kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Kiirunavaara

Kiirunavaara eller Kirunavaara (nordsamiska Gironvárri, meänkieli Kierunavaara) är ett fjäll som ligger i Kiruna kommun och innehöll en av världens största kända sammanhängande kroppar av järnmalm. Berget är beläget väster om tätorten Kiruna och syns tydligt nästan var man än befinner sig i staden. Luossavaara-Kiirunavaara Aktiebolag (LKAB) har brutit malmen där sedan början av 1900-talet och idag är gruvan världens största och modernaste underjordsgruva för järnmalm, Kirunagruvan.

Historia
Ett av de äldsta kända namnen på berget och platsen är Kerona berg från slutet av 1600-talet. Det nordsamiska namnet Gironvárri, som betyder ’fjällripeberget’, har på finska blivit Kiirunavaara . Sydväst om Kiirunavaara ligger lågfjället Pahtohavare och det ligger även ett myrområde väster om slamdammarna känt som Kiirunavuoma.

Bilder

Se även 
 Tuolluvaaragruvan
 Luossavaara
 Svensk järnmalm under andra världskriget

Referenser

Noter

Källor 
 Sveriges Geologiska Undersökning (SGU)
Kiruna, 100-årsboken

Externa länkar

Berg i Kiruna kommun
Kiruna
Gruvor i Kiruna kommun
Gruvor i Lappland
Järnmalmsgruvor
Västerhavet

Västerhavet är ett namn för havet vid Sveriges västkust och omfattar med sin vanligaste definition Skagerrak, Kattegatt och Öresund. Ibland exkluderas Öresund, men ibland inräknas även Nordsjön, Stora och Lilla Bält samt Limfjorden. Dessa havsområden, vikar och sund har sinsemellan klart särskiljande förhållanden beträffande ekosystem, miljöproblem, väderlek, fiske och sjöfart.

Skagerraks gräns mot Nordsjön går mellan Hanstholm i Jylland och Lindesnes på Sørlandet. Gränsen mellan Skagerrak och Kattegatt går mellan danska Skagens norra udde och Pater Nosterskären sydväst om Tjörn i Bohuslän. Linjen mellan Gilbjerg hoved på Själland och Kullen i Skåne, bildar Kattegatts avgränsning mot Öresund.

Den svenska benämningen Västerhavet ska ej förväxlas med Vesterhavet, som är det danska namnet på Nordsjön. Ibland menas med Vesterhavet endast den del av Nordsjön som ligger närmast Jyllands kust.

Källor 

Nordsjön
183 f.Kr.



Händelser

Efter plats

Romerska republiken 
 Romerska kolonier etableras vid Mutina (nuvarande Modena), Pisa och Parma i norra och centrala Italien.
 Den romerske generalen Scipio Africanus avlider i Liternum i Kampanien.
 Den romerske statsmannen Titus Quinctius Flamininus skicka till kung Prusias I:s av Bithynien hov, för att kräva att den förre karthagiske statsmannen och generalen Hannibal utlämnas. När Hannibal får veta, att Prusias tänker gå med på de romerska kraven och därmed förråda honom, förgiftar han sig själv i byn Libyssa i Bithynien.

Grekland 
 Staden Messene gör uppror mot det achaiska förbundet. När förbundets general Filopoemen intervenerar, för att försöka kontrollera upproret, blir han under ett bakhåll infångad och fängslad. Därefter erbjuds han att ta gift, för att dö en ärorik död.

Födda 
 Publius Cornelius Scipio Nasica Serapio, konsul 138 f.Kr., som kommer att spela en viktig roll i mordet på Tiberius Gracchus genom att leda en grupp konservativa senatorer och andra riddare i opposition mot Gracchus hans anhängare (död 132 f.Kr.)

Avlidna 
 Publius Cornelius Scipio Africanus Major, romersk statsman och general, berömd för segern över den karthagiske ledaren Hannibal i slaget vid Zama 202 f.Kr., vilket har gjort slut på det andra puniska kriget och gett honom tillnamnet Africanus (född 236 f.Kr.)
 Filopoemen, grekisk general och statsman, strategos i det achaiska förbundet vid åtta tillfällen och en viktig person i Spartas nedgång som grekisk stormakt (född 253 f.Kr.)
 Hannibal, karthagisk statsman, militärledare och taktiker, en av historiens stora fältherrar, som har fört befälet över de karthagiska styrkorna mot Rom under det andra puniska kriget (född 248 f.Kr.)

Källor 
 Motsvarande artikel på engelskspråkiga Wikipedia.

Externa länkar
Nicéphore Niépce

Joseph Nicéphore Niépce, även stavat Niepce, född 7 mars 1765 i Chalon-sur-Saône, död 5 juli 1833 i Saint-Loup-de-Varennes nära Chalon-sur-Saône, var den förste som lyckades framställa en varaktig fotografisk bild. Han var farbror till Abel Niepce de Saint-Victor.

Fotografisk utveckling

Experiment och första avbildningar
Niépce började experimentera med att försöka framställa bilder i ljussalter redan 1793 eller 1794. 1816 hade han lyckats framställa sådana bilder men ännu inte hittat någon metod att fixera dem.

Den tidigaste bevarade bilden framställd av Niépce gjordes 1825. Det är en reproduktion 1825 av en flamländsk 1600-talsgravyr enligt principen heliografi. Detta gjordes med direktkontakt mellan gravyr och den heliografiska plåten och utan användande av camera obscura.

Första bevarade fotografiet via kamera
Det äldsta bevarade fotografiet med hjälp av kamera av Niépce är daterat 1826. Denna bild föreställer utsikten från ett fönster i hans verkstad i Saint-Loup-de-Varennes och var även den producerad med hjälp av den heliografiska processen. 

Bilden exponerades i många timmar i fullt solljus. Det fotokänsliga materialet var en tennplåt belagd med bitumen (asfalt) som lösts upp i lavendelolja och blandats med fernissa. Han härdade blandningen med värme. När asfalten utsattes för solljus härdades den av solens infraröda strålar. De härdade partierna blev olösliga i petroleum. Bilden var fortfarande osynlig och måste "framkallas" genom att de icke härdade partierna sköljdes bort. Ett fotografi uppstod som dock var negativt. Genom att betrakta bilden i en viss vinkel och med de rätta ljusförhållandena kunde man dock se en positiv bild.

Fototeknik
Niépce utvecklade metoden genom att använda en silverplåt. Denna kunde efter exponeringen behandlas med ångorna från kristallint jod. De ytor som var otillräckligt skyddade av fernissa och asfalt efter framkallningen, angreps av jod och svartnade när de kom i kontakt med luften, så som silver gör när det oxiderar. Med detta omvändningsförfarande ändrades bilden från att ha varit negativ till att bli positiv. 

Kameran som Niépce använde var en enkel konstruktion med lins, en camera obscura med bälg som kunde förlängas för att få rätt brännvidd. Niépce samarbetade från 1829 med Louis Jacques Mandé Daguerre (1789–1851) för att utveckla kameran och den fotokemiska processen.

Galleri

Referenser

Externa länkar 
 https://web.archive.org/web/20040202044153/http://niepce.com/home-us.html

Födda 1765
Avlidna 1833
Franska fotografer under 1800-talet
Franska uppfinnare
Män
Personer från Chalon-sur-Saône
Rosévin

Rosévin är ett ljusrött vin som framställs med olika metoder. Vinet säljs vanligen i glasflaskor. I Sverige är konsumtionen säsongsberoende och störst på sommaren. Under perioden 1950-1980 var Mateus en storproducent för den svenska marknaden. Uttrycket Pimpinella syftar i vinsammanhang på rosévin.

Roséviner serveras 8–10°C , samma som för vita viner.

Framställning
Den vanligaste metoden är att producera rosévin som man producerar vitt vin fast man använder blå druvor. Skalen får ligga med i urlakningen efter att man krossat druvorna. Hur länge skalen får vara med beror på vilken typ av rosévin man producerar, men vanligt är tre dagar. För vissa roséviner får skalen även vara med under en kort period vid jäsningen av musten för att ge vinet ännu starkare kulör och mustigare smak. Vissa druvsorter har så stark färg i skalen att så fort de spricker läcker en del färg ut i druvmusten och den blir omedelbart rosa. De flesta sådana viner görs på Zinfandel-druvan, brukar kallas för Blush Wine och är mer eller mindre påtagligt söta. Torra viner med den framställningsmetoden är mer sällsynta, ett exempel på ett sådant vin är dock det ganska unika vinet Gris Blanc från Gerard Bertrand i södra Frankrike. 

Saignée (fr. avblödning) är en metod där en del av musten tas bort från tillverkning av rött vin, den must som tas bort används sedan för att tillverka rosévin. Fördelen för producenten är att det röda vinet då blir rödare och mer tanninfyllt.

Alternativa metoder
Andra framställningsmetoder är genom kolsyrejäsning, genom att pressa vita druvor extra hårt vilket medför att den utsöndrar ett rött färgpigment och genom att använda en kombination av de ovanstående framställningsmetoderna.  

Inom EU får rosévin endast göras på blå druvor.

Fransk klassificering
I Frankrike klassas rosévinerna bland annat efter färg, i en sexgradig skala med namn efter frukter (exempel: :fr:Groseille (couleur) ). Vintypen Clairet anses av vissa vara en egen vintyp men brukar anses vara en form av rosévin. Dess färg är dock djupröd.

Vinproduktionen
Rosévin kan produceras i princip alla vinproducerande länder, men de största producenterna är Frankrike, Italien, USA och Spanien som står för >80 % av produktionen. 2012 producerades globalt 22.5 miljoner hektoliter rosévin, den siffran är relativt stabil.  Frankrike är även det land som konsumerar mest. 5,4 % av världens exporterade rosévin konsumeras i Sverige.

Referenser

Vin
Haakon av Norge

Haakon av Norge, Haakon Magnus, född 20 juli 1973 i Oslo, Norge, är kronprins av Norge. Han blev kronprins den 17 januari 1991, efter att hans farfar kung Olav avlidit och hans far tillträtt som kung Harald V av Norge.

Haakon är son till kung Harald och drottning Sonja. Han är sedan 25 augusti 2001 gift med Mette-Marit Tjessem Høiby, som då blev kronprinsessa av Norge. Kronprinsen är fyrmänning med Sveriges kung Carl XVI Gustaf.

Barn 
Kronprins Haakon och kronprinsessan Mette-Marit fick den 21 januari 2004 en dotter, prinsessan Ingrid Alexandra, som kommer efter sin far i successionsordningen till den norska tronen. Den 3 december 2005 föddes kronprinsparets andra barn, prins Sverre Magnus.

Han har även en styvson, Marius Borg Høiby, född 1997, genom sitt giftermål med Mette-Marit.

Anfäder

Residens  
Skaugum gård – belägen i det natursköna området Semsvannet, bredvid Skaugumsåsen – är det norska kronprinsparets officiella residens.

Referenser

Externa länkar 

 Officiell webbplats

Huset Oldenburg
Norska prinsar
Födda 1973
Nuvarande tronarvingar
Män
Levande personer
Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden
Mottagare av Serafimerorden
Tändare av den olympiska elden
Alumner från London School of Economics
Mottagare av Finlands Vita Ros’ orden
Storkorset av Republiken Polens förtjänstorden
Storkorset av särskilda klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Personer från Oslo
Personer i Norge under 1900-talet
Personer i Norge under 2000-talet
Alumner från universitetet i Oslo
Dirk Bogarde

Sir Dirk Bogarde, ursprungligen Derek Jules Gaspard Ulric Niven van den Bogaerde, född 28 mars 1921 i West Hampstead i Camden i London, död 8 maj 1999 i Chelsea i London, var en brittisk skådespelare.

Biografi 
Bogarde, vars egentliga namn var Derek Jules Gaspard Ulric Niven van den Bogaerde, föddes i en taxi i en förort till London som son i en engelsk-nederländsk familj.

Bogarde deltog under andra världskriget i den brittiska arméns underrättelsetjänst, varefter han sökte sig till filmindustrin. Hans allmänt trevliga utseende hjälpte honom och han fick 1950 sin första stora roll i en kriminalfilm där han spelade rollen som gangstern, som sköt en poliskonstapel, men det var hans rollprestation i Doktorn i huset (1954, efter Richard Gordons roman), som gjorde honom till stjärna.

Från 1960-talet alternerade han mellan kommersiella och seriösa lågbudgetfilmer av ekonomiska respektive konstnärliga skäl. Under denna tid blev han prisad karaktärsskådespelare efter, bland annat filmerna Betjänten, För kung och fosterland, Darling, Döden i Venedig och Dubbelgångaren. Bogarde använde ett stramt, men uttrycksfullt spel.

En intressant detalj är att nästan alla filmer och bilder visar Bogarde i vänsterprofil, eftersom hans andra ansiktshalva inte var lika balanserad, och han ville alltid se stilig ut. Själv var han mest nöjd med rollen som von Aschenbach (vit kostym och vit panamahatt) i Döden i Venedig (1971).

När Bogarde såg Rainer Werner Fassbinders Dubbelgångaren (1978) var han lyrisk och trodde på storslam i Cannes för regissören och för sig själv. Väl där fick han se en obegripligt klippt film som ingen förstod. Fassbinder sade till den samlade pressen att det var hans självmordsbrev. Bogarde lämnade Cannes och återvände inte till filmindustrin på tolv år.

Strax satte han igång att skriva böcker, men i sin första självbiografi gjorde han misstaget att skriva sin adress, vilket betydde ett stort antal autografjägare på dörrmattan. Det blev sju delar av självbiografin, alla skrivna som vore de romaner. 

Bogarde avslutade sin filmkarriär 1991 som en döende far i Daddy Nostalgie. Många har trott att han var homosexuell, dels på grund av några roller han spelat, dels för att han aldrig gifte sig. Själv sade han att han avskydde ägande och tyckte om att vara för sig själv. 

Bogarde utnämndes till Knight Bachelor 1992.

Filmografi i urval 

 (The Blue Lamp)
 (So Long at the Fair)

 (Desperate Moment)
 (They Who Dare)
 (The Sea Shall Not Have Them)
 (Doctor in the House)
 (Doctor at Sea)
 (The Spanish Gardener)
 (Doctor at Large)
 (Song Without End)
 (The Password is Courage)
 (I Could Go On Singing)
 (The Servant)
 (King and Country)
 (Darling)
 (Modesty Blaise)
 (Accident)
 (Sebastian)
 (The Fixer)
 (Oh What a Lovely War)
 (Justine)
 (Damned)
 (Morte a Venezia)
 (The Serpent)
 (Il Portiere di Notte)
 (Permission to Kill)
 (Providence)
 (A Bridge Too Far)
 (Despair)
 (Daddy Nostalgie)

Källor

Externa länkar 
 
 

Födda 1921
Avlidna 1999
Brittiska skådespelare under 1900-talet
Skådespelare från London
Män
Personer från West Hampstead
Jon jarl

För sonen till Sverker den äldre, se Johan Sverkersson den äldre. För brodern till Ragvald jarl, se dennes artikel.

Jon jarl, var en svensk jarl, enligt Erikskrönikan ihjälslagen, sannolikt i början av 1200-talet (enligt Ericus Olais krönika 1206), av karelska eller ryska sjörövare i Asknäs, Ekerö socken, vid Mälaren. Har i äldre berättande källor och litteratur ofta förväxlats med kung Johan Sverkersson.

Jarl
Enligt Erikskrönikan var Jon Jarl en svensk jarl i österled med uppgift att värna riket mot ryssar och ingrer. Vissa källor (Sven Tunberg) håller för troligt att jarlen tillhört den sverkerska ätten och att han varit en konung Sverker den yngres "finlandsjarl" under nio år.

De blodiga händelserna vid Asknäs enligt Erikskrönikan
Jon jarl blev enligt Erikskrönikan ihjälslagen på sin gård Askanäs på Ekerö av karelska eller ryska sjörövare samma natt som han återkommit från ett korståg bland ingrer och ryssar, efter att ha varit borta i nio år. 

Krönikan meddelar att:

Thz er swa sant som jak her læss
Jon jerl ward dræpin i askaness

Jons hustru flydde över fjärden till Hundhamra (idag Norsborg), samlade ihop folk och tog upp jakten på förövarna. 

Man hann upp och nedkämpade dem vid "Eesta skär" (idag Estbröte, en hög holme i farleden mellan Ekerö och Johannesdal, Stockholms sydvästra hörn). 

Hur exakt krönikan återger det faktiska händelseförloppet är oklart:

Gravsten
Det är troligen Jon jarl som på en odaterad gravsten i Linköpings domkyrka kallas "Johannes dux" och "hedningarnas skräck".

Källor

Noter
 

Svenska jarlar
Personer i Sverige under 1100-talet
Personer i Sverige under 1200-talet
Män
Födda okänt år
Avlidna 1200-talet
Fort Sumter

Fort Sumter är en amerikansk militär installation från 1800-talet, som började byggas 1829. Fortet ligger på en ö i inloppet till staden Charleston vid South Carolinas kust. Det var här som det amerikanska inbördeskriget inleddes genom slaget vid Fort Sumter 12–14 april 1861. Fortet är uppkallat efter Thomas Sumter. 1861 erövrade sydstatstrupper fortet från nord och fyra år senare lyckades nordstatstrupper erövra det tillbaka.

Källor

Referenser

Externa länkar 
 National Park Service's Official Website for Fort Sumter
 Historic Charleston's Religious and Community Buildings, a National Park Service Discover Our Shared Heritage Travel Itinerary
 Extensive collection of photos and drawings from The Library of Congress

Byggnader och anläggningar i South Carolina
Befästningar i USA
South Carolinas historia
Nationalmonument i USA
Charleston, South Carolina
Andreas And

Andreas And, död 1317, var en svensk präst, domprost i Uppsala 1278–1299 och riksråd 1302–1317. Han var med och redigerade Upplandslagen, och stödde svenska studenter vid Paris universitet med en donation. Andreas And omtalas första gången 1276 då han var magister, en lärdomsgrad han med största sannolikhet förskaffat sig vid universitetet i Paris.

Släkt
And tillhörde en av de uppländska stormannasläkterna. Han var bror till Israel And, kusin till Birger Persson och släkt med Folke Johansson (Ängel).

Verksamhet
Som domprost i Uppsala ingick han som andlig ledamot i den nämnd som skulle redigera Upplandslagen under ledning av lagmannen i Uppland, hans kusin Birger Persson (far till den heliga Birgitta). Därigenom fick And möjlighet att påverka kyrkobalkens utformning, och den skulle senare användas som komplement till Magnus Erikssons landslag. Inslagen av kanonisk rätt i kyrkobalken torde bero på hans inflytande.

1299 överlämnade ämbetet domprost i Uppsala till sin kusin Israel Petersson, Upplandslagmannen Birger Perssons broder, och nämnes sedan endast kanik, tills han efter Israels död, 1302, återtog domprostsysslan och därefter innehade den till sin död 1317.

Han blev känd som en generös donator och välgörare. I Paris instiftade han 1291 det första hemmet för svenska studenter med 12 platser, Collegium Uppsalense, beläget på västra Seinestranden. Huset låg "på andra sidan om lilla bron i kvarteret Ormen". Studenthemmet bestod till 1350-talet. Andreas And gav även pengar till en kommunitet, ett boende för fattiga studenter, vid domskolan i hemstiftet. Han skall även på uppdrag av släktingen Magnus Johansson (Ängel) ha grundat ett av Sveriges första helgeandshus år 1303, Uppsala helgeandshus, där fattiga fick härbärge och sjuka togs in för vård.

Källor

Externa länkar
Stiftelsen Andreas Ands minne i Uppsala

Domprostar i Uppsala
Svenska riksråd under 1300-talet
Uppsaliensare
Män
Avlidna 1317
Svenska präster under 1200-talet
Svenska präster under 1300-talet
Födda okänt år
Gravsatta i Uppsala domkyrka
Sheldon Glashow

Sheldon Lee Glashow, född i New York 5 december 1932, amerikansk fysiker vid Harvard University i Cambridge, Massachusetts. 

Glashow, Abdus Salam och Steven Weinberg mottog Nobelpriset i fysik 1979 för "deras insatser inom teorin för förenad svag och elektromagnetisk växelverkan mellan elementarpartiklar, innefattande bland annat förutsägelsen av den svaga neutrala strömmen".

Källor

Externa länkar 

Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1979
Nobelprize.org, Sheldon Glashow - självbiografi

Nobelpristagare i fysik
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Födda 1932
Män
Levande personer
Alumner från Boston University
Alumner från Harvard University
Alumner från Cornell University
Amerikanska nobelpristagare
Forskare från New York
Abdus Salam

Mohammad Abdus Salam (Punjabi, ), född 29 januari 1926 i Jhang, Punjab, död 21 november 1996 i Oxford, var en pakistansk teoretisk fysiker.

Tillsammans med Sheldon Glashow och Steven Weinberg mottog han Nobelpriset i fysik 1979 för "sina insatser inom teorin för förenad svag och elektromagnetisk växelverkan mellan elementarpartiklar, innefattande bland annat förutsägelsen av den svaga neutrala strömmen".

Abdus Salam har också gjort sig känd som kritiker av naturvetenskapens ställning i den islamiska världen. I en intervju i den engelskspråkiga tidskriften The Middle East i juni 1986, utslungar han ett anatema över islamvärldens vetenskapliga standard. Hans avslutande ord var: "Ingen annan civilisation talar om vetenskap på detta vis. Det verkar som om de som inte vill bedriva riktig vetenskap talar om islamisk vetenskap." Uttalandet speglar besvikelse över att de då ofattbara oljeinkomsterna bara kommit vetenskapen till ringa del. Men även en insikt i att islamisk vetenskap en gång i tiden hade varit världsledande. Salam var den förste muslimen och den hittills ende pakistaniern som fått mottaga Nobelpriset. Han tillhörde Ahmadiyya-rörelsen inom islam, som enligt pakistansk lag är icke-muslimer.

Salam invaldes 1970 som utländsk ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien. 1985 utnämndes han till hedersdoktor vid Göteborgs universitet. Han tilldelades Copleymedaljen 1990.

Referenser

Externa länkar 

 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1979
 Nobelprize.org, Abdus Salam - biografi
 Biografi och andra artiklar (Engelska)

Nobelpristagare i fysik
Pakistanska fysiker
Hedersdoktorer vid Göteborgs universitet
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Födda 1926
Avlidna 1996
Män
Mottagare av Copleymedaljen
Pakistanska nobelpristagare
Ledamöter av Royal Society
Alumner från St. John's College, Cambridge
Steven Weinberg

Steven Weinberg, född 3 maj 1933 i New York, död 23 juli 2021 i Austin, Texas, var en amerikansk fysiker, som under senare år arbetade som professor i fysik och astronomi vid University of Texas i Austin i Texas.

Asteroiden 6036 Weinberg är uppkallad efter honom.

Weinberg började sina akademiska studier vid Cornell-universitetet i Ithaca, New York, där han tog sin magisterexamen (B.Sc.) vid 21 års ålder. Han erövrade doktorsgraden (Ph.D.) i fysik vid Princeton University 1957.

Han, Abdus Salam och Sheldon Glashow fick  nobelpriset i fysik 1979 för "deras insatser inom teorin för förenad svag och elektromagnetisk växelverkan mellan elementarpartiklar, innefattande bland annat förutsägelsen av den svaga neutrala strömmen".

Weinberg är också känd för sina skrifter och föreläsningar om vetenskap och vetenskapshistoria, och medverkade regelbundet i den amerikanska tidskriften New York Review of Books.

Bibliografi
 Gravitation and Cosmology – Principles and Applications of the General Theory of Relativity (1972) 
 De första tre minuterna (The First Three Minutes) (1977) 
 The Discovery of Subatomic Particles (1983, 2003) 
 Elementary Particles and The Laws of Physics (med Richard Feynman) (1987) 
 Dreams of a Final Theory – The Search for the Fundamental Laws of Nature (1993)
 The Quantum Theory of Fields, tre volymer:
 Vol. 1: Foundations (1995)
 Vol. 2: Modern Applications (1996)
 Vol. 3: Supersymmetry (2000)
 Facing Up – Science and its Cultural Adversaries (2002) 
 Glory and Terror – The Growing Nuclear Danger (2004) 
 Cosmology (2008) 
 To Explain the World – The Discovery of Modern Science (2015) 
 Lectures on Quantum Mechanics (andra utökade upplagan 2015)

Källor

Externa länkar

Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1979
Nobelprize.org, Steven Weinberg - självbiografi

Amerikanska fysiker under 1900-talet
Nobelpristagare i fysik
Födda 1933
Män
Avlidna 2021  
Alumner från Princeton University
Alumner från Columbia University
Alumner från Cornell University
Strängteoretiker
Amerikanska nobelpristagare
Forskare från New York
Sarah Vaughan

Sarah Vaughan, född 27 mars 1924 i Newark, New Jersey, död 3 april 1990 i Hidden Hills utanför Los Angeles, Kalifornien, var en amerikansk sångerska, en av jazzhistoriens främsta. 

Hon började uppträda tillsammans med Earl Hines under det tidiga 1940-talet. Tämligen snart slog hon sig samman med Billy Eckstine och de båda turnerade med Dizzy Gillespie och Charlie Parker fram till 1945, då Sarah Vaughan började att uppträda på egen hand.

Under 50-, 60-, 70- och 80-talen gjorde hon ett stort antal skivinspelningar, bland andra tillsammans med Miles Davis, Art Blakey, Charlie Parker och Dizzy Gillespie, men även ackompanjerad av Jan Hammer

Hennes adoptivdotter Paris Vaughan är gift med den kanadensiske ishockeyspelaren Russ Courtnall.

Källor

Externa länkar 
 Sarah Vaughn på Discogs

Kvinnor
Amerikanska jazzsångare
Födda 1924
Avlidna 1990
Personer från Newark, New Jersey
Projekt Kvinnliga huvudpersoner