kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Femininum

Femininum är i språkvetenskapen ett grammatiskt genus som brukar motsvara kvinnligt kön.

Femininum i svenskan 
I standardsvenskan (rikssvenskan) förekommer inte feminint grammatiskt genus på samma sätt som exempelvis i franskan eller tyskan, där även ord utan egentligt kön ändå böjs på samma sätt som biologiskt kvinnliga ord, som franska la femme och tyska die Frau (som båda betyder ”kvinnan”). I standardsvenskan används bara semantiskt genus (sexus) för klart kvinnliga eller manliga ord, exempelvis pronomina som hon och han, i suffix för att beteckna kvinnligt kön, exempelvis -erska (kokerska) eller -inna (ryttarinna) samt i den maskulina adjektivändelsen -e (Karl den store). 

I svenska folkmål och äldre rikssvenska finns eller fanns emellertid former och pronomen för feminint grammatiskt genus, så att exempelvis ordet hon används i stället för den om till exempel en bok eller dörr (se Lista över feminina ord i svenska språkliga varieteter). I dialekter finns ofta en särskild feminin bestämd form: boka och dörra. Så sent som i andra hälften av 1800-talet ansågs i rikssvenskan många ord, som idag uppfattas som utrum, ha kvar feminint eller maskulint genus som ärvts från fornsvenskan.

Femininum i andra språk än svenska
I vissa utländska språk skiljer man inte på femininum och maskulinum. Det finns ord för kvinna och man, men något motsvarande hon och han finns inte. Till exempel på ett sådant språk är det afrikanska språket yoruba. Finska innehåller inte heller sådana feminina eller maskulina pronomina, eller något grammatiskt genus överhuvudtaget.

Se även
Maskulinum
Grammatiskt genus
Sexus

Referenser

Lexikologi
Språkligt genus
Mimmo Wåhlander

Mimmo Lillemor Astrid Wåhlander, ursprungligen Astrid Lillemor Wåhlander, under en period Borglin, född 1 november 1936 i Linköping, död 24 december 1992 i Stockholm, var en svensk skådespelare. 

När Mimmo Wåhlander arbetade med amatörteater vid Lilla Teatern i Lund blev hon upptäckt som fotomodell och mannekäng. Från 1955 till 1958 var hon sedan elev vid Malmö stadsteaters elevskola där hon redan som premiärelev 1957 hade sitt genombrott som Anne Frank i Anne Franks dagbok.

Hon spelade en rad olika roller under därpå följande år, bland annat som Ariel i Stormen och för sina insatser i Vilhelm Mobergs Domaren fick hon författarens eget stipendium. Hon hade ett par större filmroller, dels som förtryckt direktörsdotter i Goda vänner trogna grannar och dels som incesthotad portvaktdotter i Pärlemor i början av 1960-talet.

Till Stockholms stadsteater kom hon 1964 och engagerades parallellt av TV-teatern där hon gjorde sitt främsta framträdande då hon spelade Tintomara i Drottningens juvelsmycke (1967). På 1970-talet gick hon över till att arbeta som frilans och försörjde sig periodvis även genom sjukvårdsarbete. Hennes utstrålning och ”trolska rådjursögon” kom väl till pass i roller som den överjordiskt sköna Tintomara men begränsade de rollerbjudanden hon fick. Några TV-roller som bröt mot detta mönster var dock som predikanten Helena Ekblom i Predikare-Lena (1976) och som den mordiska modern Anna Månsdotter i Richard Hoberts nyversion av Yngsjömordet (1986).

På 1980-talet omskolade hon sig till fastighetsmäklare.

Hon var gift första gången 1964 med Sven Ahlström (1915–1966) och andra gången 1970–1979 med läkaren Nils-Erik Borglin (1920–1996). Hon var mor till skådespelaren Sven Ahlström.

Filmografi  

1962 – Arvtagerskan (TV) 
1967 – Drottningens juvelsmycke
1968 – Hönssoppa med korngryn 
1968 – Lärda fruntimmer (TV)
 (kortfilm)
1968 – Påsk (TV)
1969 – Solens barn (TV) 
1969 – Bröllopsdag (TV)
1969 – Blanco Posnets hängning (TV)
1969 – Den girige (TV) 
1969 – Vårdaren (TV) 
1969 – Galgmannen (TV) 
1970 – Det finns en chans (TV)
1970 – Körsbärsträdgården (TV)  
 
 (TV) 

1976 – OM - Eva vill vara med 
1979 – Predikare-Lena (TV)

1983 – Mannen utan själ (TV) 

1986 – Yngsjömordet (TV)

Teater

Roller (ej komplett)

Källor

Noter

Vidare läsning

Externa länkar 
 Mimmo Wåhlander på Malmö stadsteater
 
 

Svenska scenskådespelare
Svenska skådespelare under 1900-talet
Skådespelare från Linköping
Födda 1936
Avlidna 1992
Kvinnor
Allan Ekelund

Kristian Allan Ekelund född 16 januari 1918 i Örebro,  död 4 september 2009 i Vaxholm, var en svensk produktionsledare, regiassistent och inspelningsledare.

Ekelund anställdes vid Svensk Filmindustri 1941.

Bibliografi
Att vara vid filmen, Atrium 2022 (redigerad av Christer och Lotta Ekelund)

Filmografi
1950 - Till glädje

Producent i urval
1964 - För att inte tala om alla dessa kvinnor
1964 - 491
1963 - Tystnaden 
1963 - Nattvardsgästerna 
1962 - Älskarinnan 
1961 - Såsom i en spegel

1960 - På en bänk i en park
1960 - Djävulens öga 
1960 - Jungfrukällan
1959 - Bara en kypare 
1958 - Ansiktet 
1957 - Smultronstället 
1957 - Det sjunde inseglet

1956 - Sista paret ut
1956 - Sjunde himlen
1955 - Ljuset från Lund 
1955 - Sommarnattens leende 
1954 - En lektion i kärlek

1953 - Glasberget 
1953 - Sommaren med Monika 
1952 - Kvinnors väntan

1951 - Sommarlek
1950 - Till glädje
1947 - Skepp till India land

Källor 

Svenska filmproducenter
Personer från Örebro
Födda 1918
Avlidna 2009
Män
Personer i Sverige under 1900-talet
Filosofie licentiat

Filosofie licentiat, förkortas FL eller fil.lic., var ursprungligen titeln för de studenter som avlagt licentiatexamen vid filosofisk fakultet, och är fortsatt titeln vid de fakulteter som går tillbaka på de ursprungliga filosofiska fakulteterna; humanistisk, naturvetenskaplig och samhällsvetenskaplig fakultet. Motsvarande doktorsexamen betecknas filosofie doktor.

Etymologi
Titeln licentiat fanns ursprungligen i de tre högre fakulteterna vid Sveriges universitet. Enligt K.M:ts stadga angående filosofiska examina 1 november 1907 infördes filosofie licentiat ("fil.lic.") och skulle enligt stadgan avläggas efter filosofie kandidat- (eller filosofisk ämbets-) examen och berättigade efter disputation till doktorsvärdighet, vilket också var fallet i juridiska och medicinska fakulteterna. Filosofie licentiatexamen i denna form avskaffades år 1969, men de som innan dess påbörjat studier för denna examen kunde i viss utsträckning avlägga denna under ytterligare några år.

I högskolelagen 1977 saknades filosofie licentiatexamen, men återinfördes på 1980-talet som en forskarexamen för vilken nominellt två års arbete efter grundexamen erfordras. Till skillnad mot tidigare är denna examen i sin nya form inte obligatorisk för disputation för doktorsexamen.

Finland
I Finland var licentiat intill 1951 titel för den som avlagt samtliga examina som krävdes för doktorsgraden samt disputerat, men ännu ej promoverats till doktor. Doktorsgraden kunde dock redan då vinnas utan deltagande i den högtidliga promotionen. Därefter krävdes intill examensreformen i slutet av 1970-talet licentiatexamen, en påbyggnadsexamen utöver grundexamen, för att få disputera, något som i dag endast gäller vid den medicinska fakulteten, där licentiatexamen är en grundexamen.

Referenser

Akademiska titlar
Neutrofil granulocyt

Neutrofila granulocyter, eller bara neutrofiler, utgör 60 % av alla vita blodkroppar och är en viktig komponent i det icke-specifika immunförsvaret. De har  (liksom monocyter och eosinofiler) sin främsta uppgift som fagocyter och eliminerar patogener, såsom bakterier och vissa svampar.

Neutrofilen har en rad system för att kunna eliminera främmande celler och är därmed en celltyp som även är potentiellt farlig och därför måste regleras strikt. De äter upp, fagocyterar, det som kommer i deras väg, exempelvis rester från egna döda celler. De dödar med aggressiva ämnen som finns i deras vesikler. De håller främst till ute i blodcirkulationen och histamin lockar ut dem i vävnaderna i stora mängder. Förutom den biokemiska regleringen har neutrofilen en kort livstid (dagar, ännu kortare i vävnaden), vilket kan betraktas som en skyddsåtgärd för att begränsa dess skadeverkningar. Det var som uppstår vid sårläkning består till stor del av döda neutrofiler.

Neutrofiler bildas i benmärgen från samma cell-linje som makrofager. Neutrofiler använder även samma mekanismer som makrofager för att eliminera bakterier.

Externa länkar 

Immunceller
John Ericsson (skådespelare)

John Ericsson, ursprungligen Johan Eriksson, född 20 april 1883 i byn Hornberg i Österfärnebo, Gävleborgs län, död 7 september 1945 i Storkyrkoförsamlingen i Stockholm, var en svensk skådespelare och inspicient. Han var även verksam under artistnamnet Lång-Jerker. Han fick sin största roll som Fänrik Stål vid inspelningen av Fänrik Ståls sägner.

Filmografi

Teater

Roller

Radioteater

Roller

Referenser 

Svenska stumfilmsskådespelare
Svenska scenskådespelare
Svenska skådespelare under 1900-talet
Svenska inspicienter
Personer från Österfärnebo socken
Födda 1883
Avlidna 1945
Män
Joe Pistone

Joseph Dominick "Joe" Pistone (alias Donnie Brasco), född 17 september 1939 i Erie, Pennsylvania är en före detta amerikansk FBI-agent som under sex års tid infiltrerade maffiafamiljerna Bonanno och delvis Colombo i New York, USA. Han räknas som en av de bästa FBI agenterna någonsin. Pistone har berättat att han skulle bli en medlem av Bonannofamiljen, en så kallad "made man", om han hade mördat maffialedaren Phillip Giaccone i december 1981. Mordplanerna avbröts men Pistone kontrakterades senare att mörda Alphonse Indelicatos son Anthony Indelicato. Pistone blev FBI-agent 1969, sju år innan han gick under täckmantel.

Joseph Pistone föddes i Erie, Pennsylvania och växte upp i Paterson, New Jersey. Han jobbade bland annat som lärare och gick ut college med någorlunda bra betyg år 1965. År 1969 blev han en FBI agent.

Pistone blev utvald att jobba under täckmantel inom den italienska maffian på grund av sitt sicilianska ursprung. Operationen Donnie Brasco varade från 1976–1981.

I filmen Donnie Brasco från 1997 spelas Joe Pistone av Johnny Depp.

Referenser

Noter

Amerikaner
Födda 1939
Maffia
Män
Levande personer
Jerry Högstedt

Jerry Högstedt, psedonym för Gert Erik Högstedt, född 4 november 1913 i Gävle, Gävleborgs län, död 1 november 1976 i Oscars församling, Stockholm, var en svensk kompositör, arrangör och kapellmästare.

Biografi 
Jerry Högstedt var son till grosshandlare Oscar Högstedt och hustrun Gerda, född Edlund. 
Under åren i födelsestaden Gävle ledde Högstedt orkestern The Charleston Serenaders. Jämsides musikverksamheten utbildade han sig, efter studentexamen 1932, till civilekonom vid Handelshögskolan i Stockholm.

År 1935 anställdes han vid AB Nordiska Musikförlaget i Stockholm och verkade senare vid förlagen Reuter & Reuter och Sonora. Av hans skivinspelningar gjordes ett tiotal på skivmärket Cupol, som startades 1947 av Helge Roundquist och som tidigare arbetade för Sonora.

Som kapellmästare arbetade Högstedt vid olika teatrar samtidigt som han frilansade hos Radiotjänst och senare på Sveriges television. I samarbete med bland andra Per-Martin Hamberg medverkade han i ett stort antal radioprogram, först med sin kvartett och senare med större orkestrar. Han dirigerade även den stora Underhållningsorkestern på Sverige Radio. 

Högstedt skrev film- och teatermusik och står som kompositör till ett 50-tal schlagers. Hans största framgång är den romantiska "Så skön som solen", lanserad av Gustaf Torrestad på 1940-talet, senare inspelad av flera artister, där Putte Wickman och Weine Renliden kan nämnas. Andra pseudonymer som Högstedt använde var Bob Miller och Roberta. Han har behandlat ämnet Dansorkesterns teknik i en bok utgiven 1943.

Högstedt har som arrangör haft stort inflytande på svensk underhållningsmusik. I hans arrangemang för Radions underhållningsorkester har hans stämföring, exempelvis för träblåsarna med två flöjter och två klarinetter i täta ackord, ofta sextackord, gett den klassiska ljudbild som hörts i otaliga svenska radiosändningar och skivinspelningar.

Filmmusik

Referenser

Noter

Tryckta källor

Webbkällor 
 
 Jerry Högstedt på Svensk musik, film och revyer 1900–1960

Externa länkar 
Jerry Högstedt i Libris
Jerry Högstedt på Discogs
Jerry Högstedt på Svensk mediedatabas

Svenska kompositörer under 1900-talet
Män
Födda 1913
Avlidna 1976
Musiker från Gävle
Alumner från Handelshögskolan i Stockholm
Juliana av Hessen-Eschwege

Prinsessan Juliana av Hessen-Eschwege, född 14 maj 1652 i Eschwege, död 20 juni 1693 i kommunen IJsselstein i Nederländerna, var en tysk adelskvinna, dotter till Karl X Gustavs syster Eleonora Katharina von Pfalz-Zweibrücken-Kleeburg och lantgreven Fredrik av Hessen-Eschwege.

Biografi
Julianas far stupade under polska kriget 1655 och hon kom då till Stockholm för att uppfostras hos drottning Hedvig Eleonora. Hon var påtänkt som gemål till sin kusin Karl, som var tre år yngre än hon, men planerna bröts när hon 1672 överraskande födde en son medan hon var ute och åkte i vagn i Stockholm tillsammans med Hedvig Eleonora. Det blev en skandal. Fadern till barnet var den 33-årige greven Gustaf Lillie, som landsförvisades, och Juliana skickades ut på landet med sonen, som fick namnet Gustaf Gustafsson Lillie.

Hovet betalade hennes uppehåll på Rävsnäs gård i Södermanland, där hon också fick ett eget hov, men när Karl XI efter fyra år på tronen drog in apanaget, hänvisades Juliana till slottet i Gävle hos greve Carl Larsson Sparre och grevinnan Lucia von Minnigerode. Lucia von Minnigerodes syster var hovdam hos drottning Hedvig Eleonora.

Några år senare, 1679, när hon lämnat Gävle födde hon ännu en son. Denna gång var fadern ofrälse – en son till hennes hushållerska. Hans namn var Jean Jacques Marchand (1656–1703) och han var kanslist hos den nederländske ministern i Stockholm. Karl XI gav Juliana tillstånd att gifta sig med sin älskare, som upphöjdes till friherre och antog namnet Lillienburg, varefter paret flyttade till Nederländerna.

Paret erhöll av kung Vilhelm III av England, Vilhelm av Oranien, drotseriet Ysselheim i Nederländerna, och levde dessutom på ett litet underhåll från Sverige. I äktenskapet föddes fyra barn. Den äldste sonen hette Karl von Liljenburg. Från honom härstammar en släkt von Liljenburg, vars sista ättling, Karl Fredrik, dog år 1817.

Prinsessan Juliana lär ha slutat sina dagar i verklig fattigdom.

Familj
Förutom sonen Gustaf Gustafsson Lillie hade Juliana fyra barn med Jean Jacques Marchand:

 Karl Fredrik von Lilienburg, 1679–1729
 Eleonora von Lilienburg, 1683–1707
 Heinrich Ferdinand, 1683–?
 Sophie Marie von Lilienburg, född 12 juni 1685, död någon gång mellan 1725 och 1741. Hon var gift med Anders Luhr, regeringssekreterare för Stralsund och Bremen.

Källor 
 Guillou, Jan, Häxornas försvarare: ett historiskt reportage. Piratförlaget, Stockholm, 2002
 Karlsson J.A. Sörmländska slott och gårdar: anteckningar och minnen. Del 1. Enstaberga 1923.
 Nordisk Familjebok. Förlagshuset Norden, Malmö 1953
 http://runeberg.org/sqvinnor/0240.html

Noter

Externa länkar 
 http://arbetarbladet.se/merlasning/ulfivarshistoria/1.824570-skandalprinsessan-pa-gavle-slott?m=print
 http://genealogy.euweb.cz/brabant/brabant7.html Stammbaum

Födda 1652
Avlidna 1693
Kvinnor
Tyska grevinnor
Personer under stormaktstiden
Pontus Wikner

Carl Pontus Wikner, född 19 maj 1837 på gården Kikerud i Valbo-Ryrs socken i Dalsland, död 16 maj 1888 i Kristiania, var en svensk filosof.

Biografi
Wikner var son till bruksinspektoren Peter Wikner och dennes hustru Sara Larsson. Han växte upp på Kaserna i Foss församling. Där har hembygdsföreningen restaurerat Pontus Wiknergården och använder den som hembygdsgård. Tre och ett halvt år gammal lärde han sig läsa. Som sjuåring kastade han sig över biblisk historia på tyska och inom ytterligare några år satt han fördjupad i engelsk och latinsk grammatik. Han gifte sig sommaren 1871 med barndomsvännen Ida Weinberg (1837–1910). De fick två söner, Ernst och Hugo. Äktenskapet var för Wikner ett bekvämlighetsäktenskap, eftersom han var homosexuell.

Efter studier vid Uppsala universitet blev han docent i teoretisk filosofi och lektor där. År 1884 utnämndes han till professor i filosofi vid Kristiania universitet och tillträdde denna lärostol året därpå.

Mot slutet av sitt liv skrev Wikner att han led av fyra kroniska åkommor. En av dem – för stort hjärta – nämnde han inte utan en viss stolthet. Han avled strax innan han skulle fylla 51 år. Wikner är gravsatt på Uppsala gamla kyrkogård. År 1902 avtäcktes en gravvård som rests till hans ära, då ett tal hölls av J.A. Eklund, senare biskop i Karlstads stift.

Filosofi
Wikner var som filosof påverkad av Christopher Jacob Boström, men gjorde en egen självständig åskådning gällande, dels i lärda skrifter, dels även i mera populära, sällsynt välskrivna arbeten. Bland dessa senare märks en följd filosofiska och religiösa föredrag, till exempel Kulturens offerväsen, Narcissussagan samt några historiska romaner påverkade av Viktor Rydberg stilkonst, utmärkta för tankerikedom, formskönhet och en varmt religiös anda: Min moders testamente, Mantegnas ängel. 

Wikner var medlem i Namnlösa sällskapet. Wikners vemodsfulla men i evighetslängtan förtröstansfulla författarskap har haft ett vidsträckt och djupt inflytande. Han hade också kristen trosbekännelse.

Dagböckerna
Svensk gayrörelse har i Pontus Wikner sett en tidig förebild. Hans privata anteckningar och dagböcker sammanställdes till verket Psykologiska självbekännelser som utkom  postumt 1971. I dessa dagböcker avslöjar han sin homosexuella läggning.

Bibliografi

Predikningar

Samlade och valda verk

Vidare läsning

Källor

Noter

Externa länkar 
 
 
 

Svenska filosofer under 1800-talet
Boströmianer
Personer verksamma vid Uppsala universitet
Personer verksamma vid Universitetet i Oslo
Svenska fackboksförfattare
Svenskspråkiga fackboksförfattare
Författare från Dalsland
Personer från Valbo-Ryrs socken
Gravsatta på Uppsala gamla kyrkogård
Födda 1837
Avlidna 1888
Män
Alumner från Uppsala universitet
Ulla-Britt Svensson

Ulla-Britt Margareta Svensson, född 15 oktober 1935 i Sofia församling i Stockholm, är en svensk sångerska. Hon är tvillingsyster till Solveig Svensson.

Filmografi  
1956 – Sjunde himlen

Källor 
 

Svenska sångare under 1900-talet
Sångare från Stockholm
Tvillingar
Födda 1935
Levande personer
Kvinnor
Solveig Svensson

Solveig Ingegärd Svensson, född 15 oktober 1935 i Sofia församling i Stockholm, är en svensk sångerska.
 
Hon är tvillingsyster till Ulla-Britt Svensson.

Filmografi

Källor 
 

Svenska sångare under 1900-talet
Sångare från Stockholm
Tvillingar
Födda 1935
Levande personer
Kvinnor
Bertil Schedin

Axel Bertil Schedin, född 10 november 1898 i Eskilstuna, död 24 december 1942, var en svensk skådespelare.
 
Schedin filmdebuterade 1930 i Ragnar Rings kortfilm Lyckobreven. Han var från 1933 gift med skådespelaren Hanny Schedin, född Gustafson. De är begravda på Sollentuna kyrkogård.

Filmografi 

 - En klippfilm med material inspelat tidigare.

Teater

Roller

Referenser

Noter 

Svenska skådespelare under 1900-talet
Svenska scenskådespelare
Skådespelare från Eskilstuna
Födda 1898
Avlidna 1942
Män
Ossian Brofeldt

Arvid Ossian Brofeldt, 29 juli 1869 i Helsingfors, död 31 augusti 1936 i Stockholm, var en svensk skådespelare, sångare och kapellmästare.

Brofeldt debuterade 1889 vid August Arppes operasällskap i Helsingfors. 1893 kom han till Mauritz Fröbergs resande operettsällskap. Han var verksam som kapellmästare vid Axel Hanssons operett- och John Lianders revysällskap samt vid några av Stockholms större biografer.

Brofeldt filmdebuterade 1922 i Victor Sjöströms Vem dömer och kom att medverka i ett tjugotal filmer.
Han var från 1899 gift med skådespelaren Helga Brofeldt. De är begravda på Skogskyrkogården i Stockholm.

Filmografi

Källor

Externa länkar
 
 

Svenska skådespelare under 1900-talet
Svenska sångare under 1900-talet
Män
Födda 1869
Avlidna 1936
Gravsatta på Skogskyrkogården i Stockholm
Skådespelare från Helsingfors
Sångare från Helsingfors
Charles Richter

Charles Francis Richter, född 26 april 1900 i Overpeck, Ohio, död 30 september 1985 i Pasadena, Kalifornien, var en amerikansk seismolog, verksam vid California Institute of Technology. Richter skapade Richterskalan som mäter jordbävningars styrka och som användes första gången 1935.

Referenser

Noter

Externa länkar 
 Intervju med Charles F. Richter på United States Geological Survey, ursprungligen publicerad 1971 i Earthquake Information Bulletin

Seismologer
Personer från Butler County, Ohio
Födda 1900
Avlidna 1985
Män
Alumner från Stanford University
Alumner från University of Southern California
Alumner från California Institute of Technology
Personer verksamma vid University of Southern California
Xenofon

Xenofon (grekiska Ξενοφῶν), född omkring 430 f.Kr. i Aten, död omkring 355 f.Kr., var en grekisk historiker, författare och politiker.

Asteroiden 5986 Xenophon är uppkallad efter honom.

Uppväxt och Anabasis 

Xenofon var en av Sokrates lärjungar. Efter studierna följde han med den grekiska här som stred under Kyros den yngre i Persien och deltog i slaget vid Kunaxa 401 f.Kr. Om detta krig och dess konsekvenser berättade han i Anabasis som utspelades i det persiska riket. Där beskrev han även  hur han själv tog befälet och ledde den grekisk legotruppens hemmarsch, (de tiotusens tåg), från Babylonien, över Armeniens bergsland och fram till havet – i detta fall sydkusten på Svarta havet där det fanns grekiska kolonier – så att de kunde återvända till hemlandet. Det är härifrån den litterära frasen "Thalatta, thalatta!" ("Havet, havet!") stammar, från när de grekiska soldaterna först fick syn på havet framför sig.

Liv 
Senare deltog Xenofon på spartanernas sida i slaget vid Koroneia 394 f.Kr. mot sina landsmän och thebanerna. På grund av detta blev han landsförvisad men belönades av spartanerna med ett gods i Elis på Peloponnesos. Då Aten och Sparta snart förenade sig mot Thebe, upphävdes Xenofons landsförvisning. Han bosatte sig till slut i Korinth.

Andra verk 
Av Xenofons verk är skildringen av de tiotusens återtåg i Anabasis mest bekant. Kyru paideia (latin Cyropaedia, Kyros uppfostran), det märkligaste av Xenofons verk, är en politisk-pedagogisk tendensroman. Hellenika, Greklands historia 411-362, är en fortsättning av Thukydides "Peloponnesiska krigets historia", med Spartavänlig tendens. Agesilaos är ett lovtal över den spartanske kungen med detta namn. Nationalekonomiskt intressant är Xenofons reformprogram för att hjälpa upp Atens finanser (Poroi). Hans intresse för lanthushållning, jakt, hästuppfödning och ridkonst tog sig uttryck i andra skrifter. Han författade även en försvarsskrift för Sokrates (Apologia), ”Hågkomster om Sokrates” (Apomnemoneumata, latin Memorabilia), en lös och oordnad samling berättelser, till vilken hans hushållslära (Oikonomikos) är ett tillägg, samt ”Gästabudet" (Symposion).

Xenofon var en det praktiska livets man utan djupare begåvning för och uppfattning av filosofiska problem. Hans moraliserande betraktelser är banala och vardagliga. Hans berömmelse vilar på hans klara stil och hans briljanta äventyrsbok om de tiotusens tåg.

Verk i svensk översättning 
 Om hästar och ridning. Översättning och kommentarer av Jonas Palm. Uppsala: Carmina 1980.
 En persisk furstes uppfostran översatt av Lars Nyberg. Göteborg: Paul Åströms förlag 1998.
 Ledarskap (Oeconomicus) översatt av Sture Linnér. Stockholm: Wahlström & Widstrand 2004.
 Anabasis: Kyrosexpeditionen eller De tiotusens återtåg översatt av Ingemar Lagerström. Stockholm: Norstedt 2014.

Källor 

 Nordisk familjebok 1951-55 års upplaga, bd.22 sp.720

Noter

Externa länkar 
 

Grekiska historiker under antiken
Grekiskspråkiga författare
Iranister
Födda 430 f.Kr.
Män
Avlidna 355 f.Kr.
Mononymt kända personer
Legosoldater
Antikens atenare
Ugglan