texterna som skrevs om musiken och kompositörens roll i samhället.

1977 rekonstruerades fem oljudsmaskiner för Biennalen i Venedig och Performa Festival (New York). Den holländske Ljudkonstnären Wessel Westerveld har också byggt ett antal rekonstruktioner.

Referenser

Externa länkar
 Russolo, Luigi Carlo Filippo. Dizionario Biografico degli Italiani 

Födda 1885
Avlidna 1947
Italienska konstnärer
Italienska kompositörer
Män