kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Horst Mahler

Horst Mahler, född 23 januari 1936 i Haynau i Nedre Schlesien, är en tysk förintelseförnekare och nynazist, aktiv i det nationaldemokratiska partiet NPD, till yrket advokat samt medgrundare av terrororganisationen Röda armé-fraktionen.

Åren 1967–1970 var Mahler "informell informatör" åt östtyska Stasi.

I sin ambition att omvandla marxistisk teori till praktik försökte Mahler bilda flera stadsgerillagrupper som skulle bana vägen för den marxistiska revolutionen. Hans första adepter var Gudrun Ensslin och hennes pojkvän Andreas Baader som befann sig i landsflykt i Paris. I juni 1970 flög Mahler med bland andra Ensslin, Baader och Ulrike Meinhof till ett av PFLP:s träningsläger i Jordanien.

Mahler fängslades med Ingrid Schubert, Brigitte Asdonk och Irene Goergens i oktober 1970 och skrev i fängelset gruppens manifest. Detta manifest förkastades dock av de andra i gruppen som uteslöt Mahler ur gruppen. 1975, i samband med en kidnappning, krävde RAF att flera fångar skulle friges, däribland Mahler. Mahler vägrade dock att lämna fängelset.

Mahler frigavs i början av 1980-talet och har sedan dess bytt politisk hemvist. Han betecknar sig numera som nazist och var under några år aktiv inom det högerextrema Nationaldemokratische Partei Deutschlands (NPD), i vilket han gick med år 2000. 

Mahler dömdes 2007 till 12 års fängelse för hets mot folkgrupp, då han hälsat sin övervakare från en tidigare fängelsedom med Hitlerhälsning, samt för förintelseförnekelse, vilket gav honom ytterligare fem års fängelse. Han rymde under en permission 2017 till Ungern och sökte asyl, vilken emellertid nekades, och deporterades tillbaka till Tyskland. Mahler släpptes slutligen ur fängelse i oktober 2020. Han hade då tillbringat fler år inlåst för sin tid som högerextrem politisk agitator än sin tid som militant aktivist under RAF-tiden. 

Mahler är utbildad jurist och har vid flera tillfällen verkat som ombud för andra åtalade, vilket lett till att hans advokatackreditering indragits flera gånger. Han lyckades 1995 återförvärva det, bl a med hjälp från Gerhard Schröder, men fick det indraget åter i samband med processen 2007. Följande år drabbade samma öde hans ombud Sylvia Stolz, som även hon fängslades, vilket lett till kritik mot i vilken mån tysk förvaltnings- och straffrätt ger politiska motståndare möjligheten att verka fritt samt försvara sig. Vid tidpunkten för processen utpekades Mahler och Stolz som ett par.

Källor

Noter

Externa länkar 

Tyska brottslingar
Tyska jurister
Alumner från Freie Universität Berlin
Medlemmar i Röda armé-fraktionen
Nazister
Födda 1936
Män
Levande personer
Personer från Schlesien
Vänsterextremister
Minerva

För andra betydelser, se Minerva (olika betydelser).

Minerva var visdomens och den strategiska krigskonstens gudinna i romersk mytologi. Hon tillhörde den Kapitolinska Triaden tillsammans med Jupiter och Juno och tillbads i det berömda templet på Capitolium i Rom såsom stadens och statens skyddsgudinna. 

Hennes föregångare var den etruskiska gudinnan Menrva, men slutet av republikens tid likställdes hon med grekernas Athena och övertog därmed dennas myter, attribut och utseende. Därmed associerades hon liksom Athena med ormen, olivträdet och ugglan Glaucus, som symboliserar vishet och bildning. I Rom kom hon dock aldrig i praktiken att dyrkas som krigsgudinna, till skillnad från Athena hos grekerna. 

Romarna dyrkade främst Minerva i hennes egenskap av beskyddare för konst och hantverk. Hon var närmast beskyddarinna för all slags hantverk och konstskicklighet. Hon kallades till exempel Minerva Medica som läkekonstens skyddsgudinna, och hennes tempel på Aventinen var samlingslokal för officiellt erkända yrkesföreningar och korporationer. 

Minervas viktigaste högtid Quinquatrus firades 19-23 mars under stor anslutning särskilt av yrkesutövare. Skolorna hade under dessa dagar ferier, och lärarna erhöll ofta en extra gåva.

Källor

Gudar i romersk mytologi
Farao

Farao, "det stora huset", var titeln för forntida egyptiska kungar. 

Ursprungligen användes detta fornegyptiska uttryck som en benämning på palatset eller hovet, men från cirka 1350 f.Kr. kom det att beteckna kungen själv (i det fallet farao Akhenaton), och på 800-talet f.Kr. blev det en av den egyptiska kungens titlar. Lite anakronistiskt brukar man idag säga "farao" om alla egyptiska kungar ända från fördynastisk tid (cirka 3200 f.Kr. - 3000 f.Kr.).

Faraonerna regerade från omkring 3000 f.Kr. fram till grekisk-romersk tid. Farao uppfattades som son till Horus och gudarnas företrädare på jorden. Den flera tusen år långa regeringsperioden uppdelas av moderna forskare i "riken" och "mellantider" samt i dynastier efter den antika historikern Manethos förebild.

Farao var en sorts gud över Egypten, som troddes ha blivit utvald av gudarna att härska över folket. Efter 1300-talet f.Kr. vände det, då trodde man inte längre på detta. De flesta faraonerna levde i Memfis och Thebe. När de dog begravdes de i stora gravar, till exempel i pyramider eller i berg. Dessa gravar innehöll många värdefulla skatter, så att faraonerna skulle få leva ett liv i lyx även efter döden. Detta ledde också till att gravarna gjordes mycket svåra att bryta sig in i, men alla bröts upp och merparten plundrades redan under antiken.

Såvitt man känner till blev endast fyra kvinnor faraoner: Sobekneferu, Hatshepsut, Neferneferuaten och Twosret. Hatshepsut bar i ikonografin alla de (manliga) attribut vilka hörde till kungaämbetet, såsom lösskägg, kilt och krona.

En av de största faraonerna var Ramses II, men den mest kände torde vara Tutankhamon.

Se även
Egyptens härskare, som innehåller en lista över alla kända faraoner.

Referenser 
-

 
Härskartitlar
Antikens Egypten
Gunnar Falk (advokat)

Claes Erik Gunnar Falk, född 5 augusti 1950 i Uppsala domkyrkoförsamling, är en svensk jurist.

Gunnar Falk blev juris kandidat vid Uppsala universitet 1976 och var därefter biträdande jurist vid advokatbyrå. Han är sedan 1981 brottmålsadvokat, verksam i advokatfirman Falk Sjöberg & Partners AB.

Falk var gift första gången 1973–1988 med Monica Jacobsson (född 1949) och andra gången 2002–2009 med Simone Örnklint (född 1952), som är dotter till Annie Jenhoff.

Kända brottmål (urval)
 Gunnar Falk blev 2003 utsedd till att försvara den person som misstänktes vara Anna Lindhs mördare, den så kallade 35-åringen.
 1992 försvarade han John Ausonius, känd som Lasermannen, hoppade av i april 1993 men är efter ny begäran åter Ausonius försvarare.
 Senaste försvarare för Tommy Zethraeus.
 Försvarare för Trond Sefastsson (reporter på Kalla Fakta).
 Försvarare för mästerrymmaren Ioan Ursuț.
 Försvarare för generalmajor Tony Stigsson.
 Försvarare för Marita Routalammi; Åmselemorden.
 Sedan tidigare försvarare för Stefan Eriksson ("Uppsala-maffian").
 Utsedd till försvarare för den s.k. 33-åringen; Palme-mordet.

Källor

Externa länkar
Advokatfirman FSP

Svenska advokater
Män
Födda 1950
Levande personer
Jurister från Uppsala
Mordet på Olof Palme
Peter Althin

Carl Peter Althin, född 6 november 1941 i Lund i Skåne, är en svensk advokat och politiker (kristdemokrat). Han var ordinarie riksdagsledamot 2002–2007, invald för Skåne läns södra valkrets. Han var ledamot i Kristdemokraternas partistyrelse 2001–2011 och i Kriminalvårdens styrelse.

Biografi 
Peter Althin är son till arkeologen Carl-Axel Althin och bror till Anders Althin. Han är bosatt i stockholmsförorten Mälarhöjden.

Althin avlade juristexamen 1968 vid Lunds universitet och blev advokat 1974. Bland hans mest uppmärksammade klienter kan Tony Olsson, Helge Fossmo, Mehdi Ghezali, Joy Rahman, Peter Sunde, Mijailo Mijailović och Mats Alm nämnas.

Althin blev ledamot i Sveriges riksdag 2002, där han från 2004 var ledamot av dess justitieutskott. 2002–2004 var han suppleant i Justitieutskottet, och 2002–2003 samt under 2006 var han även suppleant av Konstitutionsutskottet. Han anlitas ofta av tidningar och etermedia, inte bara när det gäller de rättsfall han är engagerad i, utan även när samhällsfrågor av mer generell natur är aktuella. Även som riksdagsledamot fortsatte han att arbeta som advokat. År 2016 framträdde han för sista gången i rätten.

Den 24 oktober 2007 meddelade Althin att han avsåg att lämna sitt riksdagsuppdrag av åldersskäl. Otto von Arnold utsågs till ny ordinarie riksdagsledamot från och med 5 november 2007 sedan Althin avsagt sig sitt uppdrag.

Från december 2009 till april 2013 var han ordförande i Republikanska föreningen. Peter Althin har debatterat och verkat för rättssäkerhetsfrågor i tidningar, radio och TV.

Althin lämnade 2015 Kristdemokraterna i protest mot att Ebba Busch Thor blev partiledare, med motiveringen Jag hör inte hemma i det högerparti som den nya partiledaren har ambitionen att forma partiet till. Han nämner också partiets  rop på "hårdare tag", där Althin istället förespråkat förebyggande åtgärder i utsatta miljöer.

Bibliografi

Referenser

Externa länkar 
 

Ledamöter av Sveriges riksdag för Kristdemokraterna
Svenska politiker under 2000-talet
Svenska advokater
Svenska republikaner
Politiker från Lund
Jurister från Lund
Födda 1941
Levande personer
Män
Riksgatan

Riksgatan är en gågata på Helgeandsholmen i Stockholm.
Riksgatan fick sitt namn år 1947 och avser den korta vägsträckningen mellan Riksdagshuset och Riksbankens före detta byggnad. Riksgatan begränsas på båda sidor av stora portaler. Här brukar Sveriges finansministrar promenera fram med nådiga luntan när årets nya budget skall presenteras. 

I norr ansluter Riksbron och i söder Stallbron. Ursprungligen ansågs Riksgatan vara en del av Drottninggatan. Gatumarken är inte stadens utan tillhör Riksdagen.  Byggnaderna invigdes ursprungligen 1897 och byggdes om 1978–1983. Efter det huserar Sveriges Riksdag i båda husen medan Riksbanken har flyttat till Brunkebergstorg.

Galleri

Se även 
 Riksgropen
 Riksbron

Litteratur och källor

Externa länkar

Gator och torg i Gamla stan
Gågator i Sverige
Balarama

Balarama (बलराम, Balarāma) var i indisk mytologi en avatar av Vishnu, bror till Krishna.

Referenser 

Gudar i indisk mytologi
Balor

Balor eller Balar var i keltisk mytologi kung över fomorianerna, ett folk av jättar.

I de irländska berättelserna fördriver en ny befolkning den gamla och Balor utgör en imponerande, om än primitiv, bakgrundsgestalt till dessa berättelser.

Balors främsta vapen var hans öga. Det ena hade han förlorat när han sett druidernas ritualer och fått gift i ögat. Hans andra öga hade förmågan att döda med en blick. Det ska ha krävts fyra män för att lyfta ögonlocket, så att hans dödande blick kunde blottas och med sin magiska energi förgöra hela krigshärar. Han försatte Irland i skräck till dess Lugh besegrade honom.

Se även
 Mytologi: Jättar och jättedödare

Referenser

Noter 

Keltisk mytologi
Batseba

Batseba var enligt Gamla Testamentet hustru till kung David och moder till kung Salomo.

Batsebas första make, Uria, dog på slagfältet. Hans död arrangerades av David, vilken redan hade ett förhållande med Batseba. Gud förebrådde David för detta genom profeten Natan, som genom att berätta en liknelse fick kungen att uttala sträng dom över sig själv.

Som straff för David och Batseba dog den son han hade gjort henne havande med redan medan Uria levde, och som blev orsaken till att David lät undanröja honom.

Batseba och David är huvudpersoner i Joseph Hellers roman Gud vet från 1983 och i Torgny Lindgrens roman Bat Seba från 1984. 

Operan Batseba är tonsatt av Sven-David Sandström och Leif Janzon har skrivit librettot, som är baserat på Lindgrens roman. Den uruppfördes 2008 på Kungliga Operan.

Se även 
 Gamla Testamentet: Andra Samuelsboken
 592 Bathseba

Referenser

Externa länkar

Personer i Gamla Testamentet
Kvinnor
Födda okänt år
Avlidna okänt år
Personer under 900-talet f.Kr.
Bedevere

Bedevere (kymriska: Bedwyr; franska: Bédoier, även stavat Bedevere) var i keltisk mytologi en av kung Arthurs riddare kring det runda bordet. Han nämns redan i de äldsta källorna. Det är han som återför Excalibur till Viviane (the Lady of the Lake). Han är kung Arthurs marskalk och associeras ofta med riddar Kay. Riddar Lucan är hans bror, och riddar Griflet hans kusin. 

Bedevere är vid sidan av Kay och Gawain en av de tidigaste figurerna som kopplas ihop med kung Arthur. Hans namn på walesiska är Bedwyr Bedrydant (Bedivere of the Perfect Sinews). Han beskrivs som enarmad, men trots detta en utmärkt krigare. 

Bedevere hörde från början till Arthurs krigstrupp och förblev kungen trogen. Det var han som till slut assisterade Arthur, när denne blivit dödligt sårad.

Se även 
 Geoffrey av Monmouth: De brittiska kungarnas historia
 Thomas Malory: Morte D'Arthur

Personer i keltisk mytologi
Arthurlegenden
Beelzebub

De olika namnformerna Beelzebub, Belsebub, Beelzebul, Beelsebul stammar alla från den i Bibeln förekommande "baal-zebuv" (hebr. בְּבַעַל זְבוּב) och har troligen ursprungligen syftat på en av högguden Baals gestalter eller möjligen någon annan filisteisk gudom.

Beelzebub skall enligt Andra Konungaboken (2Kung 1:2) ha dyrkats av filistéerna i staden Ekron, en av de fem filisteiska stadsstaterna under gammaltestamentlig tid.  

Det hebreiska namnet "Baal Sebub" betyder ordagrant "Flug- Herre" eller "flug-gud" (baal: "herre/gud", zevuv: "fluga") och kan ha varit ett verkligt gudsnamn. 

Mer troligt är dock att det är en avsiktlig och förhånande förvrängning av (det visserligen inte påvisade men förmodade) gudsnamnet Baal Sebul som skulle betyda "den höge Herren".

Denna typ av förvrängningar eller ordlekar är vanliga inom hebreiskan och förklaras i detta fall av att Baal Sebub i 2 Kungaboken mycket tydligt anses tillhöra de i bibellitteraturen så avskydda 'avgudarna'. Deras namn skulle i den israeliska kontexten helst varken nämnas eller användas (jämför tex Jos 23:7, Hos 2:17) men en nedsättande förvrängning kunde däremot ses som ett underfundigt sätt att visa på avgudens obetydlighet.

I nytestamentlig tid kom namnet att användas som en omskrivning för djävulen och de onda andarnas furste och Jesus beskylls i Matt 12:24 av sina motståndare för att driva ut demoner med hjälp av just Beelsebul, grek Βεελζεβοὺλ.

Namnet på William Goldings klassiska roman Flugornas herre från 1954 alluderar på Beel Zebub: en ond gudom som har makt att förstöra deras ordning och sammanhållning. I romanen ges den en symbolisk form av ett spetsat grishuvud omvärvt av flugor. Även Jean-Paul Sartres skådespel Flugorna syftar symboliskt på denne i 1900-talets mörka europeiska spänningstillstånd.

Referenser

Bibel 2000 och fotnot till 2 Kung 1:2 www.bibeln.se

Hebreisk mytologi
Bel

Bel är ett semitiskt ord för herre. Bel var även namnet, eller titeln, på en gud som dyrkades av semiter under forntiden i den Främre Orienten. Guden var nära sammankopplad med Baal och Marduk. En känd historia om ormguden Bel i Babylonien återfinns i tillägg till Daniels bok i Gamla Testamentet.

Externa länkar 

Gudar i semitisk mytologi
Kanaaneisk mytologi
Beli

Belenus i (latinsk namnform), även Belinus, Bellenus med flera former, senare Bel, var i keltisk mytologi, i synnerhet hos de kontinentala kelterna, en av de högsta gudarna.  

Han har av tradition identifierats med den kymriska sagogestalten Beli Mawr (Beli den store), som i vissa versioner ska ha härskat över Britannien före eller under den tid då romarna invaderade de brittiska öarna. De förknippade honom med Apollon. Belenos påstås ofta ha givit namn åt den keltiska vårfesten Beltane.

Referenser 

Gudar i keltisk mytologi
Belinus

Belinus var Geoffrey av Monmouths namn på en gestalt han grundade på den keltiska guden Beli.

Se även
 Geoffrey av Monmouth: De brittiska kungarnas historia
 Mytologi: Forntida kungar

Keltisk mytologi
Belit-Sheri

Belet-Seri var i babylonisk och akkadisk mytologi en underjordisk dödsgudinna. 

Hon var gudarnas hävdatecknare. Hon kallades "Jordens Skrivare" och antecknade människans handlingar så att hon sedan kunde råda dödsgudinnan Ereshkigal hur varje människa skulle dömas vid ankomsten till dödsriket. 

Hon var gift med nomadernas gud Amurru, och kallades "Öknens drottning".

Se även
 Gilgamesh-eposet

Referenser

Gudar i mesopotamisk mytologi
Dödsgudar
Palazzo Farnese

Palazzo Farnese är ett palats i Rom, beläget på östra sidan av Tibern mellan Piazza Farnese och Via Giulia. När drottning Kristina kom till Rom 1655 bodde hon där fram till 1659. 

Efter familjen Farneses utslocknande blev Neapels kungahus ägare till palatset, som från 1874 förhyrdes och slutligen 1908 inköptes av franska staten som Frankrikes ambassad i Rom. Tidigare hyste palatset även franska arkeologiska institutet.

Palatset är känt i Sverige såsom en förebild för den norra längan av Stockholms slott.

Byggnadshistoria
Palazzo Farnese är uppfört på platsen för ett äldre palats, förvärvat 1495 av kardinalen Alessandro Farnese, som senare blev påve under namnet Paulus III. Det nya palatset påbörjades 1514 av Antonio da Sangallo den yngre. Det var mycket stort redan från början och utvidgades ytterligare sedan Farnese valts till påve 1534. Gården utvidgades och fasaden flyttades fram några meter. Palatset består av fyra längor som är samlade kring en kvadratisk gård, med en välvd treskeppig entréportik och en öppen portik mot trädgården på baksidan.

Vid Sangallos död 1546 hade fasaden förts upp till tredje våningen. Michelangelo, som samtidigt arbetade med Paulus III:s andra stora projekt, Piazza del Campidoglio, fick ansvaret för byggnaden. Under hans ledning höjdes fasaden och fick sin kraftiga, krönande 
huvudgesims. Kort efter påvens död 1549 fick Giacomo Barozzi da Vignola ansvaret för arbetet. Han hade tidigare varit verksam vid andra av Farneses byggnadsprojekt. Under hans ledning fullbordades bland annat palatsets bakre fasad och loggiorna mot trädgården (1569–1573). Den översta loggian, som uppfördes 1589, gjordes dock av hans efterträdare, Giacomo della Porta. 

Palatsets interiör hyser bland annat Galleria Farnese, som pryddes med klassicerande fresker av Annibale Carracci från 1597 till 1604.

På piano nobile är palatsets kapell beläget. Det hyste en gång Annibale Carraccis målning Kristus och den kananeiska kvinnan, fullbordad 1595.

Bilder

Referenser

Noter

Tryckta källor

Se även
 Birgittahuset

Huset Farnese
Palats i Rom
Rione Regola
Renässansarkitektur i Rom
Byggnader ritade av Michelangelo
Byggnader ritade av Antonio di Sangallo den yngre
Arkitekturåret 1589
Jean le Rond d'Alembert

Jean le Rond d'Alembert, född 16 november 1717, död 29 oktober 1783, fransk matematiker och upplysningsfilosof; medlem av Académie française 1754 och dess ständige sekreterare 1772. d'Alembert var en av de ledande Encyklopedisterna.

Asteroiden 5956 d'Alembert är uppkallad efter honom.

Liv 
Jean le Rond d'Alembert var oäkta son till en parisisk markisinna och författare, salongsvärden Claudine Guérin de Tencin, och blev som nyfödd lämnad på trappan till kyrkan Saint-Jean-le-Rond i Paris. Som ofta när det gällde hittebarn namngavs han efter den kyrkas skyddshelgon vid vilken man hade hittat honom. Uppväxt i en glasmästares familj fick han ändå understöd av sin biologiska far, adelsmannen Destouches, som såg till att d'Alembert fick en god uppfostran och utbildning. Han kunde därför ta examen vid Collège Mazarin 1735 och bli antagen som medlem i Vetenskapsakademien 1741.

Verk 
Inom matematiken var d'Alembert verksam inom området för ämnets tillämpningar, särskilt dynamiken. I Traité de dynamique (1743) formulerade han d'Alemberts princip. Innebörden i denna princip är att Newtons första lag gäller inte bara för kroppar i vila utan även för kroppar i rörelse. Tas hänsyn till tröghetskrafterna kan varje dynamiskt problem behandlas som ett jämviktsproblem. 

d'Alemberts arbeten omfattar även vätskors dynamik, vindarnas teori, vibrerande strängars fysik med mera. Inom den rena matematiken är d'Alemberts utveckling av teorin för partiella differentialekvationer mest känd. Här är d'Alembert-operatorn eller d'Alembertianen , (även vågoperatorn) en fortfarande väl använd notation.

Vid sidan av sina matematiska och matematisk-fysikaliska arbeten är d'Alembert känd för sitt medarbetarskap i Diderots den stora Encyklopedien.

Filosofi
Vänskapen mellan d'Alembert och Voltaire är också väl känd, och d'Alembert själv betraktas som en av upplysningsfilosoferna. Han ansåg att kunskap kan nås på tre sätt: genom minnet, förnuftet och fantasin.

Genom sin uppfattning om vetenskapernas historia som en utveckling från metafysisk spekulation till empirisk forskning är d´Alembert en föregångare till den moderna positivismen. Han bidrog även till den estetiska vetenskapen genom musikteoretiska avhandlingar och deltog i upplysningens kulturkamp genom inlägg mot jesuiternas maktställning. Hans filosofiska huvudarbete är Essai sur les éléments de la philosophie (1759).<ref>Svensk Uppslagsbok’’, Band 1, 1947-1955. (spalt 516)</ref>

 Bibliografi Traité de dynamique (1743)Recherches sur les cordes vibrantes (1747)Éléments de musique (1752)Mélanges de littérature et de philosophie'' (2 vol. 1753, 5 vol. 1759–67).

Se även 
d'Alemberts princip
d'Alemberts operator
d'Alemberts metod
5956 d'Alembert

Referenser

Externa länkar 

Franska matematiker under 1700-talet
Franska filosofer under 1700-talet
Franska lexikografer
Födda 1717
Avlidna 1783
Män
Ledamöter av Royal Society
Alumner från Paris universitet
Författare från Paris
Maurice Quentin de La Tour

Maurice Quentin de La Tour, född 5 september 1704 i Saint-Quentin, Frankrike, död 17 februari 1788 i Saint-Quentin, var en fransk porträttmålare.

Biografi
La Tours far var trumpetare i Saint-Quentin och han kom i unga år till Paris, där han blev elev till Jean Restout den yngre och Dupeuch. Han målade först i olja, men efter Rosalba Carrieras besök i Paris 1719-20 upptog han hennes teknik att måla med pastellkritor och utvecklade denna genre till sin fulländning. Han gjorde resor till Reims, Cambrai och London 1724 men återvände därefter till Paris, därhan gjorde en snabb och lysande karriär som porträttmålare. Han ställde ut på Salongen från 1737 och blev 1746 medlem av konstakademin. Redan 1741 tillkom hans stora mästerverk, porträttet av prsidenten de Rieux i kroppsstorlek. Senare tillkom de stora pastellerna av Duval de l'Épinoy och Madame de Pompadour. Andra porträtt är av aktriserna Deshayes och Favart, sångerska Mlle Fel. Bland de mera kända mansporträtten märks markis d'Argenson, La Reynière, Vernezobre, abbé Pommyer, Morits av Sachen, Claude Prosper Jolyot de Crébillon, Jean Restout den yngre, Dupeuch och skådespelaren Manelli. Museet i Saint-Quentin äger de flesta av La Tours mästerverk. Han och anses vara en av de stora mästarna inom pastellmåleriet, och en av 1700-talets främsta franska konstnärer.

Galleri

Källor

Externa länkar 

 En interaktiv guide om hans verk
 

Födda 1704
Avlidna 1788
Franska konstnärer
Fransk adel
Män
Brukspatron John Jennings, hans bror och svägerska

Brukspatron John Jennings, hans bror och svägerska eller Familjen Jennings är en oljemålning av Alexander Roslin från 1769. Målningen, som sedan 1901 ingår i Nationalmuseum samlingar, föreställer industrimannen John Jennings (till höger), hans bror Frans och dennes hustru Jeanne Élise Trembley på besök i Paris där Roslin var bosatt större delen av sitt liv.

Roslin återger på ett mästerligt sätt sidentyget med rysch, volanger, rosetter och dyrbara spetsdekorationer på Jeanne Élises silvergrå klänning. Roslin var berömd för sin förmåga att återge tygets textur och lyster. Konstkritikern Denis Diderot ansåg dock att målningen brast i sanning när han såg den på Parissalongen samma år: ”Kvinnan spelar på klavecinen utan att höra och utan att bli hörd”.

Det här grupporträttet är ett exempel på 1700-talets androgyna ideal inom överklassen. Modellerna är sminkade, uppklädda och agerar med gester och blickar gentemot betraktaren. Det är som ett slags teater. Under 1700-talet förekom olika ceremoniella ritualer och obligatoriska övningar i balett vid hovet. Sådana övningar var gemensamma för män och kvinnor och präglade kropparnas rörelsemönster. 1700-talets överklass var fascinerad av rollspel och maskerad. Gränserna mellan hur män och kvinnor såg ut var inte så strikta, vilket utnyttjades i teater, spel och lekar, och i vardagen.

Referenser 

Nationalmuseums webbplats

Noter 

Målningar av Alexander Roslin
Grupporträtt
Målningar på Nationalmuseum
Målningar från 1700-talet
Verk 1769