Tempus

Tempus, tempora eller tidsform (latin för "tid") är ett  lingvistiskt begrepp för att beskriva tidsförhållandet mellan en händelse och den språkliga informationen om den.  Bland världens språk representeras sådana tidsförhållanden på olika sätt. Det kan uttryckas med hjälp av   grammatiska böjningar av  verbet, grammatisk tempus, eller av att fria  morfem i språket markerar tidsförhållandet till händelsen. Att tempus markeras av fria morfem är det vanligaste sättet.

Tempus i svenska språket
I modern svenska finns fem grundläggande tempus: 
 Presens (enkelt tempus, t.ex. gör) för att uttrycka nutid.
 Preteritum (enkelt tempus, på svenska även kallat imperfekt, t.ex. gjorde) för att uttrycka dåtid.
 Perfekt (sammansatt tempus, t.ex. har gjort), främst för att uttrycka fullbordade händelser.
 Pluskvamperfekt (sammansatt tempus, t.ex. hade gjort), främst för att uttrycka fullbordade händelser med utgångspunkt från ett tillfälle i det förflutna.
 Futurum (sammansatt tempus, t.ex. ska göra/kommer att göra), för att beskriva sådant som ännu inte inträffat.

För att beskriva framtida händelser används ofta presens, särskilt i vardagligt tal. Exempel: "på tisdag åker jag till Malmö" (även "på tisdag ska jag åka till Malmö").

För att uttrycka händelser i framtiden används i svenskan inget särskilt futurum-tempus, utan de ovan nämnda samt infinitivformer används i olika sammansatta konstruktioner, ofta tillsammans med hjälpverb som ska eller kommer att (ex. på måndag ska jag göra det, på måndag gör jag det, på måndag har jag gjort det). 

Svenskans konstruktioner för att tala om framtiden i det förflutna kallas futurum preteriti (t.ex. när du ringde skulle jag just göra det), konstruktioner för det förflutna i framtiden kallas futurum exaktum (t.ex. när vi ses på måndag har jag gjort det) och konstruktioner för det förflutna i förhållande till framtiden i det förflutna kallas futurum exaktum preteriti (t.ex. i fredags lovade du att du skulle ha gjort det när vi sågs på måndagen). De olika tempusformerna samverkar alltså så att man har möjligheten att berätta om händelser ordnade på en tidsaxel.

Uppdelning på tidsaxlar

Ett sätt att göra tempus mer begripligt är att dela upp det i olika tidsaxlar i nu eller då beroende på vilken referenspunkt en händelse har sett från talaren. Nutidsystemet är en oavslutad tidpunkt, medan dåtidsystemet är avslutad, enligt följande mönster:

Generella tempus

Logiskt kan man se tempuskonstruktionerna som sammansättningar av olika komplexitet. På den primära nivån befinner sig betraktaren  tidsmässigt i nutid (grammatisk nutid)  och betraktar nutid , dåtid  eller framtid . På den sekundära befinner betraktaren sig tidsmässigt i antingen dåtid  eller framtid . På den tertiära nivån positionerar betraktaren sig i förhållande till positionen på den  sekundära.

Grammatisk tid 
Med grammatisk tid  ska förstås den tid som rent språkligt används. Den behöver inte nödvändigtvis stämma med "verklig" tid . Ett exempel på detta är historisk presens  som språkligt (grammatiskt) är presens, men inte reellt eftersom det skildrar något som redan ägt rum. För att helt generalisera tabellen ovan får  substitueras med  där  markerar skillnaden mellan grammatisk och reell tid.

Exempel

Se även
Andra kategorier för verbböjning är verbkongruens, aspekt, modus och diates.

Referenser