Valthorn

Ett valthorn (från tyskans Waldhorn) eller horn (på engelska: Horn (Ofta och felaktigt kallat ’French Horn’))är ett bleckblåsinstrument som utvecklats från det ventillösa jakthornet till signal- och posthornet. I dag används ventilhorn stämda i F och B (se transponerande instrument).

Eftersom dessa två horn har något olika tonomfång och fördelar använder professionella musiker ett så kallat dubbelhorn som består av både ett F- och ett B-horn som delar på samma munstycke och klockstycke. Omkopplingen mellan F- och B-systemen sker med hjälp av en extra ventil. Dubbelhornets normala tonomfång är H1-b2, följaktligen nära fyra oktaver. Hornister i symfoniorkestrar brukar vara specialiserade på antingen det låga eller det höga registret.

Ventilerna manövreras med vänster hand. Höger hand sticks in i klockstycket, vilket påverkar intonationen, dvs tonhöjden. När man spelar används dock inte handen för att intonera, eftersom det inte blir tillräckligt finjusterat och väldigt opraktiskt, utan liksom gällande andra blåsinstrument används luften och läpparna för att hålla upp eller ner tonen.

Historik 
I slutet av 1600-talet utvecklades i Frankrike ett jakthorn med långt, smäckert, cirkelrunt rör med vid tratt och strutformigt munstycke och en på samma gång vek och kraftfull torn, vilket snart gav det plats i orkestern.

Valthornet börjar dyka upp i rullorna för den svenska armén och flottan i slutet av Stora nordiska kriget, som pågick fram till 1721.

Valthornet frambringade till en början endast naturtoner, men vid mitten av 1700-talet uppfann hornisten i Dresden 
Anton Joseph Hampel de så kallade "stopptonerna" - då handen fördes in i tratten, kunde naturtonerna genom stoppning fördjupas med en halv eller hel ton. Vid denna tid började man även förse hornen med byglar av olika längd, så kallade inventionshorn, varvid olika stämningar möjliggjordes. De första inventionshornen tillverkades i Dresden omkring 1753 av J. Werner. Efter 1816 försågs valthoren med ventiler, till en början två, men senare tre.

Övre tonomfångsgräns 
Bleckblåsinstrument har teoretiskt ingen gräns för hur höga toner det går att spela på dem eftersom det finns oändligt många i teorin nåbara naturtoner. I praktiken begränsas dock den övre gränsen på tonomfånget av hur höga naturtoner musikern kan frambringa. Förr i tiden, när valthorn började spelas i orkestersammanhang, var det ofta trumpetare som spelade och med sin omfångserfarenhet kunde de framföra stycken i ett register som idag kan verka orimligt högt. Fast det finns valthornister som spelar mycket högt även dag, till exempel på albumet ”The London Horn Sound” där det spelas klingande trestrukna d på sista spåret, Caravan av Duke Ellington arrangerat för horn.

Valthornister 
 Jeffrey Agrell
 Thomas Bacon
 Sören Hermansson
 Johan Ahlin
 Philip Foster
 Hermann Baumann
 Konstantin Becker
 Rolf Bengtsson
Trine Bjerke
 Roland Berger
 Friedrich Adolph Borsdorf
 Dennis Brain
 Alan Civil
 Chris Cooper
 Philip Farkas
 Michel Garcin-Marrou
 James Graber
 Tom Greer
 Friedrich Gumpert
 Marty Hackleman
 Harcus Hennigar
 Göran Hülphers
 Ifor James
 Joseph Ignaz Leutgeb
 Franz Koch
 Ib Lanzky-Otto
 Wilhelm Lanzky-Otto
 Peter Lindbom
 Frank Lloyd
 Greg Miller
 Philip Mitchell
 Jarmo Mäntysalo
 Jeff Nelsen
 David Ohanian
 Graeme Page
 Malcolm Page
 Michelle Perry
 Valery Polekh
 Giovanni Punto
 David Pyatt
 Frøydis Ree Wekre
 Bernhard Scully
 Gerd Seifert
 Karl Stiegler
 Franz Strauss
 Hild Sofie Tafjord
 Mark Taylor
 Barry Tuckwell
 Julius Watkins
 Gail Williams
 Emil Wipperich
 Radovan Vlatkovic

Se även 
 Naturhorn
 Posthorn
 Jakthorn

Noter 

Bleckblåsinstrument
Militärmusik