kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Signe (mytologi)

Signe var i nordisk mytologi Hagbards trolovade. Hon tog livet av sig när hon nåddes av budskapet om hans dödsdom.

Sägnen förtäljer att vikingen Hagbard från Trondheim i Norge, som gett sig ut på vikingatåg nere i Västerhavets vatten, möts av en stor flotta under ledning av kung Sigvard av Asige. De båda vikingarna drabbar samman. Slaget blir oavgjort och man sluter fred. Sigvard bjuder hem Hagbard som där möter Sigvards vackra dotter Signe. Kärlek uppstår men något bröllop kommer inte till stånd, eftersom de båda släkterna sedan lång tid tillbaka ligger i fejd med varandra. Hagbard trotsar beslutet och i en förklädnad tar han sig in till Signe. Där överraskas han av hennes båda bröder och Hagbard grips. Vid tinget i Asige döms han till döden.

Där slutar dock inte historien om Hagbard och Signe. De båda älskande beslutar sig för att dö tillsammans. För att pröva Signes trohet låter Hagbard först hissa sin mantel i galgen. När Signe ser manteln på avstånd tror hon att Hagbard är död. Hon tar då sitt liv tillsammans med några tärnor genom att bränna sig inne. Då Hagbard såg röken kunde han dö i lugn och ro.

Referenser

Gestalter i nordisk sagalitteratur
Skinfaxe

Skinfaxe, fornvästnordiska Skinfaxi, (”han med den lysande manen”) är i nordisk mytologi den häst som Dag red på över himlavalvet när Dags moder Natt gått till vila. Hästen drar solen eller dagen över himlavalvet.

Referenser

Hästar i nordisk mytologi
Mytologiska hästar

de:Skinfaxi
en:Skinfaxi and Hrímfaxi
es:Skinfaxi y Hrímfaxi
fr:Hrímfaxi et Skínfaxi
is:Framtíðin#Útgáfa
it:Skínfaxi e Hrímfaxi
lt:Skinfaksis ir Hrimfaksis
ja:スキンファクシとフリームファクシ
ru:Скинфакси и Хримфакси
zh:赫利姆法克西和斯基法克西
Skirner

Skirner (”den strålande”) är i nordisk mytologi guden Frejs tjänare. 

Oden sände Skirner till svartalferna och fick dem att tillverka kedjan Gleipner, med vilken Fenrisulven fjättrades. När Frej förälskat sig i jättinnan Gerd sände han Skirner att fria till henne för sin räkning. Skirner fick ta med Odens svärd som skydd under resan.

Se även 
 Snorre Sturlason: Prosaiska Eddan
 Poetiska Eddan: Skirnesmal

Referenser

Nordisk mytologi
Skjold

Skjold (eller Sköld) är i nordisk mytologi en av Odens söner. Han äktade Gefjon och blev kung av Danmark. Han räknas som den danska sköldungaättens mytiska anfader. Frode var hans sonson.

Enligt Snorres Ynglingasaga var Skjold son till Oden och far till den nordiska guden Njord och farfar till Yngve-Frej.

Se även 
 Snorre Sturlason: Prosaiska Eddan

Referenser

Gudar i nordisk mytologi
Sjöfn

Sjöfn ("älskogsväckerskan") var i nordisk mytologi en asynja som tillhörde Friggs systraskap. Sjöfn får både män och kvinnor att tänka på sex. Vill man tända åtrågnistan människor emellan skall man åkalla Sjöfn.

Hon omtalas i Den yngre Eddan, som skrevs av Snorre Sturlason på 1200-talet, och i tre kenningar i skaldediktningen.

Referenser 

Gudar i nordisk mytologi
Asynjor
Frigg
Skögul

För kanonbåten, se HMS Skagul.
 Skögul (norröna Skǫgul) var i nordisk mytologi en av valkyriorna. Hennes namn förekommer i de så kallade valkyriastroferna i Völuspá 30 och Grímnismál 36, liksom i två av de tulor som i några handskrifter avslutar Skáldskaparmál i Snorres Edda.

I Gylfaginning 36 citerar Snorre Sturlasson Grímnismál som källa för sitt påstående rörande valkyriornas vardagsbestyr i Valhall – att de dukar borden och bär fram öl till enhärjarna. Det "jag" som talar i dikten är Oden själv:

Men Skögul var inte enbart servitris. I dikten Hákonarmál är det hon som – jämte kollegan Göndul (Gǫndul) – avgör slaget på Stord år 961 och förpassar Håkon den gode och många av hans män till Valhall. Sköguls namn nämns här i stroferna 1, 12 och 13, men i strof 12 har författaren – Eyvind skaldaspiller – av metriska skäl tvingats förlänga namnet med en extra stavelse till Geirskǫgul (Spjut-Skögul). Detta förlängda namn förekommer också, vid sidan om Skögul, i både Völuspá 30 och namntulorna.

I skaldediktningen är Skögul ett ganska vanligt heiti i olika kenningar som har med krig att göra. Snorre själv använder uttrycken Skǫglar veðr (Sköguls vind) för "strid" och Skǫglar serkr (Sköguls särk) för "brynja".

Kommentarer

Källor 

Valkyrior
Slid

Slid, benämnd efter sin egenskap att glida, jämför släde.

Inom maskintekniken
 de på släden i en verktygsmaskin (svarv, fräsmaskin el dylikt) löpande, mindre, för tvärmatning ordnade släden eller slädarna kallas slid resp slider
 den i kulissen hos en gejdmekanism löpande tärningen kallas ibland även slid
 aktiva, rörliga delen av en slussventil
 den med flera funktioner men ändå ofta mycket enkelt byggda ventilanordning i ångmaskiner kallas slider - efter konstruktion plan- eller musselslid, rundslid, vridslid etc
 den del av axeln eller cylindern som vid dessas vridning får ventilfunktion i förbränningsmotorer (mycket vanlig i modellmotorer)

Inom nordisk mytologi
 en underjordisk älv som flyter mot Nifelheim. Se Slid (mytologi).

Referenser

Se även
Maskinteknik
Slidmotor
Ångmaskin

Maskinteknik
98

98 (XCVIII) var ett normalår som började en måndag i den julianska kalendern.

Händelser

Januari 
 27 januari – Trajanus efterträder Nerva som romersk kejsare. Trajanus är den förste romerske kejsare, som har fötts i en romersk provins (Italica, nära Sevilla). Han anses som en utmärkt soldat och administratör och ett bevis för detta är att han håller sitt intåg i Rom utan någon särskild ceremoni och därmed vinner folkets bevågenhet. Han fortsätter Augustus, Vespasianus och Nervas politik genom att återge senaten hela dess status som regering. Han har ett tydligt mål med imperiet och håller god ordning på finanserna. Skatterna är under hans regering, utan särskilda höjningar, tillräckliga för att täcka utgifterna i budgeten.

Okänt datum 
 De informatörer som Domitianus har använt för att upprätthålla sitt tyranni utvisas från Rom.
 För att kunna upprätthålla hamnen i Alexandria återöppnar Trajanus kanalen mellan Nilen och Röda havet.
 Trajanus utför en av Nervas idéer genom att börja införa ett välfärdssystem där man ska se till att fattiga barn blir omhändertagna och får mat.
 Tacitus skriver sina verk Agricola en biografi om Gnaeus Julius Agricola och Germania.
 Sedan Clemens I har avlidit väljs Evaristus till påve (detta år eller 97, 99, 100 eller 101).

Födda

Avlidna 
 27 januari – Nerva, romersk kejsare sedan 96
 Apollonios från Tyana, grekisk-romersk filosof och matematiker (född 2)

Externa länkar
Snotra

Snotra (”den kloka”) är enligt Snorre Sturlasson en av asynjorna i Asgård. Hon är klok och vet hur hon skall föra sig. Det sägs att hon är den som givit namn till det som har med klokskap att göra.

Källtexterna 
I Gylfaginning, kapitel 35, räknar Snorre Sturlasson upp vilka asynjor som finns i Asgård och ger, för flertalet av dem, en kort kommentar. Om Snotra skriver han:

Detta är allt som berättas om Snotra, och hon är inte omtalad någon annanstans. Men hennes namn finns i en av de namntulor som i några handskrifter av Snorres Edda följer efter Skáldskaparmál. Namnet nämns där i en lista över asynjor, men några fler upplysningar om henne ges inte.

Eftersom Snotra är helt okänd utanför Snorres Edda har den misstanken kunnat framföras, att det var Snorre själv som hittade på henne. I vilket fall som helst ger Snorre inga upplysningar om henne som inte går att härleda ur betydelsen av hennes namn. Snorres källa kan alltså ha varit en tula.

Att Snotra är ”den trettonde” betyder ingenting. Med undantag för Frigg, som nämns först, är listan inte rangordnad. Snorre har sannolikt räknat upp asynjorna i den ordning som han själv har kommit att tänka på dem.

Noter 

Gudar i nordisk mytologi
Asynjor
Sol (mytologi)

Sol (isl. Sól) är den asynja i nordisk mytologi som för solens vagn över himlen. Sol är dotter till Mundilfare och Natt. Liksom sin bror Måne är hon skön och vacker. Hon är gift med Glen "öppning i molnen", och de fick en dotter tillsammans som efter ragnarök tar över sin moders uppgift.

Gudarna lät Sol köra solens vagn, kallad Alfrödull, som de skapat för att lysa upp världarna, med hästarna Arvaker och Allsvinn. Hon driver på sina hästar för att hålla undan för vargen Skoll, som jagar henne, och Hate som förföljer Måne. Sol räknas enligt Snorre Sturlasson till asynjorna..

Sol kallades även Sunna eller Sunne och söndagen är uppkallad efter henne. Sunna var också ett namn för Sol bland de kontinentala germanerna. Namnet används i den andra Merseburgformeln. Solen kallas även Sunna i den schwabiska Wessobrunnbönen. Även på fornvästnordiska kallades solen sunna.

Alfrödull används inte bara för att beteckna vagnen Sol kör, utan är en kenning som även används om Sol själv. Alf- betyder "alv", men efterledet rödull är omstritt. Enligt författaren Andy Orchard betyder det "stråle", vilket gör att namnet skulle betyda "alvstråle", men som alla kenningar  är uttrycket svårtolkat.

Se även
Sunnan

Referenser

Nordisk mytologi
Solgudar
Asynjor
Strandvaskare

En strandvaskare eller strandgast är inom folktron en drunknad person som går igen. Till dessa hörde döda sjömän som aldrig blivit hittade eller flutit i land och därför ej heller fått en kristen begravning. När det stormade kunde man höra deras osaliga andar gasta utifrån havet.

Se även
 Draug
 Strandvaskaren

Referenser

Nordisk folktro
Surt

Surt (fornisländska: Surtr (den svarte); jämför danskans sort) är i nordisk mytologi anfader och den mäktigaste av eldtursar. Det är en jätte i underjorden som är eldens härskare och väktare i Muspelheim. 

I eddadikten Völuspá berättas att Surt har ett brinnande svärd som lyser starkare än solen och när jordens undergång, Ragnarök, är i antågande går han i spetsen mot gudarna i Asgård. Han möter Frej, som har bytt bort sitt beryktade självsvingade svärd mot att få gifta sig med jättinnan Gerd. Surt blir svårt sargad av Frej i striden, då Frej borrar in sitt vapen, ett hjorthorn, djupt in i Surts ögonhåla. Surt klyver Frej, men förgås själv, galen av smärta, i de världsuppslukande vågorna av eld och i det vattenflöde som strömmar när marken rämnar.

Surttradition på Island
På Island anses Surt även vara förbunden med vulkanisk aktivitet. Ortnamnet Surtsey ("Surts ö") är bildat av denne eldturs namn. Enligt den isländska traditionen bodde Surt en gång i tiden i grottan Surtshellir. Grottan nämndes för första gången i Landnámabók. Forskaren Rudolf Simek tror att Surt har funnits länge inom den germanska mytologin och att när nordmännen anlände till Island måste vulkanerna fått dem att omedelbart tänka på Surt. Ett äldre exempel är Surtshellir ("Surts grotta"), där man funnit spår av förkristna kulthandlingar.

Se även 
 Snorre Sturlason: Prosaiska Eddan
 Poetiska Eddan: Völuspá

Referenser

Mimersbrunn – Historia / Nordisk mytologi

Jättar i nordisk mytologi
Lars-Levi Læstadius

Lars-Levi Læstadius, född 26 december 1909 i Umeå, död 16 augusti 1982, var en svensk dramatiker och teaterchef.

Biografi
Læstadius tog studentexamen 1928 och en fil. kand. 1935.

Han var regissör vid Göteborgs stadsteater 1942–1946 och chef för Helsingborgs stadsteater 1946–1950 och 1968–1973, för Malmö stadsteater 1950–1960 och för Stockholms stadsteater 1960–1965.

Familj
Læstadius var son till seminarieadjunkten Carl Ferdinand Læstadius och Gerda Cederberg och sonsons son till kyrkomannen Lars Levi Læstadius. Han är begravd på Pålsjö kyrkogård i Helsingborg.

Teater

Regi

Filmografi (i urval)

Roller

Verk (tryckt och otryckt) 
Stenen vill falla: skådespel i 7 scener (1937)
Herr Blink går över alla gränser: ett sommaräventyr i 3 akter, 7 scener (Fritze, 1943)
Herrgården: skådespel i tre akter, 6 scener (Fritze, 1945)
"Sönderslagen spegel". I antologin Svenska radiopjäser. 1948 (Sveriges radio, 1949)
"Fjäderboll". I Sport: 3 enaktere (Oslo, 1950)
"Bro, bro, brille". I antologin Svenska radiopjäser. 1951 (Sveriges radio, 1951)
Maria Angelica (otryckt, 1950-tal)
Krig, kvinnor, kapital: ett spel för fyra röster, byggt på gamla soldatsånger och annat material (otryckt, för Helsingborgs stadsteater 1970)
Melodi på lergök: lustspel i 3 akter, 5 scener  (otryckt för Helsingborgs stadsteater 1973) [skriven redan 1947?]
Torsten Hammarén och hans tid: en epok i göteborgsk teaterhistoria (Zinderman, 1976)

Översättningar
Sean O'Casey: Tuppen (Cock-a-doodle dandy) (otryckt översättning, tillsammans med Herbert Wärnlöf, för Stockholms stadsteater 1960)
Wolfgang Hildesheimer: Förseningen (Die Verspätung) (otryckt översättning för Stockholms stadsteater, 1964)
Ellen Dryden: Naturliga orsaker: en pjäs (Natural causes) (otryckt översättning för Helsingborgs stadsteater 1969)
Joseph Kesselring: Arsenik och gamla spetsar: kriminalfars (Arsenic and old lace) (otryckt översättning för Sandrew 1970)

Referenser

Noter

Källor 

 Östgötateaterns arkiv
Svenskt författarlexikon. 1900-1940, s. 429
Svenskt författarlexikon. 1941-1950, s. 332
Axel Strindberg: Stick och ståndpunkter (1947), s. 173-178
Den unga parnassen (1947), s. 155-158

Externa länkar

Födda 1909
Avlidna 1982
Författare från Umeå
Svenskspråkiga författare
Svenska teaterchefer under 1900-talet
Svenska teaterregissörer
Svenska författare under 1900-talet
Svenska översättare under 1900-talet
Översättare från engelska
Översättare från tyska
Män
Gravsatta på Pålsjö kyrkogård
Petrus Læstadius

Petrus Læstadius, född 9 februari 1802 i byn Bukt i Arjeplogs socken, död 6 augusti 1841 i Vibyggerå socken, var en svensk präst och missionär bland samerna.

Biografi
Petrus Læstadius var halvbror till Carl Erik Læstadius samt yngre bror till Lars Levi Læstadius och son till bergsfogden Carl Læstadius (1746–1832) och Anna Magdalena Johansdotter (1759–1824). Han var missionär i Pite lappmark mellan åren 1827 och 1832, och kyrkoherde i Vibyggerå från 1837. 

År 1820 blev Petrus Læstadius student i Uppsala och prästvigdes 1825 i Härnösands stift. Han begav sig därefter (på skidor) åter till Uppsala och avlade 1826 filosofie kandidatexamen och disputationsprov för magistergrad. I slutet av samma år fick Læstadius – i enlighet med 1820 års förordning om undervisning av lapparna – ett förordnande att upprätthålla tjänsten som missionär i Pite lappmark, omfattande församlingarna Arvidsjaur och Arjeplog. 

År 1831 tog han pastoralexamen efter att ha avlagt lärdomsprov i Uppsala. Sedan han samma år hade inlämnat ett omfattande betänkande om undervisningsväsendet i lappmarken, förordnades han hösten 1832 till visitator i lappmarksförsamlingarna för de tre följande åren och blev också lärare vid Piteå trivialskola. År 1836 utnämndes Læstadius till den första kyrkoherden i Vibyggerå pastorat i Härnösands stift. Tjänsten tillträdde han sommaren 1837 och innehade fram till sin död 1841. En minnesvård är rest till hans ära vid Vibyggerå gamla kyrka. 

Ett av Læstadius 1835 utformat fullständigt förslag till organisation av de kyrkliga förhållandena i Lappland blev grunden för reglementet för Lappmarkens ecklesiastikverk av 14 april 1846. Han spelade på så vis en stor roll i kristnandet av samerna under 1800-talets första hälft.

I Journal af Petrus Læstadius, för första året af hans tjenstgöring såsom Missionaire i Lappmarken (1831; 2:a uppl. 1836), som Svenska Akademien belönade med Lundbladska priset 1832, samt Fortsättning af Journalen ... (1833) skildrade Læstadius på ett livligt och tilltalande språk sin mödosamma missionärsverksamhet, samiska seder och det lappländska nybyggarlivet. I journalerna märks Læstadius engagemang för den lappländska kulturen. I den första journalen skildras bland annat mötet med den tyske friherren Daniel von Hogguér som var på resa genom norra Sverige hösten 1828 och som Læstadius beledsagade till samerna på Barturte i Arjeplog.

Petrus Læstadius gifte sig 25 februari 1828 med Carolina Fredrika Hagberg (1809–1879). Makarna hade åtta barn, varav tre avled i späd ålder.

Kuriosa 
Döpt efter honom är den väg som omger den nordöstra, norra, och nordvästra delen av Umeå universitets campus: Petrus Laestadius väg.

Bibliografi

Källor

Noter

Vidare läsning

Externa länkar 
 
 

Födda 1802
Avlidna 1841
Personer från Arjeplogs socken
Svenska präster under 1800-talet
Personer i Svenska kyrkan
Män
Författare från Lappland, Sverige
Långkål

Långkål, i Skåne grönkål, är en nordeuropeisk maträtt baserad på kokt grönkål. Den är vanlig på julbord i Halland samt delar av Skåne, Småland, Danmark och Tyskland och förekommer bland annat som tillbehör till skinka och korv.

Tillagning och konsumtion 
Enligt traditionell tillredning kokas grönkålen i skinkspad. Man fräser den i smör eller skinkflott, varefter anrättningen får småkoka ihop med grädde. Därmed kan långkål definieras som gräddstuvad grönkål som kokas, hackas, fräses med grädde och smaksätts. Helt vegetariska tillagningssätt finns dock.

Rätten äts som ett tillbehör till den varma delen av julbordet och består av grönkål som repas och kokas i buljong eller spad från skinka, smörsteks i stekpanna och sedan får koka ihop med grädde.

Rätten smakas därefter av. I Skåne görs detta vanligtvis med peppar och salt för att särskilja smaken från brunkålen. I Halland och Småland tillsätts ofta socker, sirap och kryddpeppar. Som vanligt med traditionella maträtter kan receptet variera beroende på lokala och familjära variationer.

Utbredning 
Grönkål och långkål som julmat har delvis att göra med grönkålens förmåga att överleva även frost till långt in på vintern. Den kan därför skördas sent och bidra till fräschör och grönska på julbordet, långt efter att alla andra grönsaker behövts skördas.

En gång i tiden var långkålen allmänt förekommande på julbord i större delen av Skåneland, och traditionen har varit särskilt stark i Halland. Ordet långkål (på grund av lång koktid) förekommer dock i svensk text endast sedan 1946. På senare år har den fått allt hårdare konkurrens av brunkålen, som dock inte är lika starkt förknippad med just julmat. Det särskilda intresset för långkål och grönkål i Halland kan möjligen härledas till 1800-talet, då många fattiga hallänningar sökte arbete i Nordtyskland och därefter tog med sig matvanor hem.

Rätten förekommer traditionellt från Halland till norra Tyskland, över Skåne och Danmark (danska: grønlangkål). Den är bland annat typisk för julmaten i Vendsyssel, och Sønderjylland samt på Lolland och Falster men var en gång populär i hela Danmark. På Lolland finns varianter med kanel och med eller utan servering till skinka, medan det är vanligt med mjöl i stuvningen på Fyn.

Referenser

Externa länkar 

Halland
Skåne
Julmat
Svenska maträtter
Tyska maträtter
Danska maträtter
Svadilfare

Svadilfare (fornvästnordiska Svaðilfœri; "han som företar mödosamma färder") är i nordisk mytologi den hingst som är far till Sleipner och som har en otrolig arbetsförmåga. 

Då Asgård byggdes erbjöd sig en jätte att uppföra en mur runt omkring för att skydda anläggningen mot övriga jättar, som var asarnas fiender. Som lön krävde jätten att få gudinnan Freja, solen och månen. Asarna gick med på kraven på villkor att han slutförde arbetet under en vinter. Om verket inte stod klart den första sommardagen, så blev det ingen lön. Jätten begärde då att få använda hingsten Svadilfare i arbetet. Så blev det på Lokes inrådan och Svadilfare släpade fram byggstenar varje natt. När bara tre dagar återstod av vintern var bygget nästan klart. Asarna blev nu rädda att förlora både Freja och dagsljuset. De hotade Loke med döden om han inte fann på en lösning. Loke förvandlade sig då till en märr och lockade bort Svadilfare från bygget som då avstannade. Jätten blev rasande när han insåg att han hade blivit lurad. Men gudarna kallade då på Tor som krossade jättens skalle med sin hammare. Loke födde snart därefter den åttabenade hästen Sleipner.

Referenser

Snorre Sturlasson, Snorres Edda

Hästar i nordisk mytologi
Mytologiska hästar
Svipdag

Svipdag är en hjälte i nordisk mytologi. Han uppfattas på två olika vis:
En av de tolv bärsärkarna hos kung Adils i Uppsala. Se Menglöd.
En norsk kung. Se Hadding.
I Historia de omnibus Gothorum Sveonumque regibus omnämns en norsk kung vid namn Sibdagerus som sannolikt är samma person som Svipdag. Enligt Johannes Magnus var Sibdagerus kung nummer 20 i den regentlängd där Noas sonson Magog var den förste.

Bilder

Referenser

Människor i nordisk mytologi
Särimner

Denna artikel behandlar den mytologiska varelsen. För mässan i Jämtland, se Særimner.

Särimner (fornvästnordiska Sæhrímnir) är i den nordiska mytologin en galt som i Poetiska Eddan och Snorres Edda utgjorde föda för de stupade krigarna, enhärjarna, i Valhall. Varje dag slaktas galten och fläsket äts upp av krigarna. På kvällen är galten helt återställd och färdig för att åter slaktas.

Etymologi
Namnet innehåller komponenterna sæ-; ”sjö-”, ”havs-”, och hrímnir; ”sotig”, ”sotfärgad”.

Källorna 
I Sången om Grimner (18) i Poetiska Eddan står i en översättning: "Andrimner låter – i Eldrimner – Särimner sjuda, det bästa fläsk. Men få vet vad enhärjar lever av." 
Enligt Gylfaginning (38), i Snorres Edda, kokades och åts Särimner varje dag, men var välbehållen igen på kvällen. Här beskrivs Särimner som en galt. Fläsket från Särimner kommer alltid att räcka till de enhärjar som kommer till Valhall: ”sant är det, som du säger, att en stor folkmängd är der: och långt flere skola ditkomma: men de synas ändock för få, då ulfven kommer. Dock komma alldrig så många till Valhall, att de icke få tillräckligt fläsk af den gallt, som heter Sæhrimner”. Andrimner kallas här för kock och Eldrimner kittel. Gylfaginning fortsätter med att förklara att Oden endast lever av vin, och vad de andra asarna äter omnämns inte.

Tolkningar 
Texterna om Särimner har tolkats olika, bland annat kring en eventuell koppling mellan dödandet av djuret och offerriter och vad för slags djur Särimner var. Den gängse uppfattningen är att Särimner var en galt, i enlighet med Snorres beskrivning, men frågeställningar kring vad Särimner egentligen var för varelse har framförts. Man är inte ense om texten i Sången om Grimner verkligen beskriver Särimner som en gris. Etymologiskt anses namnet Sæhrímnir rakt översatt betyda ”sotigt sjödjur”, vilket bidrar till oklarheten. I Snorres Gylfaginning omnämns Särimner dock uttryckligen som en galt.

Se även 
 Balâm
 Fenix
 Gyllenborste, fornnordiska guden Frejs galt.
 Hildisvin, fornnordiska gudinnan Frejas svin.
 Nûn
 Tanngnjost och Tanngrisner, Tors bockar som slaktas, äts upp och återuppstår.

Referenser 

Djur i nordisk mytologi
Svindjur i mytologi
Fiktiv mat och dryck
Syn (mytologi)

Syn ("den nekande") är i nordisk mytologi den av valkyriorna som bevakar ingången till Valhall.

Referenser

Valkyrior
Sökkvabäck

Sökkvabäck (Sökkvabekkr, ”den sjunkna bäcken”) är i nordisk mytologi asynjan Sagas boning, där hon bjuder Oden att dricka ur skålar av guld.

Källskrifterna 
Sökkvabäck omtalas endast på två ställen i de båda Eddorna: I Grímnismál, sjunde strofen, sägs Sökkvabäck vara den fjärde gudaboningen i himlen där Oden och Saga vistas. I Snorres Edda, Gylfaginning 35, sägs Sökkvabäck vara gudinnan Sagas hem.

Grímnismál 7
{|
|
Den fjärde är Sökkvabäck
– svala vågor
brusa stilla kring stället
där Odin och Saga
alla dagar
glada ur gullskålar dricka.
|
Sökkvabekkr heitir inn fjórði,en þar svalar knegu
unnir yfir glymja;þar þau Óðinn ok Sága
drekka um alla dagaglöð ór gullnum kerum.|
|}Gylfaginning 35(”Den andra” hänför sig bara till den ordning i vilken Snorre räknar upp gudinnorna.)

Eftersom dikten nämner Saga och Oden som vore de äkta makar, har den gissningen ofta framförts att Saga bara är ett annat namn på Frigg. Oavsett vilket är det troligt att namnet Sökkvabäck, liksom Friggs Fensalir (”träskhus”, ”träskhallar”), anspelar på den förkristna fruktbarhetskult som av offerfynd att döma varit lokaliserad till våtmarker eller heliga sjöar. Man kan här jämföra med Tacitus skildring av hur gudinnan Nerthus dyrkades.

Namnet Sökkvabekkr betyder troligen ”den sjunkna (eller djupt liggande) bäcken”. Frågan har komplicerats av att ”bäck” på fornisländska heter lækr (modernt lækur), medan bekkr brukar betyda ”bänk” eller ”bank”. Men Sökkvabekkr är ett förisländskt namn som har funnits i Skandinavien innan Island bebyggdes.

I sin utgåva av Den ældre Edda, 1821, framförde mytologen Finnur Magnússon den tanken att gudaboningarna i Grímnismál'' skulle motsvara zodiakens djurkretstecken, en idé som senare vidareutvecklades av Sigurd Agrell. Sökkvabäck skulle då vara identisk med Fiskarnas stjärnbild.

Källor 

Platser i nordisk mytologi