kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Organdonation

Organdonation avser organ- och vävnadsdonation för transplantation.

Genom transplantation kan sjuka organ och vävnader ersättas av friska från en annan människa, en donator. Numera går det att transplantera organ som njurar, lever, hjärta, lungor och bukspottkörtel. Det går även att transplantera andra vävnader som benmärg/stamceller, benvävnad, hjärtklaff, hornhinnor och hud. En förutsättning för transplantation är att det finns människor som donerar sina organ (avseende vissa organ och vävnader från levande donator, men även efter sin död).

Sverige 
I Sverige gäller den av organdonatorn senast uttryckta muntliga eller skriftliga viljan, avseende ja eller nej till organdonation.

Internationellt 
Internationellt finns det två huvudmetoder för att bestämma frivilligt samtycke avseende organdonation: Dels
opt-in varvid endast de som har uttryckt sitt samtycke är givare och dels opt-out (i detta sammanhang välja bort) varvid den som inte har vägrat samtycke är en givare.

Se även 
 Donation
 Gåvans tyranni
 Tobiasregistret

Referenser

Notförteckning

Källförteckning

Externa länkar 
 1177 SLL, Organdonation
 Socialstyrelsen, Om organ- och vävnadsdonation
 Vetenskap & hälsa, Döden räddar liv

Kirurgi
Medicinsk donation
Etiska frågor
Medicinsk etik
Antonio Meucci

Antonio Santi Giuseppe Meucci, född 13 april 1808, död 18 oktober 1889, var en italiensk uppfinnare. Bland annat menas det att telefonen var en av hans skapelser.

Biografi
Meucci föddes i San Frediano nära Florens. Han studerade kemi- och maskinteknik vid Accademia di Belle Arti di Firenze och arbetade därefter på diverse teatrar som scentekniker, bland annat Teatro della Pergola.

Antonio Meucci beskylldes vara en del av den italienska liberaliseringsrörelsen och var fängslad några månader omkring år 1833–1834. Därefter utvandrade familjen, först till Kuba år 1835, sedan till USA.

Vid ankomsten till USA var hans kapitaltillgångar stora, men förmögenheten krympte snabbt, då han ofta hjälpte andra exilitalienare, samt på grund av en olycka som inträffade då han tog fram nya konstruktioner. Under en tid var privatekonomin så dålig att hans hushåll var tvunget att få socialbidrag ("public funds") samt ekonomisk hjälp från vänner. Hans fru lär också ha sålt en del av apparaterna för att förbättra hushållskassan.

Antonio Meucci uppfann sin elektromagnetiska telefon omkring 1849 (alternativt 1856), som förband sovrummet med hans kontor. Detta var en följd av att hans fru inte kunde röra sig, då hon led av svåra reumatiska smärtor. Den demonstrerades 1860 för en italienskspråkig tidning i New York. Han ansökte om patent för sin teletrofon den 28 december 1871, men i brist på pengar förmådde han inte betala för ansökan. Vid den tidpunkten försörjde han sig och familjen med socialbidrag, och hans fru lär ha sålt hans apparater för att få in pengar.

Alexander Graham Bell patenterade telefonen år 1876 och fick i många år äran för uppfinningen. Då hade både Meucci och Elisha Gray var för sig utvecklat telefoniutrustning, men i båda fallen hade man problem med att patentera och marknadsföra det hela. Meucci försökte hävda sin rätt fram till sin död 1889, då de juridiska processerna avstannade helt. Patentet upphörde i januari 1893. Drygt 100 år senare, den 15 juni 2002, erkände amerikanska representanthuset (amerikanska kongressens resolution 269) att Meucci var uppfinnare till telefonen. Detta är dock fortfarande omdiskuterat. Många forskare, till exempel Anton A. Huurdeman i den viktiga teknikhistoriska översikten "The Worldwide History of Communications" tvekar inte att peka ut Bell som den rättmätige uppfinnaren av en verkligt fungerande telefon.

Även tidigare hade Meucci konstruerat en rörtelefon (som transporterar ljud genom ett rör) för att på en teater kunna sköta kommunikationen mellan scenen och kontrollrummet.

Patent
Utöver elektronisk överföring av tal konstruerade och patenterade Meucci många apparater baserade på kemiska och mekaniska processer.

Familjeförhållanden
Meucci gifte sig 1834 med Esther Mochi men makarna fick inga barn.

Källor

Externa länkar 

Amerikanska uppfinnare
Italienska uppfinnare
Födda 1808
Avlidna 1889
Män
Fransk

Fransk kan avse:
 Något som tillhör Frankrike
 Något som tillhör fransmän
 Något som tillhör franska språket

Se även
 Fransk balkong
 Franskbröd
 Franska kort
 Franskt parti i schack
Rikskansler

Rikskansler (plural rikskanslerer, som på svenska uttalas och tidigare stavades rikskanslärer med betoning på stavelsen –lär–, jämför doktor – doktorer) var en hög riksämbetsman och kansler i åtskilliga länder, bland andra Sverige, Tyskland (Führer und Reichskanzler) och Danmark (rigens kansler, rettertingets ledare). Rikskanslern var chef för ett kungligt eller furstligt kansli.

Sveriges rikskansler 
Sveriges rikskansler hade till uppgift att förestå Kunglig Majestäts kansli eller leda riksrådet. Rikskanslern skötte bland annat de diplomatiska förhandlingarna med andra länder och var på så sätt en föregångare till utrikesministern. Under 1600-talet var rikskanslern den fjärde i rang av de fem höga riksämbetsmännen.

Den förste som innehade ämbetet i Sverige var Conrad von Pyhy under Gustav Vasas regeringstid, men det var först under Erik XIV:s tid, som ämbetet blev permanent. Den mest kände personen på posten torde ha varit Axel Oxenstierna, som utnämndes 1612 och sedan satt till sin död 1654 – 42 år senare. 1680 avskaffades ämbetet och ersattes till största delen av kanslipresidenten, som också blev regeringsledare och hade hand om utrikesaffärerna. Efter att kanslipresidentämbetet under Gustav III:s tid i slutet av 1700-talet alltmer hade förlorat sin maktposition avskaffades det 1792, varvid rikskanslerämbetet för en kort tid återuppstod. När den siste rikskanslern Fredrik Sparre avgick 1797 avskaffades ämbetet för gott. Efter att kanslipresidentämbetet då hade återuppstått i några år avskaffades även detta 1809 och ersattes av utrikesstatsministern, som i sin tur ersattes av utrikesministern 1876.

Tysklands rikskansler

I Tyskland användes titeln rikskansler för landets regeringschef 1871-1945.

Under kejsartiden utsågs rikskanslern av kejsaren och var inte ansvarig inför riksdagen, men från 1919, när Tyskland hade blivit republik, införde man också ett ansvar inför riksdagen.

Se Tysklands rikskansler.

Se även 
 Förbundskansler
 Hovkansler

Källor

Noter

Politiska titlar
Ej längre existerande regeringsämbeten
Hovförsamlingen

Kungliga Hovförsamlingen är en icke-territoriell församling inom Svenska kyrkan, omfattande Kungahuset samt anställda vid hovet och deras anhöriga. Församlingskyrka är Slottskyrkan i Stockholms slott. Församlingen är organiserad under hovkonsistoriet och ligger utanför den gängse stiftsorganisationen. Den som är kyrkoherde i församlingen har av tradition officiellt titeln "pastor i Hovförsamlingen".

Medlemskap
Enligt Svenska kyrkans kyrkoordning kap 35 § 6 har en person rätt att tillhöra Hovförsamlingen om han eller hon tillhör Svenska kyrkan och är folkbokförd i Sverige och dessutom
 är medlem av Kungliga Huset,
 tjänstgör eller har tjänstgjort vid Kungliga Hovstaterna eller Kungliga Staberna,
 är make eller hemmavarande barn till någon som tillhör församlingen enligt 1 eller 2, eller
 är efterlevande make eller hemmavarande barn till någon som tillhört församlingen enligt 1 eller 2.

Hovförsamlingen har drygt 480 medlemmar; församlingskyrka är Slottskyrkan på Stockholms slott.

Hovförsamlingens medlemmar har vid direkta kyrkliga val endast rösträtt till Kyrkomötet och då bildar församlingen en slags valsamfällighet med Stockholms stifts valkrets. Församlingen står vid sidan av stiftsorganisationen varvid överhovpredikanten är "biskops vederlike".  Den står också utanför det inomkyrkliga ekonomiska utjämningssystemet.

Hovförsamlingens kyrkoråd väljs vid samma tid som de direkta kyrkliga valen genom kyrkostämma.

Personal

Sedan den 29 november 2015 är Johan Dalman överhovpredikant. 

Pastor (motsvarande kyrkoherde) i Kungliga Hovförsamlingen är sedan 1 januari 2013 Michael Bjerkhagen, som också är ordinarie hovpredikant och ledamot av hovkonsistorium.

Vapen
Hovförsamlingens heraldiska vapen fastställdes den 5 juni 1987 av konung Carl XVI Gustaf med blasoneringen: i fält av guld ett svävande blått kors, i korsmitten belagt med en öppen krona av guld. Skölden krönes med en sluten kunglig krona. Vapnet är inspirerat av det som 1895 tillkom över Slottskyrkans ingång i södra valvet, skulpterad av Sven Scholander i neobarock och inspirerad av Nicodemus Tessin den yngre. Samma vapen var inspirationskälla även för Svenska kyrkans vapen som antogs 1977 men i andra tinkturer.

Se även
Lista över överhovpredikanter

Referenser

Externa länkar
 Hovförsamlingen http://www.kungahuset.se/monarkinhovstaterna/valkommentillkunglhovforsamlingen.4.618dea114acd4fc12a2352.html
Församlingar i Stockholms stift
Kungliga hovstaterna
Claudius Salmasius

Claudius Salmasius, fr. Claude de Saumaise, född 1588 i Semur-en-Auxois, död 1653 i Spaa, var en fransk filolog; professor vid universitetet i Leiden i Nederländerna från 1631.

Salmasius studerade i Paris och Heidelberg och utbildade sig till en polyhistor särskilt inom det språkliga området. Han kallades 1631 till professor i Leiden, en post som tidigare innehafts av Scaliger, vars lärda berömmelse han ansågs kunna ärva, utgav där en mängd skrifter även av politiskt och teologiskt innehåll i reformert anda, till exempel De primatu papae (1645), men försvarade likväl Stuartarnas monarki, särskilt i skriften Defensio regia pro Carolo I (1649).

Denna skrift väckte förargelse på flera håll, och Salmasius erhöll 1650 tjänstledighet samt hörsammade drottning Kristinas kallelse till Sverige, där han vistades något mer än ett år (till hösten 1651). Drottningen visade Salmasius alldeles särskild välvilja, lät honom bo på slottet och försökte i det längsta kvarhålla honom, när han återkallades av kuratorerna för Leidens universitet, samt ville sedan förmå honom komma tillbaka till Stockholm. Den sjuklige Salmasius hade emellertid inte trivts i Sverige.

Salmasius utmärkte sig för omfattande lärdom, men ägde mindre skarpsinne samt ansågs högdragen och polemisk, var dessutom något av en libertinnatur. Bland hans många skrifter, av vilka flera utkom först efter hans död, märks främst Plinianae exercitationes (2 band, 1629; ny upplaga 1689), vidare kan nämnas De usuris (1638), De modo usurarum (1639), De faenore trapezitico (1640), De lingua hellenistica (1643), Funus linguae hellenisticae (samma år), De annis climactericis et de antiqua astrologia (1648), Epistolae (1656), De re militari romanorum (1657) samt upplagor av åtskilliga romerska författare.

Källor

Externa länkar 

Franska filologer
Nederländska professorer
Personer verksamma vid Leidens universitet
Födda 1588
Avlidna 1653
Män
Hermann Conring

Hermann Conring, född den 9 november 1606, död den 12 december 1681, var en tysk vetenskapsman.

Conring studerade teologi och medicin i Leiden, blev 1632 professor i naturfilosofi vid universitetet i Helmstedt, men övergick 1637 till medicinska fakulteten där. Ludvig XVI visade stor beundran för Conring, och drottning Kristina utnämnde honom till sin första livläkare 1650-1651. Conring åtnjöt högt internationellt erkännande även för sina juridiska kunskaper.

Bland Conrings medicinska arbeten märks särskilt De sanguinis generatione et motu naturali (1643), som befordrade spridningen av William Harveys uppfattning om blodomloppet. Inom juridiken märks främst hans värdefulla översikt De origine juris germanici (1643).

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.
 Jori, Alberto, Hermann Conring (1606-1681): Der Begründer der deutschen Rechtsgeschichte, mit einer Grußadresse von Kristian Kühl, Tübingen, 2006 .

Externa länkar 
 

Conring
Conring
Födda 1606
Avlidna 1681
Män
Personer verksamma vid Helmstedts universitet
Nominell

Nominell ("till namnet"); i överförd betydelse ett värde bara på papperet. Exempelvis aktiens nominella värde.

Se även

Formell
Nominell ränta
Nominell statsobligation
Nominell växelkurs
Nominellt belopp
Nominellt värde

Referenser

Webbkällor 

Finansiell ekonomi
Baal

Baal ('herre') är i syrisk-fenicisk mytologi en storm- och fruktbarhetsgud, son till El.

Baal dyrkades av de semitiska folken i Syrien och i Kanaans land under forntiden. Dyrkan av Baal fördes även till det forntida Egypten av hyksos, och till Karthago av fenicierna.

I mytologin går Baal, här vanligtvis identifierad med Hadad, segrande ur en långvarig konflikt med havsguden Yam, och blir gudarnas herre (den så kallade Baal-cykeln). Baal kunde även ses som en manifestation av solen. En gudinnetitel, Baalat ("härskarinna") utgör motpart till Baal, men det fanns flera gudinnor som bar denna titel, bland annat Baalat Gebal, även känd som Baaltis (som senare skulle utvecklas till gudinnan Atargatis).

Baal omnämns i Bibeln som sinnebilden av en falsk gud och en konkurrent till Jahve hos folket. En stark konfrontation skildras i berättelsen om Elia och Baalsprofeterna där profeten Elia utmanar Baals profeter på Karmelberget. Elia, som representant för Jahves tillbedjare, å ena sidan och Baals profeter å andra sidan skall resa varsitt altare och be sin respektive gud att själv antända sitt offer. I berättelsen dansar och sargar sig Baals profeter förgäves, medan Elias altare antänds av eld från himlen när han ber om det. Berättelsen återfinns i Första Kungaboken kapitel 18.

Flera baaler 
Noga taget är Baal en titel (med innebörden "Herre"), snarare än ett personnamn, och ett antal sinsemellan ganska olika västsemitiska gudar förekom under denna titel: Väderguden Baal Hadad (som spelar huvudrollen i myterna från Ugarit och som liknar den grekiske Zeus), Baal Melqart (som dog och uppväcktes vid doften av grillad vaktel, som kanske är den Baal vars profeter hamnar i konflikt med Elia, och som grekerna identifierade med Herakles), Baal Hammon som är belagd i den feniciska kolonin Karthago, samt den senantike himmelsguden Baal Shamin (som innehållsmässigt liknar den mesopotamiske guden Anu och den grekiske guden Uranos).

Även benämningen Beelzebub, som via Nya testamentet kommit att syfta på Djävulen, härstammar troligtvis från Baal. Enligt traditionen då Baal sebub ("Flugornas herre") alternativt en förvrängning av gudsnamnet Baal Sebul ("den höge Herren").

Se även 
 Molok
 Mytologi: Fruktbarhet
 Baal (pjäs)

Källor 

Kanaaneisk mytologi
Gamla testamentet
Fruktbarhetsgudar
Gudar i fenicisk mytologi
Solgudar
Baba-Jaga

Baba-Jaga är enligt slavisk tradition en fasansfull häxa. Baba-Jaga bodde i skogen innanför ett staket gjort av människoben, i ett hus på hönsfötter, så att hon kunde se åt alla håll. I somliga berättelser sägs det att hon var så stor att hennes käft kunde sträcka sig från jorden och ned till helvetet (vilket sades förklara sprickbildningar i jorden). I vissa sägner flög hon också omkring i en mortel av trä, genom att stöta sig fram med mortelstöten.

Namnet är även en allmän benämning på östslaviska häxor. Hon kan framträda i olika roller, antingen som en hjälpande kraft, rådgivare eller hämnare, eller som en enbart ond varelse

Ursprunget till Baba-Jagas stuga 
Vissa slaviska och finsk-ugriska folk hade som tradition att före begravningen förvara döda släktingar i bodar som stod högt belägna på pålar. Ofta användes avsågade trädstammar med uppgrävda rötter som dessa stödben. Ingången vändes från byn. Likheten med Baba-Jagas stuga är slående. Motsvarande "hönsfötter" finns även hos trollkarlen Howls vandrande slott, i Diana Wynne Jones bok Det levande slottet (filmatiserad av Hayao Miyazaki).

Olika namn
"Baba Jaga" är stavningen av häxans namn på polska, tjeckiska och slovakiska. Det är även transkriptionen till svenska av namnformerna på ryska (Бáба-Ягá), ukrainska (Баба Яґа) och bulgariska (Баба Яга). På slovenska har namndelarna kastats om till Jaga Baba.

En snarlik "häxkärring" förekommer i den sydslaviska traditionen. På kroatiska och bosniska heter hon Baba Roga, på makedoniska och serbiska Баба Рога (transkriberat som Baba Roga). Ordet roga antyder att hon har horn.

'Baba' är ursprungligen ett barnspråksord för babusjka (= äldre eller gift kvinna av lägre klass, farmor/mormor). 'Jaga' är sannolikt diminutivform av det slaviska namnet Jadwiga (Jaga/Jagusia/Jadzia).

Baba-Jaga inom populärkulturen 
Baba-Jaga har vid flera tillfällen förekommit i darkhorse-serien Hellboy.
I Bartok - en riktig hjälte finns en häxa som heter Baba Yaga som bor i ett hus på hönsfötter.
Även i den klassiska datorspelsserien King's Quest förekommer häxan och huset på hönsfötter.
En häxa med samma namn förekommer också i Bamse, där Baba-Jaga agerar medhjälpare åt Grimme i äventyret "Hotet från Sagornas Ö".
I filmen John Wick (2014) kallar den ryska maffian som faller offer för protagonisten Johns vrede honom för Baba Yaga (i filmen översatt till "the Boogeyman").

Referenser

Externa länkar 
Baba-Jaga, danskt studium

Slavisk mytologi
Bacabs

Bacab var i den mexikanska Mayakulturens mytologi en av de fyra gudar som höll upp himlens fyra hörn. De var Itzamna och Ix Chels söner och blev på äldre dar ansvariga över Jordens inre och dess vattentillgångar. Bacaberna har även setts som senare motsvarigheter till Golfkustregionens liderliga, druckna gamla åskgudar.

En av skapargudarna hade placerat bröderna i var sitt av universums fyra hörn för den viktiga uppgiften att hålla himlavalvet på plats. På så vis hamnade de vid var sin av de fyra så kallade kardinalriktningarana, och blev därför var och en tilldelad en egen färg och var sitt specifika segment i mayakalendern:  
 Hobnil (senare ersatt av Chaac) - bacab i öster, står för rött och Kan-åren.
 Can Tzicnal - bacab i norr, står för vitt och Muluc-åren.
 Zac Cimi - bacab i väster, står för svart och Ix-åren.
 Hozanek - bacab i söder, står för gult och Cauac-åren.

Hänvisningar till Bacabs hitter man i 1600-talsbiskopen, bokbrännaren och historieskrivaren Diego de Landa och de olika maya-berättelserna som är kända som Chilam Balam.  Vid något tillfälle blev bröderna associerade med bilden av Chaac, Mayas regngud.  På Yucatán refererade Chan Kom-maya till himmelsbärarna som de fyra Chaacs.  Man trodde att de också var jaguargudar och hade anknytning till biodling.  Liksom många andra gudomar var Bacabs viktiga vid spådomsceremonier. Man vände sig till dem med frågor om grödor, vädret eller binas hälsa.

Noter

Referenslitteratur 
 Robert Redfield and Alfonso Villa Rojas,Chan Kom. Chicago University Press.
 Ralph L. Roys; The Book of Chilam Balam of Chumayel. Norman: University of Oklahoma Press.
 Ralph L. Roys; Ritual of the Bacabs: A Book of Maya Encantations. Norman: University of Oklahoma Press, Oklahoma (1965).
 Karl Taube; The Major Gods of Ancient Yucatan. Dumbarton Oaks (1992).
 J. Eric S. Thompson; The Bacabs: Their Portraits and Their Glyphs.
 A.M. Tozzer; Landa's Relación de las Cosas de Yucatan. A Translation.

Se även 
 Mayansk mytologi
 Mytologi: Himlen

Gudar i mayansk mytologi
Bacchus

Bacchus (latin: Bácchus, klassisk grekiska: Βᾰ́κχος, Bákkhos, modern grekiska: Βάκχος, Vákchos) var i romersk mytologi rusets och vinets gud.

Han var romarnas version av grekernas Dionysos (latin: Dionȳsus, klassisk grekiska: Δῐόνῡσος, Diónūsos, modern grekiska: Διόνυσος, Diónysos) och namnet påstås kunna härledas tillbaka till ett ord för "bullrigt uppträdande" och även "den begråtne, den djupt sörjde".

Romarnas tumultartade fester till Bacchus kallades backanaler (lat. bacchanalia). Bacchus gestaltades först som en skäggig man, men senare framställdes han som en yngling. Bacchus kan också härledas till sumerernas Dumuzi, akkadernas Tammuz, den grekiske Dionysos, samt med sannolikhet till den bibliske Nimrod enligt Dr. Alexander Hislop.

Bacchus var gift med Ariadne (prinsessan som, enligt grekisk mytologi, hjälpte hjälten Theseus att döda minotauren).

Referenser 

Gudar i romersk mytologi
Bachue

Bachué var en modergudinna Muiscas mytologi i Colombia, som enligt legenden gav upphov till människosläktet. 

Hon uppstod ur Lake Iguaques vatten med en pojke i sina armar, som växte upp till hennes man och sedan avlade barn med henne för varje plats de besökte. Paret blev mänsklighetens föräldrar, och vände sedan tillbaka till vattnet i form av ormar. Hon dyrkades som en av huvudgudarna i Colombia före den spanska erövringen. 

Hennes huvudtempel låg i det område som nu upptas av staden San Pedro de Iguaque.

Källor

 

Modersgudar
Balak (mytologi)

Balak var i hebreisk mytologi kung av Moab.

I ett stycke i Bibeln berättas det att Balak försökte stoppa israeliterna genom profeten Bileam.

Se även 
 Bibeln, Gamla Testamentet, Fjärde Moseboken
 Mytologi: Forntida kungar

Hebreisk mytologi
Personer i Gamla Testamentet
Balam-Acab

Balam-Acab var i mytologin hos Mayaindianerna en av de fyra första människorna.

Se även
 Balam-Quitze 
 Gucumatz 
 Popol Vuh
 Mytologi: Första mannen

Mayansk mytologi
Första människan-mytologi
Balam-Quitze

Balam-Quitze var i Mayaindianernas kosmogoni en av de fyra första människorna. Jaguaren med det vänliga leendet var den förste mannen och skapades av majs. Han gifte sig med Caha-Paluma.

Dessa första människor var allvetande i kraft av sin mycket höga intelligens och sitt allseende. Detta misshagade deras skapare, Gucumatz, som inskränkte deras syn och därmed reducerade dem så att de blev underlägsna gudarna.

Se även
 Balam-Acab 
 Gucumatz 
 Popol Vuh
 Mytologi: Första mannen

Mayansk mytologi
Första människan-mytologi
Thorwald Proll

Thorwald Proll, född 22 juli 1941 i Kassel, är en tysk författare och vänsteraktivist. Proll var medlem i Außerparlamentarische Opposition samt i vad som senare, i maj 1970, blev Röda armé-fraktionen under organisationens inledningsfas under slutet av 1960-talet. Han är äldre bror till Astrid Proll.

Proll deltog den 2 april 1968 i det misslyckade försöket att, i symbolisk protest mot Vietnamkriget, bränna ner två varuhus, Kaufhof och Schneider, i Frankfurt am Main tillsammans med Andreas Baader, Gudrun Ensslin (Prolls dåvarande flickvän) och Horst Söhnlein. Efter rättegång avtjänade Proll 14 månader i fängelse och flydde sedan tillsammans med Baader och Ensslin till Paris. De andra, i det som senare blev Röda armé-fraktionen, uppfattade dock inte Proll som tillräckligt hängiven och övergav honom i Schweiz. 

Proll överlämnade sig själv till polisen i november 1970 och fängslades igen innan han frigavs i oktober 1971. Sedan 1978 bor Proll i Hamburg, där han varit verksam som författare och bokhandlare.

Källor

Noter

Webbkällor

Tryckta källor

Män
Födda 1941
Levande personer
Personer från Kassel
Tyska brottslingar
Tyska författare
Medlemmar i Röda armé-fraktionen
Vänsterextremister
Horst Söhnlein

Horst Söhnlein, född 13 oktober 1943, var aktiv i den västtyska Außerparlamentarische Opposition och deltog i Röda armé-fraktionens tidigaste attentat.

Söhnlein var aldrig medlem i Baader-Meinhof-gruppen. Han deltog dock, tillsammans med Andreas Baader, Thorwald Proll och Gudrun Ensslin, i ett misslyckat försök att bränna ner två varuhus, Kaufhof och Schneider, i Frankfurt am Main den 2 april 1968. Efter en amnesti, utfärdad av den västtyska regeringen efter ett överklagande, valde Söhnlein, till skillnad från sina kamrater, att inte försöka fly. Han avtjänade återstoden av sitt treåriga fängelsestraff och lämnade sedan sitt illegala politiska arbete bakom sig.

Källor

Noter

Webbkällor

Tryckta källor

Tyska brottslingar
Tyska terrorister
Födda 1943
Män
Levande personer
Vänsterextremister