kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Boris Godunov

Boris Fjodorovitj Godunov (ryska: Бори́с Фёдорович Годуно́в), född 1552, död 13 april (23 april n.s.) 1605, var  rysk tsar 1598-1605. Boris var även egentlig regent under sin företrädare tsar Fjodor I:s tid vid makten. Efter Fjodors död 1598 utnämndes han till tsar efter att möjligen ha röjt Fjodors bror Dmitrij ur vägen. 

Ätten Godunov hade tatariskt ursprung hos och således var Boris den första ryske härskare som inte härstammade på fädernet från den mytiska Rurik. Det orsakade honom stora svårigheter och hans legitimitet ifrågasattes av delar adeln, som i detta fick stöd av Polen. 

Till en början lyckades Boris hävda den ställning som Ryssland intagit under Ivan III, men inte mycket mer. Man vann några fördelar på Sveriges bekostnad och drog vid ett nytt fredsslut med Polen nytta av den förlägenhet som detta land råkat i. Men vid samma tid vann i stället den ryska kyrkan en stark tillväxt i makt. Med bifall av patriarken av Konstantinopel blev Moskvas metropolit själv patriark år 1589. 

Genom en annan åtgärd försökte Boris försäkra sig om stöd från adeln. Han avskaffade böndernas rätt att flytta, en rätt som hade lett till att det fattigare norra och det överbefolkade mellersta Ryssland hade hotats med avfolkning, då många drog ned till de folktomma och fruktbara trakterna söderut. Därmed var slutstenen lagd till böndernas livegenskap – ända fram till denna tid hade bonden kunnat säga upp sin tjänst på Sankt Georgsdagen. 

Hans hänsynslösa regering mötte allt stark opposition och under Boris sista år inleddes det inbördeskrig, som kom att kallas "stora oredan". Vid sin död 1605 efterträddes han av sin son Fjodor II, som dock störtades en kort tid därefter.

I kulturen 
 Boris Godunovs liv skildrades av Aleksandr Pusjkin i ett skådespel Boris Godunov 1830. 
 På basis av detta skrev Modest Musorgskij operan Boris Godunov 1873.

Se även 
 Lista över Rysslands statsöverhuvuden

Referenser

Noter

Källor 
 Svensk uppslagsbok, Malmö 1939.

Personer i Ryssland under 1500-talet
Rysslands regenter
Födda 1552
Avlidna 1605
Män
Roland Freisler

Roland Freisler, född 30 oktober 1893 i Celle, död 3 februari 1945 i Berlin, var en tysk domare och ordförande för Volksgerichtshof 1942–1945. Freisler var i Nazityskland ansvarig för tusentals dödsdomar och domare i skenrättegångar, bland annat mot motståndsgruppen Vita rosen och i processen mot 20 juli-gruppen. Freisler var Brigadeführer i Nationalsozialistisches Kraftfahrkorps (NSKK).

Biografi 
Freisler började studera juridik vid Kiels universitet men när första världskriget utbröt 1914 tog han värvning och skickades till östfronten, där han förärades Järnkorset, men blev tillfångatagen av ryssarna. 

Efter kriget slutförde han sina studier och avlade juris doktorsexamen. Han flyttade till Berlin 1923 och började som praktiserande jurist. År 1925 inträdde han i Nationalsocialistiska tyska arbetarepartiet (NSDAP). Den 24 mars 1928 gifte han sig med Marion Russegger. 

Under andra världskriget var Freisler beryktad för den folkdomstol han ledde, för sin summariska syn på rättegångarnas funktion och de kränkningar i ord och handling han utsatte de åtalade för. Han kunde exempelvis neka en åtalad att bära livrem för att under rättegången håna denne när byxorna hasade ner. Han avkunnade domarna vid bland annat rättegången mot Vita Rosens medlemmar 1943 samt motståndsmännen från 20 juli-attentatet 1944. Freisler var också en av deltagarna i den så kallade Wannseekonferensen, som hölls i januari 1942. Freisler avkunnade över 3 000 dödsdomar under tiden han var president i Volksgerichtshof 1942–1945, varav de flesta var politiska motståndare som ville avsätta Adolf Hitler och avsluta kriget. De vanligaste avrättningsmetoderna var hängning eller giljotin. Zetterström anger antalet avrättade till 2295 personer - delvis beroende av att Gestapoprotokoll i Stasis ägo först blivit tillgängliga efter murens fall, vilket dock inte på något sätt förminskar brottens art.

Roland Freisler dödades då de allierade under en bombräd träffade domstolsbyggnaden. Han är begravd i sin hustrus familjegrav på Waldfriedhof Dahlem. Hans namn är inte nämnt på gravstenen.

Populärkultur 
I filmen Konspirationen från 2001 porträtteras Roland Freisler av Owen Teale.

Referenser

Tryckta källor

Noter

Externa länkar 

Personer i Nazityskland
Tyska domare
Deltagare vid Wannseekonferensen
Medlemmar i NSKK
Personer från Celle
Födda 1893
Avlidna 1945
Män
Tusch

Tusch är en färg som bland annat används till teckning, kinesisk kalligrafi och tuschmåleri. Det traditionellt svarta tuschet består av sotpigment i ett vattenlösligt bindemedel av animaliska limämnen, och är alltså en typ av limfärg. Pigmentet har utmärkt ljusäkthet.

Tuschet kan förvaras torrt och hoppressat i en så kallad tuschstång, som när man ska använda det rivs mot en tuschsten, där det också blandas med lite vatten.

Oftast används en pensel, för kalligrafi och måleri, eller stålpenna för teckning. Tuschet är opakt, täckande, i full styrka men kan spädas så att det blir genomskinligt och användas för lavering.

Tusch är också ett vanligt namn på lättflytande vatten- eller alkoholbaserad färg som används i filtpennor, tuschpennor.

Se även 
 tuschpenna
 bläck

Referenser 

Teckningsmaterial
Konstnärsmaterial
Målningsfärger
Kalligrafi

ja:墨#墨汁のなりたち
Lech

Lech är en flod i Bayern i södra Tyskland. Den rinner upp i de västra delarna av Österrike i Lechquellengebirge igenom byn Lech am Arlberg. Floden flyter sedan i nordlig riktning förbi Landsberg am Lech och Augsburg tills den rinner ut i Donau vid staden Rain am Lech.

Floden bildar gränsen mellan Lechtaler Alpen och Allgäuer Alpen. Dalgången bildades under istiden av glaciärar. Flodens namn har samma ursprung som det latinska ordet licus som betyder snabb rinnande. Floden har ett cirka 12 meter högt vattenfall (Lechfall) vid gränsen till Bayern. Med hjälp av dammbyggnader skapades 24 magasin. Vid floden finns slotten Hohenschwangau och Neuschwanstein. Bredvid floden inrättades flera naturskyddsområden.

Lech är cirka 264 kilometer lång.

Referenser 

Vattendrag i Österrike
Vattendrag i Tyskland
Donaus avrinningsområde
Tistelsläktet

Tistelsläktet (Cirsium) är ett växtsläkte som ingår i familjen korgblommiga växter. Tistelsläktets arter är två- eller fleråriga med rak stjälk, blommorna kan vara både en- och tvåkönade. Kännetecknas av skyddande taggar på blad, stam och blomma.

Tisteln är Skottlands nationalblomma, och används i många skotska symboler och logotyper. En legend berättar att en viking en natt steg på en tistel och skrek av smärta, och därmed larmade skottarna. Den franska stadens Nancy har en tistel i sitt vapen.

Tistelsläktets arter i Sverige
Exempel på i Sverige vilt växande tistlar:

Sveriges vanligaste tistel är vägtisteln (Cirsium vulgare) som finns i hela Sverige, dock mindre vanlig i norra delarna där den mest håller sig till betesmarker. Vägtisteln har en lila blomma som växer från något som liknar en taggig boll (se bild).

I Bohuslän kallas fågeln sjöorre (Melanitta nigra) för tistel. Fornsvenska namn på tistlar är þistil och þizil.

Namn
Andra släkten med den svenska benämningen tistel eller innehållande arter kallade tistlar är:

 Bolltistelsläktet (Echinops), i södra Europa, Nordafrika och Centralasien.
 Mariatistelsläktet (Silybum), i södra Europa.
 Piggtistelsläktet (Carduus), i Afrika och Europa.
 Spåtistelsläktet (Carlina), från Europa till Centralasien
 Tistelsläktet (Cirsium), i Eurasien och norra Afrika.
 Klinttistlar (Galactites), delar av Palearktis.
 Ulltistelsläktet (Onopordum), vildväxande i Eurasien.
 Elfenbenstistlar (Ptilostemon), stora delar av Palearktis.
 Skrifttistlar (Tyrimnus), Sydeuropa, Nordafrika och norra Afrika.

Historiskt innan 1894 har även flera växter i molkesläktet kallats tistlar.

Föda
Tistelroten innehåller ca 21 % kolhydrater och kan ätas färsk, men 15 minuters kokning är att föredra. Den ljusa innermärgen på späda blomstjälkar kan också ätas enligt svenska arméns överlevnadshandbok.

Lista över arter i släktet tistlar

A

B

C

D

E

F

G

H

I

K

L

M

N

O

P

Q

R

S

T

U

V

W

Bildgalleri

Externa länkar
Den virtuella floran - Tistlar
Naturhistoriska riksmuseets checklista

Källor

Tistlar
Korgblommiga växter
Skottlands nationalsymboler
Tistlar
Peenemünde

Peenemünde är en kommun och ort på ön Usedom i delstaten Mecklenburg-Vorpommern i nordöstra Tyskland.

Kommunen ingår i kommunalförbundet Amt Usedom-Nord tillsammans med kommunerna Karlshagen, Mölschow, Trassenheide och Zinnowitz.

Historia

År 1630 landsteg Gustav II Adolf där i spetsen för de svenska trupperna i samband med Sveriges inträde i trettioåriga kriget. 1930 restes där en stor sten som minnesmärke.

Orten döptes efter ån "Peene" eller "Peeneströmmens" utlopp i Östersjön, som fram till staden Swinemündes anläggning under mitten av 1700-talet var floden Oders viktigaste utlopp och sålunda hade en strategisk betydelse. Därför hade redan den kejserliga armén anlagt en skans som efter erövringen 1630 övertogs av svenskarna. I och med ön Usedoms övergång till Preussen 1720 blev den en preussisk skans.

Under andra världskriget
Vid Peenemünde låg mellan 1937 och 1943 två raketforskningsanläggningar. Den första var Heeresversuchsanstalt, även kallad "Peenemünde-Ost". Där utvecklades "Aggregat 4", eller V-2-raketen, som den senare kom att kallas. Den andra tillhörde Luftwaffe och kallades "Erprobungsstelle der Luftwaffe Peenemünde-West". Här utvecklades Fi 103, vilket kom att bli känd som  V-1-raketen.

Efter andra världskriget
Efter andra världskriget användes militära anläggningar först av den sovjetiska ockupationsmakten och sedan av den östtyska armén, vilken både hade flygplats och en örlogshamn här. Till Peenemündes flygplats anlände bland annat Sveriges statsminister Olof Palme när han besökte Östtyskland 1984.

Referenser 

Kommuner och städer i Landkreis Vorpommern-Greifswald
Usedom
Freden i Stolbova

Freden i Stolbova slöts den 10 mars (27 februari enligt gamla stilen) 1617 mellan Sverige och Ryssland och avslutade därmed det Ingermanländska kriget 1610–1617.

Bakgrund 
Förhandlingarna fördes i byn Diderino sydost om sjön Ladoga men avtalet undertecknades i byn Stolbova.

Förhandlingar 
Preliminära fredsförhandlingar inleddes i augusti 1615 men ryssarna vägrade förhandla så länge Gustav II Adolf belägrade det ryska fästet Pskov. Denne hävde belägringen den 17 oktober och förhandlingar kunde börja i januari 1616 i Diderino med Jakob De la Gardie i spetsen för den svenska delegationen. Jakob I av England deltog också, kanske mest för att säkra Englands handelsvägar till Ryssland via ishavshamnarna (svenskarna krävde bland annat Archangelsk). Även en holländsk delegation under Reinald Brederode deltog. Den danska delegationen uteslöts innan förhandlingarna avslutats. Sveriges mål var att utestänga ryssarna från alla hamnar vid Östersjön och skydda Finland vid Ladogasjön. 

Medlare var John Mericke, det engelska Moskvakompaniets agent i Ryssland. Inför hotet om att Polen skulle sluta ett stillestånd med Sverige och tillsammans återuppta kriget gav ryssarna vika och fredsavtalet undertecknades i medlaren John Merickes hem i Stolbova.

Fördraget undertecknades av
 för Ryssland: (okänd), för ryska regenten Mikael I av Ryssland (Michail Romanov).
 för Sverige: Jakob De la Gardie, Henrik Horn, Arvid Tönnesson Wildeman och Måns Mårtensson Palm

Villkor 

Fredsvillkoren var:
 Ryssland avstår från alla anspråk på Estland och Livland och betalar 20 000 rubler i skadestånd
 Sverige 
 erhåller Kexholms län och Nöteborg, Jama, Koporje och Ivangorod med respektive län, alltså större delen av Ingermanland
 behåller allt krigsbyte taget före 20 november 1616
 utrymmer Novgorod och andra erövringar under detta krig
 erkänner Michail Romanov som Rysslands tsar

Resultat 
Sverige fick genom avtalet lätt försvarade gränser mot Ryssland längs sjöarna Ladoga och Peipus: Gustav Adolf lär ha kommenterat: "jag hoppas att det skall bliva svårt för ryssen att hoppa över den bäcken". Ryssland blev utestängt från Östersjön eftersom Sverige nu ägde en sammanhängande landremsa med Karelen, Kexholms län, Ingermanland och Estland. Denna avstängning ledde till fortsatta konflikter mellan länderna, och nederlaget i det Stora nordiska kriget då Ingermanland och Estland och delar av Karelen avträddes till Ryssland.

För sina insatser under förhandlingarna belönades Reinald Brederode med utnämning till svensk friherre av Wesenberg i Estland.

Se även 
 Lista över svenska freder
 Lista över svenska krig

Referenser

Noter

Källor 
 , s. 232–234

1617 i Ryssland
Stolbova
Stolbova
Relationer mellan Ryssland och Sverige
Björn Kjellman

John Björn Sture Kjellman, född 4 juni 1963 i Östra Grevie, är en svensk skådespelare och sångare.

Biografi 
Kjellman är uppvuxen i Trelleborg och Vellinge. 1983–1987 utbildade han sig på Teaterhögskolan i Malmö, där han gick i samma klass som bland andra Rikard Wolff och Gerhard Hoberstorfer.  Han scendebuterade 1986 på Stockholms stadsteater i pjäsen Affären Danton. Han har spelat flera huvudroller i populära svenska filmer, såsom Adam & Eva, kritiker- och tittarrosande Vägen ut och komedin Klassfesten. 2004 spelade han den begränsade men betydelsefulla rollen som den sexfingrade musikläraren, Greger, i filmatiseringen av Mikael Niemis kultroman Populärmusik från Vittula.

Han är också mycket kunnig om Melodifestivalen och Eurovision Song Contest. I Melodifestivalen 2006 medverkade han själv och framförde balladen "Älskar du livet" som slutade på en 9:e plats (näst sist) i finalen.

1996 vann han pris för bästa manliga musikalartist för sin insats i pjäsen Little Shop of Horrors. 2004–2006 spelade han Charlotte von Mahlsdorf i pjäsen Jag är min egen fru på Stockholms stadsteater. 2007–2008 gjorde han även huvudrollen i en uppsättning av Don Juan i Soho, även den på Stockholms stadsteater. 2000 vann han Guldbaggen för bästa manliga huvudroll för sin tolkning av den hämndlystne men idealistiske regissören Reine i Vägen ut. 

Kjellman är gift med Kajsa Aronsson. Paret har tre barn.

Sedan januari 2021 spelar han Stig i Icas reklamfilmer.

Teater

Roller (ej komplett)

Filmografi i urval 

1985 – Jane Horney (TV-serie)
1986 – Bröderna Mozart
1987 – Hip hip hurra!
1988 – Råttornas vinter
1990 –  Skyddsängeln

1991 – Fasadklättraren (TV-serie)
1991 – Den goda viljan (TV-serie)
1991 – Joker

1992 – Svart Lucia

1995 – Hundarna i Riga
1995 – Lust och fägring stor
 (kortfilm)
1997 – Adam & Eva
1997 – Skärgårdsdoktorn (TV-serie)
1997 – Pelle Svanslös (Julkalender)
1998 – Zingo
1998 – Ett småkryps liv (röst till Flip)
1999 – Vägen ut
2000 – Livet är en schlager
2000 – Hundhotellet (röst till Ke Ping)
2000 – Pelle Svanslös och den stora skattjakten
2001 – Så vit som en snö
2002 – Klassfesten
2003 – Se till vänster, där går en svensk
2004 – Populärmusik från Vittula
2004 – Hip hip hora!
2005 – Madagaskar (röst till Alex)
 (röst till Alex)

2010 – Fyra år till
2010 – Himlen är oskyldigt blå
2011 – Kyss mig
2011 – Försvunnen

 (TV-serie)

Diskografi

Singlar 
2006 – Älskar du livet

Ljudboksuppläsningar (urval)
 2007 – Ett minne för livet av:   Kristina Fröling
 2009 – Karolus Karlssons liv och verk av:  Kjell Johansson
2017 – Harry Potter-serien av J.K. Rowling 
Pelle Svanslös
Loranga Masarin och Dartanjang

Referenser

Externa länkar 

Björn Kjellman, SVT

Svenska komiker
Svenska skådespelare under 1900-talet
Svenska sångare under 1900-talet
Deltagare i Melodifestivalen 2006
Män
Födda 1963
Levande personer
Guldbaggen för bästa manliga huvudroll
Guldbaggenominerade
Personer från Östra Grevie socken
Svenska skådespelare under 2000-talet
Svenska sångare under 2000-talet
Deltagare i Stjärnorna på slottet
Den lille havfrue

Den lille havfrue, svenska: Den lilla sjöjungfrun, är en dansk bronsskulptur av Edvard Eriksen på Langelinie i Köpenhamn.

Den lille havfrue avbildar en sjöjungfru och sitter på en sten vid vattenbrynet. Modell var Edvard Eriksens hustru Eline Eriksen och verket avtäcktes den 23 augusti 1913. Edvard Eriksen skapade skulpturen efter H.C. Andersens saga, inspirerad av balettdansösen Ellen Price, som utförde sjöjungfruns roll på Det Kongelige Teater i Köpenhamn

Verket har vid flera tillfällen utsatts för vandalism. Den första gången var den 1 september 1961 när någon målade bh och trosor på henne samt färgade håret rött. Hon har fått huvudet avsågat två gånger, första gången den 25 april 1964 och andra gången den 6 januari 1998 (dessutom gjordes ett misslyckat försök den 7 maj 1990), och högerarmen avsågad den 22 juli 1984. Den 11 september 2003 sprängdes hon loss från sin sten och fick hämtas upp från havsbottnen. Därutöver har statyn målats eller överhällts med färg vid ett flertal tillfällen, samt iklätts tomteluva, burka och såväl en svensk som en norsk fotbollströja.

Andra exemplar av Den lille havfrue finns i Solvang i Kalifornien i USA, i Kimballton i Iowa i USA, på Forest Lawn-kyrkogården i Glendale i Kalifornien och i Vancouver i Kanada.

Cornelia Parker gjorde 2011 en liknande skulptur, som finns i Folkestone i Storbritannien: Folkestone Mermaid

Källor 
Händelser man minns - en krönika 1920-1969, fil dr Harald Schiller 1970
Nationalencyklopedin, 2007
 http://www.svt.se/kultur/konst/hundraaring-i-medieskugga
 http://www.svt.se/nyheter/utrikes/den-lille-havfrue-stoppad-av-facebook

Noter

Externa länkar 

Den lille Havfrue Galleri

1913 i Danmark
Skulpturer i Köpenhamn
Bronsskulpturer
Skulpturer av danska skulptörer
Skulpturer 1913
H.C. Andersen-bearbetningar
Alan Smithee

Alan Smithee, även Allen Smithee, är en pseudonym som tidigare användes av amerikanska regissörer som inte ville använda sina egna namn för en film de ansett blivit för dålig och/eller som de inte fick fullborda som de tänkte. Namnet råkar vara ett anagram för The Alias Men (’Aliasmännen’), men inget tyder på att det valdes av den anledningen.

Den första film vars regissör angivits som Alan Smithee var En handfull bly för sheriffen (1969).

Användandet av pseudonymen var inte helt okomplicerat eftersom det inte är lätt att hålla regissörsposten hemlig och eftersom det ska krävas rätt stora konflikter för att en regissör ska överge ett projekt som kan ha tagit mer än ett år att färdigställa. Dessutom har namnet Alan Smithee blivit synonymt med dålig film.

Efter stora bråk mellan filmbolagen och den amerikanska fackföreningen för regissörer (till exempel beträffande filmen American History X), har pseudonymen Alan Smithee numera ersatts av flera olika pseudonymer så att publiken inte ska veta vilka filmer som har drabbats av konflikter. 1998 kom filmen An Alan Smithee Film: Burn Hollywood Burn, i vilken Eric Idle spelar en regissör vid namn Alan Smithee som får problem när han vill få bort sitt namn från en film han regisserat. Filmens regissör, Arthur Hiller, ansåg att manusförfattaren och producenten Joe Eszterhas blandat sig i filmen för mycket och ville därför inte ha sitt namn i filmen. Han fick då använda pseudonymen Alan Smithee och publiciteten runt detta gjorde pseudonymen mer känd, vilket var en anledning att den slutade användas.

Urval av regissörer som använt pseudonymen:
 John Frankenheimer - Riviera (1987)
 Dennis Hopper - Catchfire (1989)
 Ivan Passer - While Justice Sleeps (1994)
 Arthur Hiller - An Alan Smithee Film: Burn Hollywood Burn (1998)
 David Lynch - Dune (1984)

Externa länkar 
 

Smithee, Alan
Smithee, Alan
Hollywoods historia och kultur
Earl Grey

Earl Grey är ett svart te smaksatt med bergamottolja. Bergamott är en citrusfrukt ur vars skal man utvinner doftoljor. Den odlas bland annat i Calabrien i södra Italien. 

Namnet anspelar på Charles Grey (1764–1845), som var den andre earl Grey och Storbritanniens premiärminister. Teet ska ursprungligen ha varit en gåva från Kina till premiärministern och det serverades på earlens och grevinnans tebjudningar. Sorten blev känd och tefirmorna lanserade sina Earl Grey-teer.

Liknande teer 
 Lady grey innehåller förutom svart te och bergamottolja även citron och pomerans.
 Earl green kallas ofta grönt te smaksatt med bergamott.

Referenser
. Sid. 97-98.

Te
Svart te
Smaksatta teer
Flower power

Flower power är ett slagord som användes av hippies på 1960-talet och symboliserar deras kärleks- och icke-våldsideologi. Termen ska ha myntats av den amerikanske poeten Allen Ginsberg 1965. Jämför make love, not war. En särskild bokstavsdesign på rockaffischer i 1960-talets San Francisco kan också knytas till flower-power.

Litteratur 
 Grushkin, Paul de: The Art of Rock. Abbeville, New York 1987.

Se även 
 Hippie

Subkulturer
Pogo (dans)

Pogo är en minimalistisk dans som uppstod inom punk-rörelsen. Pogon är väldigt enkel och består huvudsakligen av att man hoppar upp och ner på stället. Dansen påstås ha uppfunnits av Sid Vicious, som senare blev medlem i Sex Pistols.

Danser
Pussel

Pussel är små olikformade bitar som ska passas ihop till en bild. Pussel görs av trä eller papp och bilden kan vara tecknad eller i form av ett fotografi, exempelvis med natur, byggnader eller liknande. Ett pussel kan bestå av allt från några få stora bitar till upp mot flera tusen små pusselbitar. Pusselbitarna är olikformade och konstruerade så att de formmässigt passar ihop med varandra. Pussel kan vara olika komplexa och svåra att lägga. Pussel används som tidsfördriv och till underhållning, men även som grund för matematiska eller logiska problem.

Etymologi 
På svenska avser "pussel" främst denna typ av läggspel beskrivet ovan, och är känt i svenska språket sedan slutet av 1700-talet. Ordet härstammar från engelskans puzzle med betydelsen "förbrylla" eller " bringa i förvirring", varför det på engelska används för fler typer av kluriga tidsfördriv, som exempelvis olika former av korsord. I denna utvidgade betydelse används idag ibland ordet även på svenska.

Typer 

Det finns pussel med från bara några få bitar - med en målgrupp som är mindre barn - till flera tusen. Vanliga storlekar är 750, 1 000, 1 500 och 2 000 bitar. Varje pusselbit har in- och ut-pluggar som hakar i en annan bits ut- eller in-pluggar.

Det finns olika sätt att lösa ett pussel. Vanligt är att börja med kantbitarna, som är lätta att hitta, och bygga vidare inåt, eller att utgå från stora och tydliga motiv. Ett vanligt problem är att bitar kommer bort, eftersom de lätt sveps ned på golvet eller hamnar under dukar.

När pusslet är lagt kan det antingen tas isär och läggas tillbaka i lådan eller klistras fast på en trä- eller pappskiva och hängas upp på väggen. Numera finns även elektroniska pussel, pusselspel, som datorprogram och på Internet.

Några av de större tillverkarna av pussel är: Ravensburger, Schmidt, Jumbo, Clementoni, Gibsons, Grafika, Heye, Bluebird, Educa, Piatnik, Eurographics, Trefl, Buffalo, Cobble Hill, SunsOut, Anatolian och Kärnan.

Historia 

Det första kända pusslet tillverkades år 1766, då John Spilsbury, en brittisk kartritare från London, fäste en karta på en bricka av trä och sedan sågade ut varje land för sig. Produkten användes som hjälpmedel när barn skulle lära sig geografi. Ända till 1820-talet fortsatte pusslet att i första hand vara ett läromedel i geografi. På 1920-talet började pussel förekomma i tidningarna, som visade sig sälja bättre då.

Pussel var inledningsvis dyra och endast de rika hade råd köpa dem. Med nya tillverkningsmetoder blev pusslen lättare att framställa, billigare och mer populära. Att lägga pussel var som mest populärt under 1920- och 1930-talen. Det var också då pusslen blev svårare att lägga och avsedda även för vuxna, inte bara för barn.

Världens största pussel 
Enligt Guinness rekordbok består världens största pussel av 32 000 bitar. Det har titeln The Double Retrospect och är ritat av konstnären Keith Haring. Enligt skaparnas uppskattning bör det ta runt 400 timmar att lägga pusslet.

Olika pussel 
 Bildpussel
 Logikpussel
 Mekaniska pussel
 Ordpussel

Se även 
 Pusselspel (datorspel)

Referenser

Externa länkar

Byggsatser
 
Träleksaker