kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Upplands runinskrifter 489

Runinskrift U 489 är en runsten som nu står i universitetsparken i centrala Uppsala, tillsammans med runstenarna U 896, U 932, U 937, U 938, U 939, U 940, U 943 och U 1011.

Stenen 
Olof Celsius d.ä. hämtade runstenen från Mora äng i Lagga år 1729. År 1867 skickades den tillsammans med två andra runstenar: U 896 och U 1011, till världsutställningen i Paris. "Laggastenen", som den kallas, har en vacker ornamentik med ett rundjur i Urnesstil, vars runslinga bildar en tydlig och välformad åtta. Ovanför dess mitt är ett kristet stavkors vars övre korsarm tangerar åttans övre rundel. Stenen är ristad av Öpir.

Inskriften 

Byggandet av en bro nämns förhållandesvis ofta i runtexterna och ger uttryck för en god gärning. Däremot är det rätt så ovanligt att runstenar restes till minne efter kvinnor, i det här fallet en moder som hedrar sin dotter. Gullögs make Ulf var troligen redan död eftersom han inte står medtagen i minneshandlingen.

Se även
Alfabetisk lista över runinskrifter
:en:Uppland Runic Inscription 489
Lista över Upplands runinskrifter
Sverige under vikingatiden
Sverige under äldre medeltiden

Referenser

Noter

Upplands runinskrifter
Runinskrifter i Uppsala kommun
Upplands runinskrifter 1011

Runinskrift U 1011, eller "Örbystenen", är en runsten som nu står i  Universitetsparken i centrala Uppsala i Uppland. Av alla kända runstenar så utmärker sig Örbystenen exceptionellt på grund av sin kringflackande tillvaro och säregna historia.

Stenen 
Stenen stod ursprungligen i Örby, Rasbo socken, innan den på 1600-talet flyttades till Olof Verelius trädgård på Övre Slottsgatan i Uppsala. Därefter gavs den av dåvarande ägaren till Olof Celsius den äldre, som 1726 lät ställa den i sin trädgård på Östra Ågatan. Stenen flyttades på nytt och hamnade nästa gång inom Gustavianums gårdsområde.

Stenen lånades ut till världsutställningen i Paris 1867 och där belönades den och två andra uppländska stenar med en bronsmedalj. Allting gick över förväntningar tills den granna runstenen vid omlastning inför återfärden föll överbord i Le Havre. Efter att sedan ha legat nedsjunken i trettio år i den franska hamnens gyttjiga sjöbotten, blev den vid en muddring påträffad av en grävskopa. Örbystenen bärgades och återbördades efter sina äventyr till Uppsala, där den placerades jämte ett antal andra förlupna stenar i Universitetsparken och där står den än idag.

Det är ovanligt att någon ristat ett minnesmärke under sin levnad över sig själv, såsom Vigmund här gjort och på ett skrytsamt sätt försökt vinna Guds nåd. I texten låter han påtala att han varit en "skeppshövding" och den skickligaste av män. Minnesmärket är således en "styrmanssten" som restes för att hedra en styrman, skeppets befälhavare. Möjligen saknades arvingar varmed Vigmund tog det säkra före det osäkra och skapade minnesmärket tillsammans med Åfrid som troligen var hans hustru. En kvinna har alltså varit delaktig i dess tillblivelse. Stilistiskt ser den dock ut att vara ristad av en mer proffsig runmästare som Öpir eller Fot. Stenens båda sidor är korsmärkta och dess ornamentik går i Urnesstil, vilket placerar den i vikingatidens slutskede.

Runorna på stenens högra sidan är spegelvända, hela den översatta inskriften följer nedan:

Inskriften

Källström menar att sidan B är felformulerad och att ristaren kan vara samma som ristade Gs 1, då kan ristaren vara Önjut men Vigmund och Åfrid kan avskrivas.

Se även
 Alfabetisk lista över runinskrifter
 Lista över Upplands runinskrifter
 Sverige under vikingatiden
 Sverige under äldre medeltiden

Referenser

Noter

 
Upplands runinskrifter
Runinskrifter i Uppsala kommun
Ridställningen

Ridställningen är en samlagställning där den som penetrerar ligger på rygg medan mottagaren sitter gränsle över den som penetrerar, med hans/hennes penis/dildo i sin vagina eller anus samt i regel med ansiktet vänt mot den som penetrerar. Under samlagsrörelserna rider den som sitter den som penetrerar ungefär som man rider en häst, vilket förklarar namnet.

Under ett heterosexuellt samlag intar kvinnan med denna samlagsteknik den dominerande positionen och kan därmed själv styra samlaget och anpassa den sexuella aktiviteten till sin egen takt. En variant av ridställningen, som kan användas vid cunnilingus, är ansiktsridning. En variant av ridställningen är att den ena parten sitter upp och håller om den andres höfter, som kan hålla sina händer om den förstes nacke.

På kinesiska kallas ställningen "Guanyin sitter på lotustronen" (Guanyin zuo lian 觀音坐蓮).

Fördelar 
En fördel med ridställningen är att mannens tyngd inte är på kvinnan. Denna position är ideal vid graviditet då det inte är något tryck på kvinnans buk. Den kan även vara fördelaktig om mannen rehabiliterar sig från allvarlig skada eller operation eller om kvinnan nyligen fött barn.

Bildgalleri 
Ridställningen har varit förekommande i många kulturer under längre tid och har blivit illustrerad i konstyttringar:

Se även 
 Lista över samlagsställningar
 Samlag
 Sexualitet

Referenser

Externa länkar 

Samlagsställningar
ca:Postures del coit#La dona dominant
Skedställningen

Skedställningen, eller 99:an, är en samlagsställning där personerna ligger sked, det vill säga på sidan, med den ena bakom den andre. Den part som penetrerar har sitt ansikte vänt mot den andras nacke och kommer in med penisen i vaginan eller anus bakifrån. Namnet kommer av att kropparna formas som två skedar som ligger med skoporna i varandra.

Denna samlagsställning medför mycket kroppskontakt och ger den penetrerande parten stora möjligheter att smeka den andre liksom att under samlagets gång stimulera partnerns klitoris, bröst eller penis. Skedställningen möjliggör även sexuell närhet och kontakt utan penetrerande sex. Samtidigt har skedställningen visat sig vara en sexställning som är mer belastande för ländryggen än flera andra enligt en amerikansk studie 2014.

Referenser

Externa länkar 

Samlagsställningar
Lagrangepunkt

Lagrangepunkter, uppkallade efter Joseph-Louis Lagrange, är punkter i ett roterande system med två stora himlakroppar, till exempel jorden och solen, där deras gravitation tar ut varandra så att ett mindre föremål som befinner sig i en Lagrangepunkt har samma omloppstid som den mindre himlakroppen. Därmed kommer föremålet och den mindre himlakroppen alltid att vara stationära i förhållande till varandra. Varje system har fem sådana punkter, som brukar betecknas L1, L2, L3, L4 och L5. En plats som kan utnyttjas för placering av stationära satelliter eller rymdstationer är till exempel vid L2. De tre första punkterna påvisades av Leonhard Euler 1765 och 1772 kunde Lagrange lägga till L4 och L5.

Endast L4 och L5 är stabila (om skillnaden i massa mellan de två kropparna är tillräckligt stor), vilket betyder att en satellit på någon av dessa punkter stannar kvar trots smärre störningar. De övriga punkterna är rörligt instabila, vilket innebär att om ett rymdobjekt på L1 - L3 stöts till lite lätt, så försvinner den bort från punkten och går in i en egen bana runt himlakropparna.

Lagrangepunkterna har betydelse för rymdforskningen och idag finns vid jordens L1-punkt två observatoriesatelliter: SOHO, som utför fjärrmätningar av solen, och ACE, som mäter solvinden. I jordens L2-punkt ligger bland annat, rymdteleskopet Gaia,  WMAP-satelliten som mäter den kosmiska bakgrundsstrålningen, samt James Webb-teleskopet.

I punkterna L4 och L5 kan himlakroppar samlas. Det första exemplet som upptäcktes var Trojanerna i Jupiters bana, som fått namn efter hjältar ur Iliaden. Därav kallas sådana himlakroppar för trojanska asteroider eller trojanska månar, och punkterna för trojanska punkter. Man har även funnit ett flertal trojanska objekt vid planeten Neptunus, två trojaner vid Uranus, men inga vid Saturnus. Vid Saturnus och Uranus är störningarna från grannplaneterna så stora att objekt som fångas i de trojanska punkterna sannolikt inte stannar där länge (Jupiter och Neptunus har bara var sin jätteplanet vid sin sida, Saturnus och Uranus har två). I jordens L4 finns den trojanska månen 2010 TK7 och vid L5 finns stora mängder interplanetärt stoft samlat.

Se även 
 Celest mekanik
 Trekropparsproblemet

Referenser

Externa länkar 

Celest mekanik
Upplands runinskrifter 35

Runinskrift U 35 är en runsten som står vid Svartsjö slott i Sånga socken och Ekerö kommun, Uppland.

Stenen 
Stenen som är från vikingatiden har en intressant ornamentik med två kattlika djur som har korslagda ben på det annars traditionella korsets plats. Djuren inramas i stenens ytterkant av en runorm med ett groteskt, öppet gap och palmettskägg. Ormens hals och svans är i basen låsta med ett hjärtformat koppel. Fotot i mallen till höger är taget av Erik Brate 1910. Den från runor översatta inskriften lyder enligt nedan:

Inskriften 

Nusvenska: "Adils och Ösel(?) och Olov(?) de lät resa denna sten efter Vigisl, sin fader, Ärnfrids make."

Namnet Adils förefaller ha varit mycket sällsynt både under vikingatid och medeltid och förekommer inte i någon annan svensk runinskrift. I Ynglingatal och Beowulfkvädet berättas det dock om en svensk kung från 500-talet som ska ha burit detta namn. Hur inskriftens andra namna ska tolkas är mycket osäkert. Det verkar dock förekomma på ytterligare ett par runstenar. Även föräldrarnas namn Ärnfrid och Vigsil är ovanliga. Vigsil är sammansatt av namnlederna vi - "helig plats" och gisl - "spjut". Det senare ordet ingår även i Adils och kanske även i Ösel. Att faderns och sönernas namn hade en led gemensam var vanligt under vikingatiden. Den tredje sonens namn, Olof, förekommer i ett tjugotal runinskrifter och namnet bars även av många personer under medeltiden.

Se även
Alfabetisk lista över runstenar
Lista över Upplands runinskrifter
Sverige under vikingatiden
Sverige under äldre medeltiden

Upplands runinskrifter 0035
Runinskrifter i Ekerö kommun
Upplands runinskrifter 80

Runinskrift U 80 är en stor och påkostad runhäll vid Sundby i Spånga socken, Sollentuna härad och Stockholms kommun. Strax intill U 80 ligger den ofullbordade runhällen U 81.

Hällen
De två runhällarna ligger i ett gravfält med en hög och tretton stensättningar. Berghällen där U 80 är inhuggen sluttar åt nordost mot en svacka som en gång torde ha varit ett sund, kanske det sundet som gav namn åt gården Sundby. Ristningens nederkant beräknas ha legat en knapp meter över havsytan vid mitten av 1000-talet. Om sundet fortfarande var farbart vid den tiden så torde runhällen ha varit väl synlig från passerande skepp. Av den forna farleden återstår i dag Spångaån/Bällstaån.

Runhällens ristning är inte signerad. Elias Wessén argumenterar i Sveriges runinskrifter för att den troligen är gjord av den kände runmästaren Fot, då det omsorgsfulla utförandet, stavningen och runformerna påminner om andra verk av Fot.
Gråstenshällens runinskrift och mjukt slingrande ornamentik är djupt och jämnt huggna, och syns därför väl trots att ristningen inte har blivit uppmålad på länge. Texten är intakt och tydlig. Den översatta inskriften lyder enligt nedan:

Inskriften 
Runor: ×ᛅᚾᛏᚢᚽᛏᚱ×ᛅᚢᚴ᛭ᚴᚽᚱᚦᛅᚱ᛭ᛚᛁᛏᚢ×ᚱᛁᛋᛏᛅ×ᚱᚢᚾᛅᚱ×ᚦᛁᛋᛅ×ᛁᚠᛏᛁᛦ×ᛋᚢᛅᛁᚾ×ᚠᛅᚦᚢᚱᛋᛁᚾ×ᛅᚢᚴ×ᚴᛅᛏᛁᛚᚢᛁ×ᛁᚠᛏᛁᛦ×ᛒᚢᛅᚾᛏᛅᛋᛁᚾ᛭

U 81

Ett tiotal meter nordväst om U 80 ligger U 81, en ofullbordad runhäll som inte kan vara gjord av samma erfarna runmästare som gjorde U 80. Slingan är ojämn och i smalaste laget för att rymma runtext, och linjerna är mycket grunda och svåra att få syn på. Ornamentiken är inte färdigställd och inskriften är bara påbörjad. Det enda som finns att läsa är mansnamnet Ärnmund i runslingans början.

Källor

Se även
Alfabetisk lista över runstenar
Lista över Upplands runinskrifter
Sverige under vikingatiden
Sverige under äldre medeltiden

 
Upplands runinskrifter
Runinskrifter i Stockholms kommun
Jean Paul Marat

Jean Paul Marat, född 24 maj 1743 i Boudry i Neuchâtel i Schweiz, död 13 juli 1793 i Paris, var en fransk  läkare, tidningsman och revolutionspolitiker, medlem av den radikaldemokratiska Cordelierklubben. Han utgav tidningen L'Ami du peuple.

Mannen och verket 
Fadern kom från Sardinien och var katolik innan han konverterade och blev kalvinist. Han flyttade till Schweiz där han verkade som läkare, gifte sig och fick sex barn varav Jean-Paul var den äldste. Familjenamnet var egentligen Mara och det var Jean-Paul som lade till ett t för att verka mer fransk. Han lämnade hemmet när han var 16 år och efter att ha läst medicin i Bourdeaux och Paris. Han flyttade vid 22 års ålder till England (1765-77). Han verkade där som läkare, inte utan framgång. Han fick ett hedersdoktorat vid Andrew's University och publicerade några vetenskapliga studier. Marats intresse sträckte sig emellertid också till fält utanför medicinen. Han publicerade bl.a. en "Essay on Man", ett försök till analys av sambandet mellan själ och kropp, och ett politiskt arbete, The Chains of Slavery, som var ett angrepp på despotism. Han var vid denna tid inte radikal. En god kung i spetsen för en konstitutionell monarki såg han som den bästa styrelseformen. 

Marat spelade en aktiv roll under franska revolutionen och var en av yttersta vänsterns (som vid denna tid betecknade radikal-liberaler) ledare. Marat utgav tidningen L'Ami du peuple och blev känd som en förespråkare av användandet av terror i den revolutionära kampen; efter kungaparets flyktförsök 1791 var han en av de första att kräva deras avrättning. Marat valdes in i Nationalkonventet 1792, där han utkämpade en kamp mot de moderata girondisterna, vilket ledde till att de drevs ut från Paris i maj 1793.

Marat hade många fiender och var vid ett tillfälle tvungen att gömma sig i kloakerna, där han ådrog sig en svår och smärtsam hudsjukdom. Det enda som lindrade smärtorna var att sitta i badkaret och där tillbringade han många timmar varje dag. Marat mördades i sitt badkar av girondisten Charlotte Corday som betraktade Marat som den huvudansvarige för Girondens och republikens fall. 

Han var gift med Simonne Evrard.

I populärkulturen 
 Artisten Marie Selander har, på albumet Från den svenska vildmarken, spelat in tre låtar om Jean Paul Marat ("Hyllning till Marat", "Stackars Marat" och "Stackars Marat, i ditt sittbad").
 Peter Weiss har skrivit pjäsen Jean Paul Marat förföljd och mördad så som det framställs av patienterna på hospitalet Charenton under ledning av herr de Sade (mer känd som Marat/Sade), som också blivit film.

Referenser

Noter

Litteratur 
 Rystad, Göran, Politiska mord (2006)

Externa länkar 

Mördade franska politiker
Alumner från Saint Andrews-universitetet
Personer som blivit mördade i Paris
Personer under franska revolutionen
Födda 1743
Avlidna 1793
Män
Juliette Récamier

Julie Récamier, Jeanne Françoise Julie Adélaïde Récamier, även kallad Juliette, född Bernard 4 december 1777 i Lyon, död 11 maj 1849 i Paris, var en fransk intellektuell och salongsvärdinna.

Biografi 
Juliette gifte sig vid femton års ålder med den över trettio år äldre, rike bankiren Jacques Récamier. Det tros att maken i själva verket var hennes far och att han gifte sig med henne enbart för att kunna göra henne till sin arvinge, eftersom hon i egenskap av utomäktenskapligt barn annars inte haft arvsrätt.  

Juliette Récamier höll under 1800-talets första trettio år en av Frankrikes mest berömda litterära salonger. Hon beskrivs som vacker, kultiverad och talangfull. I hennes salong samlades många ur oppositionen mot Napoleon I. Bland hennes bekanta fanns Karl Johan Bernadotte och Jean Victor Marie Moreau och Germaine de Staël.  

Umgänget med Napoleon-fientliga element och hennes vägran att bli hovdam åt Joséphine de Beauharnais gjorde henne misstänkt av Napoleon. Juliette förvisades ur Frankrike av Napoleon och reste till Neapel. 1805 planerades en skilsmässa för att göra det möjligt för henne att gifta sig med prins August av Preussen, men denna plan realiserades inte. Hon återvände efter Napoleons fall till Frankrike. Hon och Germaine de Staël anses ha påverkat Benjamin Constant politiskt då Napoleon störtades. Hon förlorade större delen av sin förmögenhet under senare år, men fortsatte att ta emot gäster i det kloster på 16 rue de Sèvres i Paris, där hon bosatte sig 1819, och beskrivs även som gammal och blind som fascinerande. 

Trots att hon hade en stor mängd beundrare, som François-René de Chateaubriand, som så ofta var i hennes hus att han kallades "mannen i huset", Mathieu de Montmorency, Lucien Bonaparte, prins August av Preussen, Pierre-Simon Ballanche, Jean-Jacques Ampère och Benjamin Constant, tros hon aldrig ha haft en fysisk kärleksrelation med någon. Det anses att om hon var kapabel att förälska sig alls, så var hon det i så fall i Amable Guillaume Prosper Brugière. Hon blev änka 1830 och dog av kolera 1849.

Författaren och salongsvärden Mary Elizabeth Mohl, som var vän med Juliette Récamier, skrev boken Madame Récamier: with a sketch of the history of society in France 1862.

Källor

Noter

Externa länkar 

Personer i Frankrike under 1800-talet
Födda 1777
Avlidna 1849
Kvinnor
Franska salongsvärdar
Joule

Joule (J) är den härledda enheten för energi i Internationella måttenhetssystemet (SI) och definieras:

Energin en joule motsvaras av följande:
 Arbetet av en kraft på en newton över en meter
 Arbetet som krävs för att flytta en elektrisk laddning på en coulomb genom en potentialdifferens på en volt
 Arbetet som krävs för att producera en watt kontinuerligt under en sekund, det vill säga en wattsekund
 Den kinetiska energi som ett föremål med massan 1 kg har när det rör sig med   m/s.

Enheten är uppkallad efter fysikern James Prescott Joule.

Joule har ersatt de äldre energimåtten kalori respektive erg. En joule motsvarar 107 erg eller ungefär 0,239 kalorier.

Exempel på vardagstillämpningar av en joule 
En joule motsvarar ungefär:
 energin som krävs för att lyfta ett litet äpple (102 g) en meter rakt upp. 
 energin som frigörs när samma äpple faller en meter tillbaka till marken.
 energin som frigörs som värme från en människa i vila varje sextiondedel av en sekund (1/60 s). 
 rörelseenergin hos en människa som väger 50 kg och rör sig långsamt (0,2 m/s).
 rörelseenergin hos en tennisboll som rör sig med en hastighet av 23 km/h.

Multipelenheter 
Joule används tillsammans med SI-prefix för att bilda större och mindre enheter.

Se även 
 Elektronvolt
 Kilowattimme
 Ton oljeekvivalenter (toe)
 TNT-ekvivalent

Referenser 

Energienheter
Härledda SI-enheter
BK Bore

BK Bore, Bandyklubben Bore, är en bandyklubb i tätorten Figeholm i Oskarshamns kommun i Sverige. BK Bore bildades den 16 oktober 1946. Säsongen 2011/2012 spelade klubben i Div 2 Småland.

BK Bores hemmadress är helblå. Hjälm, tröja, byxor och strumpor, allt i blått. Bortadressen är i röd tröja.

Klubben fick erbjudande inför säsong 2011/2012 att ta en friplats upp till div 1 södra. Klubben tackade först ja, men på grund av för få spelare fick klubben senare tacka nej och därmed fortsätta spela i Div 2.

Boreprofiler genom åren
Robin Alsparr
Håkan Lindqvist

Externa länkar
 Officiell webbplats

Bandyklubbar i Sverige
Sport i Oskarshamns kommun
Sportklubbar bildade 1946
Stuart Sutcliffe

Stuart Sutcliffe, född 23 juni 1940 i Edinburgh, Skottland, död 10 april 1962 i Hamburg i dåvarande Västtyskland, var en brittisk musiker och konstnär. Sutcliffe benämns ibland "Den femte Beatlen".

Sutcliffe spelade bas i the Quarrymen, som senare skulle byta namn till The Beatles, under åren 1960–1961, trots att han egentligen snarare brann för abstrakt expressionistisk konst. Medan resten av medlemmarna åkte tillbaka till Liverpool efter gruppens tid som liveband på Kaiserkeller i Hamburg, valde Sutcliffe att stanna kvar för att istället leva ihop med konstnären Astrid Kirchherr, och för att studera vid konsthögskolan Liverpool College of Art. Således valde han även att till Paul McCartney avsäga sig sin plats som basist i det lovande bandet.

I Hamburg studerade Sutcliffe konst under Eduardo Paolozzi, som senare uppgivit att Sutcliffe var en av hans främsta elever. Stuart Sutcliffe dog 1962, samma år som The Beatles slog igenom, av en hjärnblödning i sin ateljé.

Låtar som släppts postumt 
The Beatles samlingsalbum Anthology 1, som släpptes 1995, innehåller tidigare osläppta låtar från gruppens tidiga år. Sutcliffe spelar bas på tre låtar, inspelade 1960: "Hallelujah, I Love Her So", "You'll Be Mine", och "Cayenne". Han är även avbildad på omslagen på både Anthology 1 och Anthology 3.

År 2011 släppte Sutcliffes dödsbo en inspelning av "Love Me Tender", inspelad 1961, där Sutcliffe påstås sjunga; en låt som han även sjöng med The Beatles i Hamburg. Skivans omslag visar en målning av Sutcliffe, namngiven Homage to Elvis (Hyllning till Elvis). Diskussioner om låtens äkthet har dock uppstått.

Källor

Externa länkar 

Brittiska musiker under 1900-talet
Brittiska pop- och rockmusiker
Medlemmar i The Beatles
Brittiska konstnärer
Personer från Edinburgh
Födda 1940
Avlidna 1962
Män
Marats död

Marats död () är en oljemålning av Jacques-Louis David från 1793. Konstverket ingår i samlingar på Kungliga museet för sköna konster i Belgien i Bryssel.

Den föreställer den franske tidningsmannen och revolutionspolitikern Jean Paul Marat liggande död i sitt badkar den 13 juli 1793, efter att ha blivit knivhuggen av girondisten Charlotte Corday. Davids avbildning av Marat är en propagandamålning för att framställa honom som en martyr. Han har förskönats och ser yngre ut än sina 50 år. Marat led av en hudsjukdom som mildrades av att bada och han tog därför ofta emot besök i badrummet. 

Det är inte mycket i målningen som påminner om dådet. Genom den stränga kompositionen och likets hållning påminner skildringen om en korsnedtagning. Den privata scenen verkar snarast som en minnesvård över en revolutionshjälte som lider martyrdöden.

På det blodbestänkta pappersblad som den döde Marat håller i sin vänstra hand står det: du 13 Juillet, 1793. Marie anne Charlotte Corday au citoyen Marat. Il suffit que je sois bien Malheureuse pour avoir Droit à votre bienveillance. Det handlar alltså om Charlotte Cordays petitionsbrev för att få besöka Marat. I översättning: Den 13 juli 1793. Marie anne Charlotte Corday till medborgaren Marat. Min stora bedrövelse är skäl nog till att ni ska visa mig den vänligheten. När Cordat vittnade i rätten efter mordet sa hon: Jag dödade en man för att rädda livet på 100 000. Fyra dagar senare skickades hon till giljotinen.

Källor 

Kungliga museet för sköna konsters webbplats

Målningar från 1700-talet
Franska revolutionen
1793 i Frankrike
Målningar på Kungliga museet för sköna konster i Belgien
Målningar av Jacques-Louis David
Historiemålningar
Madame Récamier

Madame Récamier är en målning av Jacques-Louis David från år 1800, föreställande den franska salongsvärden Julie Récamier. Finns på Louvren i Paris. Juliette Récamier avmålas här på en soffa i empirstil klädd som en vestal. Tavlan påbörjades i maj 1800 men avslutades aldrig. David påstås ha avslutat arbetet då han fick veta att François Gérard hade anlitats för att färdigställa målningen när David tog alltför lång tid på sig.

Trots att den vid tillfället 23-åriga salongsvärden med sin napoleonfientliga inställning var anhängare av en restaurering av dynastin Bourbon, framställs hon av David som en republikens hjältinna. I klassisk pose ligger hon på en divan, som eftervärlden senare uppkallat efter henne. Det finns inget i det sparsamt inredda rummet som drar uppmärksamheten från hennes gestalt. Den moderiktiga och enkla klänningen och frisyren, liksom de nakna fötterna, var en gång uttryck för en revolutionär hållning.  

Det liggande formatet är ovanligt för porträtter och den oavslutade bakgrunden framhäver modellen. Hennes ansikte är nästan klart medan väggar och golv bara  skissas. David hade i sina tidigare målningar målat bakgrunden i yttersta detalj, men efter den franska revolutionen målade han flera motiv med skissartad bakgrund, till exempel Porträtt av Madame Trudaine. 

Modellens kroppsposering kopierades sedan av Ingres i hans tavla Grande Odalisque.

Källor 

Målningar på Louvren
Målningar av Jacques-Louis David
Porträttmålningar
Målningar 1800