kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Enångers kyrka

Enångers kyrka tillhör Enånger-Njutångers församling. Kyrkan ligger i samhället Enånger i sydligaste delen av Hudiksvalls kommun.

Kyrkobyggnaden 
Kyrkan uppfördes under åren 1847 till 1854. Men först år 1858 ägde invigningen rum. År 1879 den 27 april eldhärjades kyrkan av vådeld, då gnistor från en värmeledningsugn antände yttertaket som var av spån, så att bara yttermurarna stod kvar. Kyrkan återuppbyggdes, men den fasta inredningen fick nytillverkas. Arbetet med återuppbyggnaden startade på hösten 1879 efter ritningar av slottsintendenten Ernst Jacobsson. Ett plåttak lades på de kvarvarande murarna. Hösten 1880 hade det inre av kyrkbyggnaden fått sina innerväggar avputsade, ett nytt valv inlagt och målat i en skön färgton. Golvet var helt färdigt, en läktare med bröstvärn uppsatt. Uppsättning av predikstol och insättning av altarring och altarbord var på gång. Tornet, som blev mer skadat än kyrkmurarna, fick starka järnförbindningar på olika ställen. Alla skador var reparerade och valv över dörrar och fönster uppmurade med tegel och cement. Alla bjälklager blev inlagda. Spiran fick ett förgyllt kors av järn vilket tillverkats av Jäderberg & Comp., Söderhamn. Spiran blev klädd med bräder för att därefter bekläs med kopparplåt. I tornet skulle ett tornur, byggt av erkände Fredrik Wilhelm Tornberg i Stockholm, sättas i. Det var samma tornur som Tornberg visade upp på Parisutställningen 1878 och fick pris för.

Inventarier 
 Dopfunten kommer från gamla kyrkan och tillverkades av kalksten på 1200-talet.
 Altartavlan målades 1900 av C. G. Holmgren.

Orgel
1857 byggde Daniel Björkstrand, Alfta en orgel med 22 stämmor.
Den nuvarande orgeln byggdes 1880 av Anders Victor Lundahl, Malmö och är en mekanisk orgel på 20 stämmor med barkermaskin och slejflådor. Tonomfånget är på 54/27. Fasaden är från 1880. 7 koppel jämte Crescendolåda. Diminuendo för 2:a manualen. Kopplingar verkställs genom pneumatisk maskin till 1:a manualen som ger mjuk och behaglig touch. Manualklaveren ligger i stol av furu med ramar av mahogny samt innehåller 54 toners omfång vardera. Registraturen ligger i jämnhöjd med manualerna och går lätt och tyst med porslinsknappar med inbrända namn och fottal. Stämning verkställs genom stämslitser på metallskivorna vilket är en ny uppfinning för längre hållbarhet. 5 tubbälgar driver orgeln. Framsidan är i Götisk stil med ornament i vitt och guld. Orgeln avsynades och godkändes 12 oktober 1880 av Musikdirektör Anders Bedinger från Hudiksvall.

Kororgel
1987 byggde Johannes Menzel Orgelbyggeri AB, Härnösand en mekanisk kororgel med slejflådor. Orgeln har ett tonomfång på 56/30.

Galleri

Se även 
 Enångers gamla kyrka
 Enånger

Källor

Tryckta källor

Webbkällor

Noter

Kyrkobyggnader i Uppsala stift
Kyrkobyggnader i Hudiksvalls kommun
Kyrkobyggnader invigda 1858
Bränder 1879
Kyrkbränder i Sverige
1858 i Sverige
Njutångers kyrka

Njutångers kyrka är en kyrkobyggnad belägen i Njutånger, Hudiksvalls kommun. Den är församlingskyrka i Enånger-Njutångers församling i Uppsala stift och tillhör Svenska kyrkan.

Kyrkobyggnaden 
Någon gång på 1100-talet eller 1200-talet uppfördes en kyrka av gråsten och denna utgör långhuset i nuvarande kyrkobyggnad. Under senare delen av medeltiden, troligen på 1400-talet, utvidgades koret och fick samma bredd som långhuset. Vid samma tid byggde man troligen till även sakristia i nordost och vapenhus i sydväst. På innertakets ribbvalv från senmedeltiden finns kalkmålningar från 1500-talets första hälft som kalkades över 1705, men åter togs fram 1928. Vid 1600-talets slut satte man upp "bruksläktaren", troligen avsedd för familjen som drev Iggesunds bruk. Brukspatron Isac Breant skulle sedan mellan 1704 och 1705 hyra in murarmästare från Stockholm för att genomföra reparationer, förstora fönstren och montera ned bruksläktaren och istället ersätta den med en ny läktare i väst.

Inventarier 
 Dopfunten är kyrkans äldsta inventarium och tillverkades av gotländsk kalksten på 1200-talet.
 Predikstolen är i senbarock och tillverkades i Stockholm under 1700-talet.

Orgel
1885 köptes en orgel med 4 stämmor av Johan Petter Åberg, Vassmolösa eller Andreas Åbergh, Karlskrona.
1912 byggdes en orgel av Erik Henrik Eriksson, Gävle med 10 stämmor, två manualer och pedal.
1953 byggdes en orgel av Olof Hammarberg, Göteborg. 1990 renoverades orgeln av Lindegrens Orgelbyggeri AB, Göteborg.
2015 byggdes den nuvarande orgeln av Helmut Lutz, Budapest. Orgeln har 24 stämmor fördelade på två manualer och pedal.

Bilder

Se även 
 Njutånger socken

Referenser 
 Blennå, Inga & Eriksson, Katarina (1962-); Schakt vid Njutångers kyrka - antikvarisk schaktkontroll - Njutångers socken, Hälsingland, 2004, Länsmuseet Gävleborg, Gävle, 2004

Vidare läsning

Externa länkar 

 Webbplats: Njutångers kyrka - Enånger-Njutångers församling (svenskakyrkan.se)

 

Kyrkobyggnader i Uppsala stift
Kyrkobyggnader i Hudiksvalls kommun
Kubisk zirkonia

Kubisk zirkonia är en form av zirkoniumdioxid, ZrO2 med kubisk kristallsymmetri. Materialet kallas ibland missvisande för Cubic zircon (eller med liknande stavningsvarianter). Zirkon är ett silikatmineral medan zirkonia är ett oxidmaterial. Vid rumstemperatur är den stabila kristallstrukturen monoklin, över 1170 °C en tetragonal struktur men över 2370 °C är en kubisk kristallstruktur stabil. Det kubiska stabilitetsområdet kan utvidgas neråt genom tillsats av magnesium-, kalcium- eller yttriumoxid. Materialet har stark ljusbrytning (n=2,15-2,18 och stark dispersion (0,058-0,065) och liknar diamant (n=2,42, dispersion = 0,044) och används i smycken med förkortningen cz. Den mest påtagliga skillnaden med diamant är att materialet har mycket lägre värmeledningsförmåga än diamant, något som man kan känna mot läpparna. Utöver som smyckestensmaterial kan yttriumstabiliserad zirkonia fungera som fastelektrolyt i lambdasonder för syrmätning eller elektrolyt i högtemperaturbränsleceller.

Ämnet är inte identisk med silikatmineralet zirkon.

Referenser

Noter 

Eldfasta material
Ädelstenar
Margot Kidder

Margaret Ruth "Margot" Kidder, född 17 oktober 1948 i Yellowknife i Northwest Territories, Kanada, död 13 maj 2018 i Livingston i Montana, var en kanadensisk-amerikansk skådespelare och aktivist. Kidder slog igenom 1978 i rollen som Lois Lane i Superman – The Movie, med Christopher Reeve som Stålmannen. Hon har även medverkat i Brian De Palmas thriller Djävulens blodsband (1973), slasherfilmen Black Christmas – Stilla natt, blodiga natt (1974) och dramat Tid för hjältar (1975), med Robert Redford. Kidder spelade också Kathy Lutz i skräckfilmen Huset som Gud glömde (1979). Under 2000-talet gjorde hon flera gästroller i TV-serier, däribland i Smallville, Brothers & Sisters och The L Word. 2015 vann hon en Emmy Award för sin insats i barnprogrammet R.L. Stine's The Haunting Hour.

Kidder gjorde filmdebut 1969. Hon är mest känd för rollen som Stålmannens flickvän Lois Lane i Superman - The Movie (1978) och dess uppföljare Superman II - Äventyret fortsätter (1980), Stålmannen går på en krypto-nit (1983) samt Stålmannen i kamp för freden (1987).

Hon medverkade även i en del skräckfilmer, såsom Black Christmas – Stilla natt, blodiga natt (1974) och Huset som Gud glömde (1979).

Kidder led av bipolärt syndrom och blev uppmärksammad i media när hon 1996 hittades av polis i någons trädgård, med avrakat hår och hävdade att hon var förföljd. Hon blev senare inlagd för psykiatrisk vård.

Filmografi i urval 

1972 – Banacek (gästroll i TV-serie, avsnittet "A Million the Hard Way")

 1974 – Black Christmas – Stilla natt, blodiga natt

1976 – Krona eller klave (gästroll i TV-serie)

1985 – The Hitchhiker (TV-serie)
 (TV-film)

Källor

Noter

Externa länkar 

Kvinnor
Födda 1948
Kanadensiska skådespelare
Kanadensiska röstskådespelare
Avlidna 2018
Personer från Northwest Territories
Eric Adams (musiker)

Louis Marullo, mer känd under artistnamnet Eric Adams, född 12 juli 1954 i Auburn, New York, är en amerikansk musiker. Han är sångare i heavy metalbandet Manowar sedan 1980. Ända sedan han började i Manowar har han tagit hand om bandets ekonomi. Hans artistnamn är en kombination av hans båda söner, Eric och Adam.

En av hans största bedrifter var att sjunga arian Nessun dorma från Giacomo Puccinis opera Turandot, som hyllning till de italienska fansen. Senare spela han också in den till albumet Warriors of the World.

Adams är känd för att under spelningar kunnat hålla skrik, i mycket högt tonläge, i 40 sekunder.

Han är dessutom en god bågskytt, och har tillsammans med Chester Moore släppt DVD:n Wild Life and Wild Times.

Eric Adams har kallats för "mannen med lungor av läder".

Referenser

Externa länkar

Manowars officiella webbplats

Amerikanska sångare
Musiker från delstaten New York
Personer från Auburn, New York
Födda 1954
Levande personer
Män
Fågelvik (herrgård)

Fågelvik, ibland stavat Fogelvik, är en herrgård i Tryserums socken i Valdemarsviks kommun, Småland (Östergötlands län).

Den nuvarande herrgårdsanläggningen som är belägen på en holme i Östersjön uppfördes på 1770-talet. Dess medeltida föregångare är känd sedan 1300-talet och förstördes under Dackefejden (1542–43).

Fågelviks första kända ägare var fru Margareta Sunesdotter (Båt), en syster till den bekante Erengisle jarl och änka efter lagmannen i Tiohärad, riddaren Ulf Abjörnsson (Sparre av Tofta). Godset ärvdes 1429 av hennes styvsons dotterson, Karl Knutsson (Bonde). Han tycks ha gett bort Fågelvik till sin dotter Kristina omedelbart efter hennes bröllop (1446) med riddaren Erik Eriksson, stamfader för svenska ätten Gyllenstierna, i vars ägo Fågelvik blev kvar till början av 1700-talet, då det genom greve Nils Gyllenstiernas dotters giftermål (1711) med greve Arvid Horn överfördes till ätten Horn af Kanckas.

1812 såldes Fågelvik till kammarherre Carl Henrik Posse. Han lät anlägga en ostfabrik införde växelundervisning vid godsets skola och förbättrade jordbruksmetoder med mera. Carl Henrik Posses bror Arvid var gift med Christine Bonaparte, som 1819 besökte Fågelvik och där väckte uppmärksamhet genom sitt säregna beteende. Efter Carl Henrik Posses död 1823 ärvde hans hustru Adine de Bréant Fågelvik. Hon gav sig dock av från Sverige och återvände till Frankrike, varifrån hon vid sin död testamenterade herrgården till Carl Henriks yngste bror, generalmajor Claes Fredrik Posse. Hans änka grevinnan Vilhelmina Posse sålde Fågelvik 1851 till dåvarande kronprinsen Karl (XV), som 1855 avyttrade det till friherre Anders Koskull. Från 1857 tillhörde det friherre Karl Raab och dennes son. 1905 inköptes det av grosshandlaren Gustaf Andersson i Örebro.
Efter att under en längre tid 1910–1981 ha ägts inom släkten Lybeck ägs Fågelvik i avstyckat skick, omfattande huvudbyggnad, park och trädgård, numera (2008) av familjen Mannfalk. Jordegendomen ägs (2008) av familjen Hopkins.

Resterna efter den medeltida borgen som omgavs av vallgravar kan fortfarande ses vid en uppgrundad vik vid Gloet, en och en halv kilometer söder om den nuvarande herrgården. Den brändes ned i samband med Dackefejden och återuppbyggdes då på sin nuvarande plats. Vid inloppet anlades en skans till skydd för herrgården, Wammerskans eller Stjärneskans på Stjärnö kalv. När Nils Gyllenstierna blev greve beslutade han sig för att uppföra en ny ståtligare herrgård. Ritningarna utarbetades av stadsbyggmästaren i Bremen A. Dreyer och 1719 stod den färdig. Kapellet var möjligen färdigställt först på 1730-talet.

Den nuvarande herrgården från 1770-talet byggdes förmodligen efter ritningar av Carl Hårleman, reviderade av Jean Eric Rehn. Huvudbyggnaden består av två våningar med två par envåningsflyglar. Huvudbyggnaden har kvar den ursprungliga inredningen i flera rum. Fågelvik blev byggnadsminne 1983.

På godset bodde på 1700-talet spelmannen Andreas Dahlgren.

Referenser

Noter

Externa länkar
 
  

Herrgårdar i Småland
Byggnader och anläggningar i Valdemarsviks kommun
Byggnadsminnen i Östergötlands län
Byggnader ritade av Carl Hårleman
Saint Lawrenceviken

Saint Lawrenceviken (, ) är ett randhav i västra Atlanten. Det ligger vid Saint Lawrenceflodens mynning mellan Newfoundland och New Brunswick i östra Kanada.

Saint Lawrenceviken gränsar till provinserna Québec, New Brunswick, Prince Edward Island och Newfoundland och Labrador. Det är världens största estuarium, och täcker en yta på cirka 155 000 km². Saint Lawrenceviken utgör utloppet på det stora vattensystem som inkluderar Saint Lawrencefloden och Stora sjöarna. Saint Lawrencefloden når viken via Jacques Cartiersundet, mellan Anticostiöns norra kust och regionen Côte-Nord på Labradorhalvöns sydkust, samt genom Honguedosundet, mellan Anticostiöns sydkust och Gaspéhalvön. I viken ligger, förutom Anticostiön, Îles de la Madeleine och Prince Edward Island. Mellan Saint Lawrenceviken och Atlanten ligger Newfoundland och Kap Bretonön (Nova Scotia).

Saint Lawrenceviken utmynnar i Atlanten via Belle Isle-sundet, mellan Newfoundland och Labrador och Cabotsundet, mellan Newfoundland och Kap Bretonön. Vattenflödet genom Cansosundet, mellan halvön Nova Scotia och Kap Bretonön spärras sedan 1955 av landförbindelsen Canso Causeway. Förutom Saint Lawrencefloden finns ett stort antal mindre tillflöden, bland annat Miramichifloden, Natashquanfloden, Ristigouchefloden, Margareefloden och Humberfloden. Tillförseln av färskvatten underlättar isbildning, vilket medför att sjöfarten vintertid upprätthålls med hjälp av isbrytare. Längs Saint Lawrencevikens kuster ligger Baie des Chaleurs, Miramichibukten, Saint Georgebukten, Bay of Islands och Northumberlandsundet. Det första kända mötet mellan europeiska utforskare och den amerikanska ursprungsbefolkningen skedde den 7 juli 1534.

De många skeppsvraken kring Saint Paulön nordost om Kap Bretonön har givit ön epitetet "vikens kyrkogård" ("Graveyard of the Gulf"). Bonaventureön vid Gaspéhalvöns östra ände, Île Brion ("Brionön") och Rochers-aux-Oiseaux ("Fågelklipporna") nordost om Îles de la Madeleine är viktiga naturreservat för flyttfåglar som övervakas av den kanadensiska naturskyddsmyndigheten, Canadian Wildlife Service. Kanada har också avsatt flera nationalparker kring Saint Lawrenceviken, bland annat Forillon vid Gaspés östra ände, Prince Edward Island på öns norra sida, Kouchibouguac på New Brunswicks nordostkust, Kap Bretons högland på öns norra spets, Gros Morne på Newfoundlands västkust samt de omkring 40 öarna i Archipel-de-Mingan vid Côte-Nords kust.

Se även 
 Nordamerika

Referenser

Externa länkar 

Kanadas geografi
Atlanten
Joey DeMaio

Joey DeMaio, född 6 mars 1954, i Auburn, New York, är en amerikansk basist av italiensk härkomst. DeMaio var en barndomsvän till sångaren Eric Adams. Han är medlem och främsta låtskrivare i heavy metal-bandet Manowar, som han grundade 1980 tillsammans med Ross "the Boss" Friedman.

DeMaio arbetade som pyrotekniker för Black Sabbath under deras Heaven and Hell-turné, och träffade där Friedman som spelade i ett band som var förband till Black Sabbath. 

År 2006 blev han, kort efter att ha grundat skivbolaget Magic Circle Music, manager för det italienska power metal-bandet Rhapsody of Fire. Efter en legal strid 2007 bytte dock Rhapsody of Fire skivbolag till Nuclear Blast. Numera är Joey DeMaio producent åt bandet HolyHell.

Referenser

Externa länkar
Manowars officiella webbplats

Födda 1954
Italienska musiker
Amerikanska basister
Män
Levande personer
Personer från Auburn, New York
Musiker från delstaten New York
Briljant

För fågelsläktet Heliodoxa, se briljanter

Briljant är en vanligt förekommande slipning för diamanter och andra ädelstenar.

Fullslipad briljant 

En briljant som är fullslipad har 58 fasetter om bordet och underdelens spetsfasett (kuletten) räknas. I dagligt tal säger man dock oftast att slipningen består av 56 fasetter. Fasetterna är fördelade med en större överst (bord eller taffel), 32 fasetter på överdelen och 24 på underdelen samt kuletten. Kuletten är den lilla plana ytan vid basen av en gammalslipad briljant. Numera har briljanterna ingen kulett utan är spetsiga. Även rondisten, som åtskiljer briljantens över- och underdel, fasetteras ibland.

Värde 
Värdet på en briljantslipad diamant beror förutom på vikten, färgen och renheten betydligt av slipningens kvalitet men främst på dess proportioner. Diamantens briljans är starkt beroende av slipproportionerna. 

Spillet vid en briljantslipning varierar från som lägst 30 % till som mest 70 % och beror främst på utgångsmaterialet och rådiamantens varierande kristallisering. Slipkostnaden på en briljantslipad diamant överstiger sällan 5 % av dess slutliga pris.

Externa länkar 
Diamantgradering.se

Ädelstenar
Diamanter

pl:Szlif brylantowy
ru:Бриллиантовая огранка
Allt är bara du, du, du

Allt är bara du, du, du är ett studioalbum av den svenska sångaren Magnus Carlson, känd från Weeping Willows. Albumet släpptes 2001.

Gästmusiker är bland annat Joakim Thåström, Mick Jones från The Clash, Timo Räisänen och Håkan Hellström.

Låtlista
"Genom natten" - 3:58
"Det värsta av allt" - 4:28
"Va med mig" - 4:30
"Sagoland" - 4:21
"Repig 7′ singel" - 5:00
"Ta orden ur min mun" - 4:26
"Vacker främling" - 4:14
"Nu skiner solen på oss" - 4:36
"Du är så rädd" - 4:06
"Som fossil" - 4:11
"Vacker värld" - 3:40

Medverkande Musiker 
 Bas – Timo Lundgren 
 Trummor – Fredrik Sandsten 
 Gitarrer – Daniel Levin, Ian Person, Johan Forsman (låt: 1, 7, 9), Mick Jones (låt: 6, 7, 8, 9), Joakim Thåström (låt: 3, 6) 
 Keyboards: Henryk Lipp 
 Mastered Av: Henryk Lipp, John Davis (4) 
 Mixad Av: Cameron Craig, Henryk Lipp 
 Producent– Henryk Lipp 
 Scratches: Joe Attard (låt: 11)

Musikalbum 2001
Svenska musikalbum
Ross the Boss

Ross Friedman, född 3 januari 1954 i Bronx, New York, även känd som Ross the Boss och Ross Funicello, är en amerikansk gitarrist, känd som originalmedlem i punkrockbandet The Dictators och heavy metal-bandet Manowar, som han bildade tillsammans med Joey DeMaio. Han har även bland annat varit med i det franska bandet Shakin' Street. Under namnet Ross the Boss har han gett ut album som New Metal Leader 2008 och Hailstorm 2010.

Diskografi (i urval)

Med The Dictators 
 The Dictators Go Girl Crazy! (1975)
 Manifest Destiny (1977)
 Bloodbrothers (1978)
 Fuck 'Em If They Can't Take A Joke (1981)
 New York City (1998)
 DFFD (2001)
 ¡Viva Dictators! (2005)
 Everyday is Saturday (2007)

Med Manowar 
 Battle Hymns (1982)
 Into Glory Ride (1983)
 Hail to England (1984)
 Sign of the Hammer (1984)
 Fighting the World (1987)
 Kings of Metal (1988)

Som Ross the Boss 
Album
 New Metal Leader (2008)
 Hailstorm (2010)
 By Blood Sworn (2018)
 Born of Fire (2020)

Singlar
 "Blood of My Enemies" (2017)
 "Denied by the Cross" (2020)
 "Maiden of Shadows" (2020)

Referenser

Externa länkar 

Officiell webbplats (Ross the Boss)

Födda 1954
Amerikanska rockgitarrister
Amerikanska metalgitarrister
Män
Levande personer
Musiker från New York
Underton (musik)

En underton är en musikteoretisk term. I en del musikteoretiska arbeten har det antagits att på samma sätt som en grundton har övertoner, skulle den också ha undertoner. Medan det finns flera praktiska sätt att frambringa och mäta övertonerna hos verkliga instrument, är det mycket svårt att frambringa undertoner. Undertoner är därför inte allmänt accepterade som ett fysikaliskt fenomen, utan kvarstår som en teoretiskt koncept. 

Följden av undertoner kan ses som en inversion av följden av övertoner. 

Om grundtonen har frekvensen , kan frekvensen för den n:te deltonen i serien av övertoner,  bestämmas genom  

Frekvensen för den n:te deltonen i serien av undertonen ges istället av  

Resultatet blir följande: Tvåstrukna c (c2) har c2, c1, f, c, Ass, F, D, C (etc.) som 1:a, 2:a, 3:e, 4:e, 5:e, 6:e, 7:e, 8:e (etc.) delton. Om man slår an dessa samtidigt blir tvåstrukna c enligt teorin accentuerad. Detta ackord brukar traditionellt kallas för f-moll (med tillagd sext). Enligt teorin om undertoner borde grundtonen dock vara c. Att kalla ackordet c-moll skulle emellertid bli svårt, eftersom man under så stor del av musikhistorien har kallat ackordet för f-moll, och dessutom sett f som grundton.

En tillämpning kan vara att den plagala kadensen "C-dur / f-moll / C-dur" skulle kunna förklaras som en växling mellan grundtonen c:s övertoner / undertoner / övertoner.

En svensk företrädare för teorin är Sven E. Svensson, som skrivit en harmonilära där detta framgår.

Se även
Delton
Grundton
Undertonserien

Referenser

Toner, stämning och intonation
Harmonik
De tre

För filmen från 1936, se De tre (film).

De tre är en samling av tio sånger för tenor, baryton och bas komponerade av Gunnar Wennerberg, och utgivna år 1851.

Triorna komponerades före Wennerbergs mer kända duetter Gluntarne, men utgavs strax efter dessa. De studentikosa sångerna i samlingen handlar om tre uppsalastudenter, samt deras öden och äventyr i Uppsala under 1840-talet.

Bakgrund
Wennerberg skrev De tre åren 1846–1847 för sig själv (baryton), Otto Beronius (bas) och huvudsakligen "Pylen", Johan Stenberg (tenor). Den tidigare tenoren i trion, Daniel Hwasser, lämnade Uppsala år 1847. I manuskriptet benämns de tre "Mineur", "Miltopé" och "Hübenette". En förebild till De tre kan ha varit dryckestriorna Agander, Pagander och Winberg av Edouard du Puy (1818), som Wennerberg hört redan som gymnasist vid Katedralskolan i Skara. De mest sjungna sångerna i samlingen var på 1960-talet Daniel och Pirum.

Innehåll
Släpp in oss! 
Pirum 
Daniel 
Vive hodie! (latin: lev idag!)
Såd'na kan de vara 
Ett äventyr 
Buketten 
Här skall valsas! 
Gräl och väl 
Den är inte bättre den

Källor
Gunnar Wennerberg i Nordisk familjebok, sidan 1157, 1921
Gunnar Wennerbergs De Tre - Förord, 1962

Fotnoter

Se även
Juvenalerna
Nio serenader

Externa länkar
Sångtexterna på Open Library – Smärre dikter (1885) sid 128–171
Originalnoterna på Musik- och teaterbiblioteket
Teckning av John Arsenius på Uppsala universitetsbibliotek: den ursprungliga trion, från vänster: Beronius, Wennerberg, Hwasser

Svenska sånger
Tretal
Sånger skrivna av Gunnar Wennerberg
Scott Columbus

Walter Scott Columbus, född 10 november 1956, död 4 april 2011, var mest känd för att ha varit trummis i heavy metalbandet Manowar. Columbus ersatte bandets andra trummis, Donnie Hamzik, i början av 1983 inför inspelningen av albumet Into Glory Ride. 

Under en kort period i början av 1990-talet tvingades han att lämna bandet, då hans son blev allvarligt sjuk. Under den tiden ersattes Columbus av "Rhino" (Kenny Earl Edwards), men Columbus kom tillbaka i lagom tid till att spela trummor på Louder Than Hell (1996). Columbus lämnade återigen Manowar 2010 och ersattes av Manowars tidigare trummis Donnie Hamzik.

Manowars officiella biografi hävdar att Columbus spelade trummor med sådan kraft, att normala trumset gick sönder. Därför skapades hans "Drums of Doom", tillverkade i rostfritt stål istället för i mer konventionellt trä.

Diskografi (urval) 
Studioalbum med Manowar

Källor

Externa länkar 

Födda 1956
Avlidna 2011
Amerikanska metaltrummisar
Män