kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
76

76 (LXXVI) var ett skottår som började en måndag i den julianska kalendern.

Händelser

Okänt datum 
 Sedan Linus har avlidit väljs Anacletus I till påve (detta år eller 79).
 Nuvarande Wales annekteras av romarna.
 Den kinesiska Handynastins Jianchu-era inleds.
 Den kinesiske historikern Ban Gu utvecklar en teori om universums ursprung.

Födda 
 24 januari – Hadrianus, romersk kejsare 117–138

Avlidna 
 Linus, påve sedan 64 eller 67 (död detta år eller 79)

Externa länkar
117

117 (CXVII) var ett normalår som började en torsdag i den julianska kalendern.

Händelser

Augusti 
 9 augusti – Kejsar Trajanus dör och lämnar det Romerska riket, vid sin maximala utbredning, till Hadrianus, som tar över som kejsare.

Okänt datum 
 Trajanus underkuvar ett judiskt uppror, men blir sedan allvarligt sjuk och överlämnar befälet i öster till Hadrianus. På sin dödsbädd adopterar Trajanus Hadrianus och utser honom till sin efterträdare.
 Hadrianus är spanjor precis som Trajanus och är tillika en duglig officer, som har gjort en lysande karriär. Han är en mycket kultiverad man, som under sin tid som kejsare insätter en civil regering och ger upp sin företrädares erövringspolitik, för att konsolidera riket.
 Hadrianus återlämnar stora delar av Mesopotamien till parterna som en del av ett fredsavtal.
 Pantheon i Rom börjar byggas.
 Johannes I blir den sjunde biskopen av Jerusalem.
 Sedan Alexander I har avlidit väljs Sixtus I till påve (detta år eller 115, 116 eller 119).

Födda

Avlidna 
 9 augusti – Trajanus, romersk kejsare sedan 98 (sjukdom)
 Publius Cornelius Tacitus, romersk historiker (död omkring detta år)

Externa länkar
Demofon

I grekisk mytologi förekommer två kungar med namnet Demofon: den mest omtalade var kung i Eleusis och den andre i Aten.

Demofon i Eleusis
Demofon var son till kung Keleos och drottning Metaneira i Eleusis. De tog med stor gästfrihet emot gudinnan Demeter när hon förklädd till den gamla kvinnan Doso sökte efter sin dotter. Demeter tog hand om deras två barn varav Demofon var ett. Han var dödligt sjuk men tillfrisknande omedelbart när Demeter andades på honom. Av tacksamhet mot kungaparets gästfrihet ville hon därefter göra honom odödlig genom att varje natt bränna bort hans mänskliga defekter i familjens härd, men stoppades av en förfasad mor.

Demofon i Aten
Den Demofon som var kung i Aten förekommer i Euripides' drama Herakles barn. I teaterstycket gömmer sig Herakles' dotter Macaria (eng?) och hennes bröder i Aten för kungen av Mykene, Eurysteus. Medan Eurysteus planerar sin attack på staden berättar ett orakel för Demofon att segern bara kan vinnas om en adlig dam offras till gudinnan Persefone. För att rädda sina syskon låter Macaria sig offras åt gudinnan och den brunn där hon dog fick hennes namn.

Personer i grekisk mytologi
Deng (afrikansk mytologi)

Deng var anfadern hos Dinkafolket i Sudan. Han förknippas med storm, åska, blixt och barnafödande.

Källor

Afrikansk mytologi
Deukalion

Deukalion (grekiska Devkalion, latin Deucalion) är i den grekiska mytologin det grekiska folkets stamfader. Han var son till Prometheus och gift med Pyrrha, Epimetheus dotter. De hade sönerna Hellen och Amfiktyon samt dottern Protogeneia. Han var kung i det tessaliska Ftia. Deukalion är den grekiska mytologins motsvarighet till Noa.

Zeus beslöt att förgöra hela det syndbesmittade människosläktet och lät en syndaflod komma över människorna för att dränka dem. Deukalion blev förvarnad av sin fader och byggde på hans anvisning en farkost att rädda sig i. Tillsammans med Pyrrha drev han omkring på vattnet under nio dagar, varefter han landade på berget Parnassos (eller, enligt en annan uppgift, på Othrys i Tessalien). När jorden var torr igen frågade de oraklet i Delfi hur man skulle kunna skapa ett nytt människosläkte. När de fått till svar att de skulle kasta sin moders ben bakom sig, förstod han, att stenarna på marken var jordens, den gemensamma moderns, ben. Detta bekräftades, när de kastade stenarna förvandlades: de av Deukalion förvandlades till män och de av Pyrrha till kvinnor.

Se även 
 Utna-Pishtim
 Manu

Personer i grekisk mytologi
Devadatta

Devadatta var Buddhas kusin och rival. Han var bror till buddhas följeslagare Ananda. Han var en buddhistmunk som följde Buddha, och fick snabbt magiska krafter till följd av hans framgångsrika meditation. Han nådde dock aldrig upplysning, och närmare Buddhas död blev han maktgirig och försökte orsaka en splittring i den buddhistiska gemenskapen (sangha). Han gick till Buddha för att försöka få Buddha att gå med på att ge Devatta ledarrollen i sanghat, men Buddha vägrade. Efter det planerade Devadatta att mörda Buddha, men han misslyckades. Han försökte mörda Buddha med en stor sten, men misslyckades och skadade enbart Buddhas fot. Devadatta sägs ha återfötts i den lägsta helvetesvärlden, Avichi. Efter hans tid där sägs det dock att han kommer återfödas och bli en pratyekabuddha, eftersom hans sista ord sägs ha varit "jag har ingen annan tillflykt än till Buddha."

Devadatta orsakade en splittring inom det buddhistiska sanghat. Att detta faktiskt skedde och inte var en legend, bekräftas bland annat av Faxian när han reste genom Centralasien flera hundra år efter Buddhas död, och såg buddhistiska utövare som följde Devadattas läror.

Referenser

Personligheter inom tidig buddhism
Män
Devana

Devana (Dziewona på polska, Diiwica på serbiska) var jaktens gudinna i slavisk mytologi. Devana brukar gestaltas ridande genom Europas urskogar åtföljd av sina hundar. Devana har även förekommit som personnamn i Sverige.

Se även
 Mytologi: Jakten

Referenser 

Gudar i slavisk mytologi
Jaktgudar
Deva (mytologi)

Devas (Devanāgarī: देव) är inom hinduism en grupp gudar motsatta asuras. Begreppet finns redan i de äldsta vediska texterna. Samma ord, daiva, utvecklades inom den iranska zoroastrismen till att betyda ”demon”.

Devas i hinduismen

Devas är vanligtvis 33 till antalet, med Indra som den främsta. De har alla ansvar för varsin aspekt av naturen och förkroppsligar denna aspekt. Ett exempel är floden Ganges ande, gudinnan Ganga. Hon var dotter till Himalaya och togs upp till himlen som Vintergatan men fick senare komma tillbaka ned till jorden igen. Gudarna dyrkas på olika nivåer, vissa dyrkas över hela Indien, som Vishnu, Shiva och Devi, samtidigt som till exempel Sitala, smittkoppornas gudinna, dyrkas på lokalnivå i mindre byar. Alla gudar är dock mellanhänder till de tidigare nämnda större gudarna. Den översta delen av universum är enligt hinduerna hem åt Devas.

På den Indiska halvön blev devas så småningom så populära att de trängde undan asuras, vilka devas ständigt ligger i krig med. Vishnu har tagit devas parti medan Shiva försvarar asuras.

Referenser

Noter

Tryckta källor 

Gudar i persisk mytologi
Gudar i indisk mytologi
Devi

Devi ('Gudinnan') eller Mahadevi ('den stora gudinnan') är namnet på hinduismens kvinnliga gudar då de sammanfattas i en enda gudinna. Inom hinduismen, särskilt inom shaktismen, betraktas alla kvinnliga gudar i grunden som olika aspekter av samma gudinna, som alltså sammanfattas under namnet Devi. På samma sätt sammanfattas alla manliga gudar i Deva.

Matrikas
Devi indelas i en stor mängd separata gestalter. Liksom den manliga urguden Deva är uppdelad i olika manliga gudar, är urgudinnan Devi som hans kvinnliga motpart uppdelad i flera gudinnor, som blir varje manlig guds kvinnliga motpart och hustru (Shakti). Denna uppdelning sammanfattas som en grupp gudinnor under namnet Matrikas. 

Som Shivas hustru delas hon till exempel upp i de tre aspekterna Parvati, Durga och Kali. Parvati delas sedan i sin tur upp i Uma, Lakshmi och Sarasvati.

Adi Parashakti
Devi dyrkas inom shaktismen som den högsta gudomligheten under namnet Adi Parashakti.

Adi Parashakti uppträder i sin tur i olika gestalter i gruppen Mahavidya.

Referenser 
 Ole Högber, Mats Sundqvist, SO direkt Religion 3
 Kinsley, David (1988). Hindu Goddesses: Vision of the Divine Feminine in the Hindu Religious Traditions. University of California Press, .

Gudinnor i indisk mytologi
Dhritarashtra

Dhritarashtra är i indisk mytologi farbror och fosterfar till Pandavas.

Dhritarashtras vänlighet mot de fem barnen väckte hans sons, Duryodhana, avund. Dhritarashtras föddes blind eftersom hans moder blundade när han avlades.

Se även
 Mahabharata

Indisk mytologi
Di (gud)

Di är en gud eller en gudatitel i kinesisk mytologi.

Se även
 Shang Di
 Lista över mytologiska gestalter i tematisk ordning

Källor

Gudar i kinesisk mytologi
WP:Projekt Kina
Diana

Diana är i romersk mytologi de vilda djurens och jaktens gudinna. Hon kom att helt jämställas med grekernas gudinna Artemis. Hon avbildas i romersk konst som jägare med båge och en jakthund eller hjort som följeslagare.

Hennes namn liknar romarnas ord för himmel (dium) och dagsljus (dius). Hon åkallades som fruktbarhetgudinna av romerska kvinnor som ville ha hjälp att bli med barn eller föda. Antagligen var hon från början en inhemsk romersk skogsgudinna, men hon kom att förknippas med Artemis, och kom att låna sin koppling till Selene och Trivia. 

Det mest kända stället för dianadyrkan var Dianalunden vid sjön Nemi. I staden Rom var det viktigaste Dianatemplet på Aventinen som sades härstamma från Servius Tullius' tid. Ett annat viktigt centrum i romarriket för Dianadyrkan var Artemistemplet i Efesus.

Inom kulten i Rom ansågs Diana också vara arbetarklassens och särskilt slavarnas beskyddare. Hennes helgdag den 13 augusti var även en ledig dag för slavar.

Se även 
 Den vilande Diana
 Pierina de Bugatis
 Kvarteret Diana i Stockholm

Referenser 

Gudar i romersk mytologi
Fruktbarhetsgudar
Mångudar
Jaktgudar
Diarmaid

Diarmaid (Diarmuid) var i irländsk keltisk mytologi den gestalt i berättelsen om Finn som rövar bort Finns trolovade Grainne.

Diarmaid jagas över hela Irland av Finn innan de försonas och Diarmaid kan leva lyckligt med Grainne. Diarmaid dödas sedermera av ett förtrollat vildsvin efter att Finn av ren svartsjuka tvekat att rädda honom.

Se även
 Adonis
 Mytologi: Enlevering

Referenser

Personer i keltisk mytologi
Dido

Dido, som också är känd som Elissa, var enligt den grekiska traditionen dotter till kung Mutto av Tyrus, syster till Pygmalion, Sychaeus hustru och Karthagos grundare. Efter det att hennes man hade mördats av Pygmalion flydde Dido till Afrikas kust  där kung Jarbas lovade henne så mycket land som kan omslutas av en oxhud. Dido skar huden i strimlor, och med detta kunde hon omsluta tillräckligt med mark för att kunna bygga en borg. Runt borgen växte staden Karthago fram.

Enligt  en version av legenden gick hon i döden för att undkomma kung Jarbas frierier. I den mest kända versionen från Vergilius Aeneiden skildras istället kärleken mellan Dido och den mytologiske hjälten Aeneas. Aeneas överger Dido på Jupiters befallning varvid Dido tar sitt liv genoma att bestiga bålet. Dido förbannar trojanerna vilket ger ett mytiskt ursprung till de puniska krigen mellan Rom och Karthago.

Enligt modern forskning kan Dido och den karthagiska modergudinnan Tinnit ha samma ursprung.

Tragedin om Dido och Aeneas har skildrats på operascenen:
 Dido och Aeneas av Henry Purcell (musik) och Nahum Tate (libretto), uruppförd 1689 i London.
 Didone abbandonata av Leonardo Vinci (musik) och Pietro Metastasio (libretto), uruppförd 1726 i Rom.
 Aeneas i Carthago av J M Kraus (musik) och J H Kellgren (libretto), uruppförd 1799 i Stockholm

Se även 
 Vergilius: Aeneiden
 209 Dido

Källor

Personer i romersk mytologi
Karthager
Di Jun

Di Jun är i kinesisk mytologi Österns gud. Han var de Tio Solarnas fader, som han fick tillsammans med Xihe, liksom de tolv månarnas fader, som han fick med Changxi.

Referenser
Godchecker.com - DI-JUN

Gudar i kinesisk mytologi
WP:Projekt Kina
Himmelsgudar
Diomedes

Diomedes var i grekisk mytologi kung av Argos och son till kung Tydeus. 

Han deltog först i epigonernas fälttåg mot Thebe och sedermera i det trojanska kriget, bland vars främsta hjältar han var. I striderna vågade han angripa och såra de båda gudarna Afrodite och Ares med hjälp av Pallas Athena. I sällskap med Odysseus på vägen hem utförde han flera bragder,

Då han vid återkomsten till Argos upptäckte att hans hustru varit otrogen när han var borta seglade han till Daunien i Apulien där han gifte sig med en dotter till kung Daunos.

Källor

Se även 
 Homeros: Iliaden

Personer i grekisk mytologi
Dione

Dione är en gudinna i grekisk mytologi och var ursprungligen Zeus kärlek. Dione undanträngdes av Hera (Juno), men fortsatte att dyrkas under antiken i orakelorten Dodona som hustru till Zeus. Juno är Heras romerska motsvarighet. Namnen Dione och Juno har gemensamt ursprung. Antingen var hon en kvinnlig titan och nymf, dotter till havsgudinna Tethys eller var hon dotter till Gaia och Uranos. I Iliaden är Dione mor och Zeus far till Afrodite.

Dione var frukt- och fertilitetsgudinna, och därmed förknippad med barnafödande. Hon assisterade Leto vid Artemis och Apollons besvärliga födelse. På Peloponnesos västkust, vid foten av Lepreon, fanns en dunge helgad för henne. På andra ställen dyrkades hon i tempel helgade till Zeus.

Källor

Ugglan
Gudinnor i grekisk mytologi
Eleusis

Eleusis var en liten stad 30 km nordväst om Aten, vid dagens Elefsina. Under antiken var det centrum för de eleusinska mysterierna, en av de viktigaste kulterna i dåtidens Grekland.

Se även 
 Metanira

Externa länkar 
 Αρχαιολογικό Μουσείο Ελευσίνας - Arkeologiska museet i Eleusis

Antikens geografi
Grekiska städer under antiken
Europas kulturhuvudstäder
Norman F. Ramsey

Norman Foster Ramsey, Jr., född 27 augusti 1915 i Washington, D.C., död 4 november 2011 i Wayland, Massachusetts, var en amerikansk nobelpristagare i fysik år 1989.
Han tilldelades priset med motiveringen "för uppfinningen av metoden med separerade oscillerande fält och dess användning i vätemasern och andra atomklockor".

Han tilldelades halva prissumman. Andra halvan delades av amerikanen Hans G. Dehmelt och tysken Wolfgang Paul.

Ramsey studerade fysik vid Columbia University i New York. han fick sin doktorsexamen där 1940.
Han tog också en doktorsexamen vid University of Cambridge 1954. Från 1947 har han undervisat vid Harvard University och är sedan 1966 Higgins professor i fysik där.

1949 utformade Ramsey en metod att studera atomer genom att utsätta dem för två separerade oscillerande elektromagnetiska fält. De interferensmönster som då uppträdde gav möjlighet att med avsevärt ökad precision studera atomernas egenskaper. En sidoeffekt av metoden var att atomernas svängningar i de elektromagnetiska fälten kunde användas till att mäta tid med oerhörd precision. Denna teknik har utnyttjats vid konstruktion av cesiumatomur.
På 1950-talet deltog Ramsey i utvecklingen av vätemasern, en mikrovågsstrålande släkting till lasern.

Källor

Externa länkar 

 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1989
 Nobelprize.org, Norman Ramsey – självbiografi

Nobelpristagare i fysik
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Män
Födda 1915
Avlidna 2011
Alumner från Columbia University
Alumner från University of Michigan
Alumner från Harvard University
Amerikanska nobelpristagare
Personer från Washington, D.C.
Hans G. Dehmelt

Hans Georg Dehmelt, född 9 september 1922 i Görlitz i Tyskland, död 7 mars 2017 i Seattle i USA, var en tysk-amerikansk fysiker som mottog Nobelpriset i fysik år 1989. Han fick priset med motiveringen "för utvecklingen av jonfälletekniken". Han delade halva prissumman med Wolfgang Paul. Den andra halvan av priset fick Norman F. Ramsey.

Dehmelt studerade fysik vid universitetet i Göttingen och tog doktorsexamen 1950. 1952 flyttade han till USA och Duke University i North Carolina. 1961 blev han professor vid University of Washington i Seattle.

Han utvecklade tillsammans med Wolfgang Paul den så kallade jonfälletekniken med vars hjälp man kan fånga och studera en enskild elektron eller jon med stor precision.

Källor

Externa länkar 
 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1989
 Nobelprize.org, Hans Dehmelt – självbiografi

Nobelpristagare i fysik
Män
Födda 1922
Avlidna 2017
Personer verksamma vid Duke University
Alumner från Göttingens universitet
Wolfgang Paul

Wolfgang Paul, född 10 augusti 1913 i Lorenzkirch i Zeithain i Sachsen, död 7 december 1993 i Bonn, var en tysk fysiker som tilldelades Nobelpriset i fysik år 1989. Han fick priset med motiveringen "för utvecklingen av jonfälletekniken". Han delade halva prissumman med Hans G Dehmelt. Den andra halvan av priset fick Norman F Ramsey.

Han tog teknisk doktorsexamen vid Technische Hochschule Berlin 1939. Han var professor i experimentell fysik vid universitetet i Bonn från 1952 till 1981.

Han utvecklade tillsammans med Hans Dehmelt den så kallade jonfälletekniken med vars hjälp man kan fånga och studera en enskild elektron eller jon med stor precision.

Externa länkar 
 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1989
 Nobelprize.org, Wolfgang Paul – självbiografi

Nobelpristagare i fysik
Tyska fysiker
Fysiker under 1900-talet
Män
Födda 1913
Avlidna 1993
Storkorset av andra klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Palazzo Strozzi

Palazzo Strozzi är ett renässanspalats i Florens. Det påbörjades 1498 av Benedetto da Maiano för bankiren och statsmannen Filippo Strozzi och byggnaden var i familjens ägo fram till och med 1937.

Byggnaden
Palazzo Strozzi är beläget i centrala Florens och har en rektangulär plan med två våningar samt en bottenvåning. Palatset är omgärdat av gator på alla fyra sidor och har en fasad som är byggd enligt 1400-talets grundregler vad gäller arkitekturen: symmetrisk, axial och linjär. Renässansens nya längtan efter absolut symmetri innebar att man letade efter nya sätt att använda rätvinkliga lösningar på interiörens uppbyggnad. Fasaden är gjord av stora stenblock som är grova på marken men som blir slätare på övre våningen. Palatsets hörn pryds med lyktor i smidesjärn.

Innergården är ritad av Simone del Pollaiolo som också var ansvarig för palatsets byggnad till 1504 och pelarna som går runt alla sidor stöds av olika valv. Palatset hyser fortfarande det historiska Gabinetto Visseux med sitt stora bibliotek. En trappa upp finns kontoret för Firenze Mostre och rummen på första våningen, designade av arkitekten Pietro Berti, används för viktiga utställningar. På undervåningen ligger också den magnifika balsalen.

Historia
Filippo Strozzi kom tillbaka till staden Florens i november 1466, och ville då ha ett så magnifikt palats som möjligt, dels för att hävda sin familjs ställning, men mest för att markera sin egen status. För att bygga Palazzo Strozzi köpte man ett antal andra byggnader 1470, och sedan lät man riva dessa för att ge plats åt palatset. Filippo Strozzi dog 1491, långt innan byggnaden hade färdigställts. Hertig Cosimo I de Medici, som var rival till Strozzi-ätten, beslagtog palatset samma år, och gav inte tillbaka byggnaden till Strozzi-familjen förrän 30 år senare.

Palazzo Strozzi var kvar i familjens egendom fram till 1937, då det köptes av INA Nationella försäkringsinstitut och 1999 överfördes det till staten och överlämnades till Florens stadsfullmäktige.

2000-talet
Idag används slottet för internationella utställningar som till exempel den årliga antikmässan och som institut. Det används även till modeshower och konstutställningar av olika slag, till exempel Biennale dell'Antiquariato.

Källor
Bullard Melissa M., Filippo Strozzi and the Medici: Favor and Finance in Sixteenth-Century Florence and Rome (Cambridge) 1980.
Goldthwaite, Richard, Private Wealth in Renaissance Florence: A Study of Four Families (Princeton) 1968.
Goldthwaite, Richard, The Building of Renaissance Florence: An Economic and Social History (Baltimore) 1980.
https://web.archive.org/web/20101023111722/http://www.albertiefirenze.it/english/palazzo_strozzi/index.htm

Palats i Florens
Museer i Florens
Ole Vind

Ole Vind, född 1590, död den 18 augusti 1646, var en dansk präst.

Vind blev 1625 präst i Köpenhamn och hamnade 1642 vid Vor Frue Kirke. 1645 riktade han under en predikan stark kritik mot hovet för dess lastbara leverne.

På befallning av kung Kristian IV höll han sedan samma predikan på slottet; som belöning för sin frimodighet blev han utnämnd till hovpredikant och kungens biktfader.

Källor

Externa länkar 

Danska teologer
Danska präster
Födda 1590
Avlidna 1646
Män
Vindhem

För orten i Sundsvalls kommun, se Alnön.

Vindhem, (isländska: vindheir) är ett i Voluspa förekommande namn på himlen. Det förutspås att Balders och Höners barn kommer att bo där.

Källor

Platser i nordisk mytologi
Adolf Noreen

Adolf Gotthard Noreen, född 13 mars 1854 i Östra Ämterviks socken, Värmland, död 13 juni 1925 i Uppsala, var en svensk språkforskare.
Han var professor i nordiska språk vid Uppsala universitet 1887–1919, och blev ledamot av Vitterhetsakademien 1902, av Vetenskapsakademien 1917, samt av Svenska Akademien 1919.

Biografi
Noreen studerade i Uppsala där han avlade studentexamen 1871. Sin författarbana inledde han 1876, 22 år gammal. 1877 blev han docent i nordiska språk, och erhöll samma år den filosofiska fakultetens större pris för sin doktorsavhandling Fryksdalsmålets ljudlära. Avhandlingen behandlade den värmländska dialekten i hans hembygd Fryksdalen, och han blev sedermera en inflytelserik dialektforskare med studier av flera svenska dialekter. Större delen av hans forskning behandlade dock nusvenskan, och Noreen var bland annat en av pådrivarna till 1906 års stavningsreform. 

Tillsammans med J.A. Lundell grundade han Uppsala enskilda läroverk ("Skrapan").

Han var far till Erik Noreen och Ärland Noreen och är begravd på Uppsala gamla kyrkogård.

Adolf Noreen-sällskapet
Adolf Noreen-sällskapet grundades vid Uppsala universitet 1985 och utger tidskriften Språk och stil.

Bibliografi (urval)
 
 

 Vårt språk. Nysvensk grammatik i utförlig framställning (del 1–4, 5, 7–9, 1904–1924)

Referenser

Tryckta källor

Adolf Noreen i Svenskt biografiskt handlexikon, sid 213, 1906

Noter

Vidare läsning

Externa länkar

Ledamöter av Svenska Akademien
Personer verksamma vid Uppsala universitet
Svenska lingvister
Svenska dialektforskare
Svenska professorer i nordiska språk
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Ledamöter av Vitterhetsakademien
Hedersdoktorer vid universitetet i Oslo
Svenska boksamlare
Personer från Östra Ämterviks socken
Födda 1854
Avlidna 1925
Män
Gravsatta på Uppsala gamla kyrkogård
Ledamöter av Videnskabernes Selskab
Alumner från Uppsala universitet
Värmländska författare
Erik Noreen

Erik Noreen, född 3 november 1890 i Uppsala, död 13 december 1946 i Uppsala, var en svensk filolog. Han var son till språkforskaren Adolf Noreen och bror till arkitekten Ärland Noreen. Hans son var museimannen och historikerna Sven E. Noreen.

Noreen blev filosofie magister i Uppsala 1911, filosofie licentiat 1914, filosofie doktor 1915, docent i nordiska språk samma år, ordinarie lärare vid Stockholms stads högre folkskola för teknisk utbildning 1924, professor i nordiska språk vid Lunds universitet 1931 och vid Uppsala universitet från 1940. Han var ordförande i Uppsala orkesterförening från 1942. 

Utöver nedanstående skrifter författade Noreen uppsatser i Svenska landsmål och svenskt folkliv, Namn och bygd, Samlaren, Nordisk tidskrift för vetenskap, konst och industri, Arkiv för nordisk filologi, Studier i nordisk filologi, Språkvetenskapliga sällskapets i Uppsala förhandlingar et cetera.

Noreen är begravd på Uppsala gamla kyrkogård.

Bibliografi i urval
Ärtemarksmålets ljudlära I (1915)
Några anteckningar om ljóðaháttr (1915)
Studier i fornvästnordisk diktning 1–3 (1921–1923)
Den norsk-isländska poesien (1926)
Studier rörande Eufemiavisorna 1–3 (1923–1929)
Fornsvensk läsebok (1932)
Isländsk läsebok (1936)
Författarfrågor i Lejonkulans dramatik (1938)
Svensk språkvård (1941)
Från Birgitta till Piraten (1942)

Utgivare
Samlade dikter av Gunno Dahlstierna (1920–1928)
Samlade skrifter av Johan Runius (1933 ff.)
Hertig Fredrik av Normandie och herr Ivan (Svenska fornskriftsällskapets skrifter 1927–1932)
Smärre dikter av Lejonkulans dramatik (1937)
Arboga stads tänkebok (1935 ff., tillsammans med Torsten Wennström)

Källor

Noter 

Svenska professorer i nordiska språk
Personer verksamma vid Lunds universitet
Personer verksamma vid Uppsala universitet
Forskare från Uppsala
Lärare från Uppsala
Gravsatta på Uppsala gamla kyrkogård
Födda 1890
Avlidna 1946
Män