kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Marginalnytteteorin

Marginalnytteteorin, även kallad gränsnytteteorin, är en ekonomisk värdelära, det vill säga en teori om hur varor får sitt marknadspris. Teorin uppkom på 1870-talet och revolutionerade nationalekonomin.

Enligt marginalnytteteorin bestäms varupriset av kundens marginalnytta, vilket är den upplevda extra nytta som en ytterligare enhet av samma vara ger. Effekten är att en vara måste kännas nyttig för att vara värdefull.

Marginalnytteteorin lyckades förklara vissa problem inom klassisk ekonomisk teori. Det mest kända exemplet är den så kallade värdeparadoxen, eller vatten-diamant-paradoxen, som redan Adam Smith diskuterade. Han skilde på bruksvärde och bytesvärde, och fann att diamanter hade ett högt bytesvärde och ett lågt bruksvärde medan det omvända gällde för vatten. För Smith var det paradoxalt att det nyttiga vattnet ansågs värdelöst, medan diamanter var mycket värdefulla. Smiths misstag var att han ställde totala kvantiteter mot varandra; eftersom människor agerar med marginaler är det upplevda värdet av en extra enhet vatten eller diamant som spelar roll för varje människa, och inte värdet av allt vatten eller alla diamanter.

Principen om marginalnytta formulerades självständigt av den engelska nationalekonomen William Stanley Jevons, österrikaren Carl Menger och fransmannen Léon Walras. Andra nationalekonomer som bidrog till att förbättra marginalnytteteorin inkluderar Eugen von Böhm-Bawerk och Friedrich Wieser, från den österrikiska skolan. Den senare myntade begreppet Grenznutzen (gränsnytta, marginalnytta).

Se även 
 Marginalnytta
 Marginalavkastning
 Lagen om avtagande marginalnytta
 The trap
 Arbetsvärdeteorin

Referenser

Ekonomiska teorier
Politisk ekonomi
Ekonomisk historia
Giò Ponti

Giovanni Ponti eller Giò Ponti, född 18 november 1891 i Milano, död 16 september 1979 i Milano, var en italiensk arkitekt och formgivare. Ett av hans mest kända verk är Pirellihöghuset.

Biografi 
Ponti föddes och växte upp i Milano och antogs till Politecnico i Milano. Hans studier avbröts av första världskriget, i vilket han tjänstgjorde 1916–1918. Han avlade examen i arkitektur 1921.

Under 1920-talet etablerade Giò Ponti som nyexaminerad arkitekt en studio tillsammans med Emilio Lancia och Mino Fiocchi, och bedrev samtidigt verksamhet som formgivare av porslin som tillverkades av keramikfabriken Richard-Ginori. Porslinet vann pris för bästa internationella designade och moderna industriprodukter. Ponti var mångsysslare och försörjde sig både som arkitekt och möbeldesigner. Husen han ritade inreddes med hans egen framtagna textilier och möblemang. Föremålens design var starkt påverkade av den italienska kulturen och den efter första världskriget utvecklade arkitekturen. Ponti grundade även magasinet Domus.

Giò Ponti stod i nära kontakt med den internationella stilen och många av hans föremål saknar större utsmyckningar. Han lade grunden för en ny, mera avskalad stil med italienska influenser. Han var en av de främsta bland de arkitekter och formgivare som formade 1930-talet och fortsatte ända fram till 1960-talet att rita byggnader. Vid sidan av sitt arbete som arkitekt var han chef för konstcentrumet Monza Biennal där hans föremål genom utställningar visades upp för allmänheten tillsammans med produkter av andra nyskapande designers. 

Ponti är känd i Sverige för Italienska kulturinstitutet som uppfördes 1958 på Gärdet i Stockholm. Byggnaden är modernistisk med en avsmalnande konstruktion. Internationellt har han främst blivit uppmärksammad för det tillsammans med Pier Luigi Nervi ritade Pirellihöghuset i Milano, som uppfördes 1955–1958, och dess hexagonala plan.

Ponti införde en mera avskalad stil med nyskapade former och material som skulle symbolisera naturens styrka och påhittighet. Internationellt införde han en mera moderniserad italiensk stil genom sina föremål med svaga influenser. Han strävade efter att skapa föremål som skulle ha något utöver konstruktionen att berätta. Det finns många dolda budskap i hans verk som ger åskådaren utrymme för egna tolkningar.

Bilder

Referenser

Noter

Externa länkar 

Italienska arkitekter under 1900-talet
Italienska formgivare
Män
Födda 1891
Avlidna 1979
Arkitekter från Milano
Glättning

Glättning kan syfta på:

 Glättning (likriktning) – filtrering oftast med hjälp av en kondensator för att ta bort rippel i elaggregat
 Glättning (paper) – bearbetning för att få en jämn och glansig yta
 Glättsten – stenar som används för att slätstryka linnevaror
 Glättning – inom statistik och bildbehandling en operation som försöker att fånga de väsentliga variationerna i data, se utjämning
Felix I

Felix I, född i Rom, död 30 december 274, var påve från den 5 januari 269 till sin död, den 30 december 274. Felix I vördas som helgon i Romersk-katolska kyrkan, med minnesdag den 30 maj.

Biografi 
Felix I var romare, och efterträdde Dionysius strax efter dennes död 26 december 268. Det finns mycket litet information om hans pontifikat, och den som finns är ofta motstridig, men han skall enligt Liber Pontificalis ha givit kyrklig sanktion åt vördnaden av martyrer på årsdagarna för deras dödsdagar vid deras gravar (Hic constituit supra memorias martyrum missas celebrare), vilket dock förmodligen redan var tradition. Troligen åsyftas de intima mässorna vid kryptorna vid katakomberna (missa ad corpus), en tradition som härrör från denna tid, då många basilikor upprestes över katakomber i Rom.

Under hans pontifikat avgjorde kejsar Aurelianus biskopsstriden i Antiochia så att kyrkan skulle upplåtas åt den biskop, med vilken biskoparna i Italien och Rom stod i kyrklig förbindelse.

Ett fragment av ett brev till Maximus, biskop i Alexandria, som stödjer doktrinerna om Treenigheten och inkarnationen i polemik mot Paulus av Samosata, var troligen skrivet av Felix, men det finns även ett flertal andra brev som sannolikt har tillskrivits honom oriktigt.

Liber Pontificalis framställer många uppgifter om Felix som avfärdats som oriktiga. Bland annat står att han låtit uppresa en basilika vid Via Aurelia där han skulle ha blivit begraven; i själva verket begravdes han i Calixtus katakomber. Vidare påstås att han skulle ha lidit martyrdöden, vilket inte verkar sannolikt.

Källor 
 
 Catholic Encyclopedia, Volume VI (1909)

Externa länkar

Påvar
Påvar från Rom
Italienska helgon
Födda okänt år
Avlidna 274
Män
Ugglan
Personer i Romerska riket under 200-talet
Lena Dahlman

Lena Annelise Dahlman, född 21 december 1938 i Hagfors, död 23 maj 2016 i Tyresö distrikt, Stockholms län, var en svensk skådespelare.

Biografi 
Lena Dahlman var dotter till valsverksarbetaren Kjell Dahlman (1913–1993) och Emma, född Bergström (1915–1993).

Dahlmans karriär började 1957 då hon utsågs till Årets Tusensköna på Nalen. Hon filmdebuterade i Fridolf sticker opp! 1958. Därefter hamnade hon i baletten i Karl Gerhards revy Två träd 1959 och medverkade även i Ursäkta handsken 1960. I revyn Svea Hund på Göta Lejon 1976 var hon inhoppare för Lena Nyman. För den yngre publiken blev hon 1983 känd som Änglaljus i julkalendern Lille Luj och Änglaljus i strumpornas hus. Hon har även turnerat med Riksteatern och varit engagerad vid Stockholms Stadsteater.

Dessutom gjorde hon sig känd som uttolkare av Gustaf Fröding. 1984 gav hon ut skivan Jag köpte min kärlek där hon framförde Frödings texter till jazzackompanjemang.

Lena Dahlman var från 1967 till sin död gift med musikern, fil. kand. Lars-Erik Olofsson (född 1945), son till kamrer Erik Olofsson och Rosa, född Berglund. Efter att hon gift sig hette hon en period enbart Olofsson, därefter Dahlman Olofsson och sedan enbart Dahlman.

Filmer och TV-serier

Teater

Roller

Källor

Fotnoter

Vidare läsning

Externa länkar 
 Lena Dahlmans karriär

Svenska skådespelare under 1900-talet
Födda 1938
Avlidna 2016
Kvinnor
Sommarvärdar 1978
Sommarvärdar 1979
Filipstads ambassadörer
Personer från Hagfors
Flottering

Flottering är begreppet för att beskriva att mönstertrådar i en väv ligger ovanpå tyget. Namnet kommer av det franska ordet för flyta, sväva. Ju längre flotteringar desto känsligare för rivskador blir textilien. Flera vävtekniker bygger just på att mönstertrådarna ligger ovanpå tyget, till exempel daldräll, munkabälte, plattväv, rosengång och upphämta.

Vävning
Arbetsvärdeteorin

Arbetsvärdeteorin är en värdelära inom oortodox ekonomisk teori som hävdar att en varas värde bestäms av det samhälleligt nödvändiga arbete som krävts för att tillverka den. För att något skall ha ett värde behöver det även ha en nytta. Utifrån dessa förutsättningar kommer varans bytesförhållande (växel- eller bytesvärde) att bestämma hur ekonomisk tillväxt och fördelning av inkomster sker.

Värdelära 
När nationalekonomi uppstod som en vetenskap var arbetsvärdeläran länge den populäraste värdeläran. Den användes av såväl Adam Smith, David Ricardo som Karl Marx. Ortodox nationalekonomi har övergett arbetsvärdeläran i samband med att marginalnytteteorin formulerades av Carl Menger 1871. Marx kritiserade marginalnytteteorin i Kapitalets fjärde band (Teorier om mervärdet), men även i Lön, pris och profit från 1865.  

Anarkisten och mutualisten Kevin A. Carson har i sitt verk Studies in Mutualist Political Economy från år 2004 tagit fasta på marginalisternas perspektiv, där den eventuellt kan anses ha fast grund med tanke på att mutualismens arbetsvärdeteori bygger på fri marknadsekonomi. Carson försöker att syntetisera denna kritik med olika marknadssocialisters tankegångar och de gamla mutualisternas syn på marknaden. Enligt Carsons anhängare har han därigenom visat att arbetsvärdeteorin förblir relevant. 

Joan Robinson som förfäktar teorin, hävdar att arbete är grunden till allt ekonomiskt värde. Detta skall då förstås som en rent teknisk och inte en social konstruktion.

Historia 
Benjamin Franklin skrev 1729 i A Modest Enquiry into the Nature and Necessity of a Paper Currency (En anspråkslös utredning om sedlarnas natur och nödvändighet) som krediteras (inklusive av Karl Marx) som ursprung till konceptet. Men det äldre, Treatise of Taxes, skriven år 1662 av Sir William Petty innehåller det även. Ibn Khaldun, som i sin avhandling Muqaddimah (1377) skrev om uppkomsten av värde att hantverk – "[är] resultat från något annat än (bara) ett hantverk, värdet av den uppkomna vinsten och det förvärvade (kapital) måste inkludera värdet av arbete genom vilket det har erhållits. Utan arbete, skulle det inte har förvärvats." (Om ett kapital inte hade även arbete, skulle det inte vara lika mycket värt).

Se även 
 Värdelära
 Marginalnytteteorin
 Värdeteori (ekonomi)

Referenser

Externa länkar 
 Studies in Mutualist Political Economy
 Kapitalet IV
 Lön, pris och profit

Nationalekonomi
Ekonomiska teorier
Heterodox ekonomi
Södermanlands landskapsvapen

Södermanlands landskapsvapen är: I fält av guld en upprest svart grip med röd beväring. Vapnet kröns i likhet med alla landskapsvapen av en hertiglig krona.

Vapnet skapades till Gustav Vasas liktåg 1560, och har sedan dess behållit sin utformning, även om det konstnärliga avbildandet har varierat något. Södermanlands län för ett vapen identiskt med detta, men med kunglig krona istället för hertiglig. Vapnet ingår också i förkortad version i vapnet för Stockholms län tillsammans med Upplands landskapsvapen och Stockholms stadsvapen.

Vapenbilden används även som landskapsflagga för Södermanland.

Bildgalleri

 
Landskapsvapen i Sverige
Heraldiska vapen med gripar
Upplands landskapsvapen

Upplands landskapsvapen är det heraldiska vapnet för det svenska landskapet Uppland. Blasoneringen lyder: I rött fält ett riksäpple av guld. Vapnet kröns i likhet med alla svenska landskapsvapen av en hertigkrona.

Vapnet skapades till processionen vid Gustav Vasas begravning 1560, och har sedan dess varit oförändrat. Riksäpplet symboliserar den andliga och världsliga makten. 

Uppsala län för ett identiskt vapen med kunglig krona istället för hertiglig. Det ingår dessutom i förbandsvapnen för Roslagens flygflottilj, Upplands flygflottilj, Upplands infanteriregemente, Upplands signalregemente och Upplandsgruppen. Vapnet ingår även, tillsammans med Stockholms stadsvapen och en förkortad version av Södermanlands landskapsvapen, i vapnet för Stockholms län.

Vapenbilden används även som landskapsflagga för Uppland.

Bildgalleri

Se även
Landskapsvapen
Galleri över landskapsvapen i Sverige

Externa länkar

 
Landskapsvapen i Sverige
Heraldiska vapen med riksäpplen
Värmlands landskapsvapen

Värmlands landskapsvapen är: I fält av silver en blå örn med röd beväring. Vapnet kröns i likhet med alla landskapsvapen av en hertiglig krona.

Värmland representerades i processionen vid Gustav Vasas begravning 1560 av en svart järv i silverfält. Järven förväxlades dock ofta med bävern på Medelpads dåvarande landskapsvapen, och på initiativ av Erik XIV ändrades vapenbilden år 1567 till en örn. Från slutet av 1600-talet framställdes örnen svart, och senare blev fältet ofta framställt i guld. Vid fastställandet 1936 återfick örnen sin ursprungliga blå färg och fältet blev silverne.

Värmlands län för ett vapen identiskt med detta, men med kunglig krona istället för hertiglig. Vapnet ingår också tillsammans med Närkes och Västmanlands landskapsvapen i vapnet för Örebro län samt i det personliga vapnet för prins Carl Philip, eftersom han är hertig av Värmland.

Bildgalleri

 
Landskapsvapen i Sverige
Heraldiska vapen med örnar
Ångermanlands landskapsvapen

Ångermanlands landskapsvapen är: I blått fält tre bjälkvis ställda laxar av silver över varandra, den mellersta vänstervänd, samtliga med röd beväring. Vapnet kröns i likhet med alla landskapsvapen av en hertiglig krona.

Ångermanland representerades i processionen vid Gustav Vasas begravning 1560 av en lax hoppande över ett nät. Under Johan III:s tid ändrades detta till tre laxar, men det finns även en variant med tre laxar och nät. Med tre laxar fastställdes vapnet 1885 och vid fastställandet 1991 tillkom "beväringen", det vill säga de röda fenorna. Vapnet ingår tillsammans med Medelpads landskapsvapen i vapnet för Västernorrlands län, och tillsammans med Västerbottens och Lapplands landskapsvapen i vapnet för Västerbottens län.

Bildgalleri

 
Landskapsvapen i Sverige
Heraldiska vapen med fiskar
Felix II (motpåve)

Felix II var motpåve från 355 till 22 november 365. Han sattes upp mot påven Liberius (352–366).

Felix II valdes 355 till påve sedan Liberius förvisats, trots att Felix och prästerskapet i Rom under ed förpliktat sig att inte erkänna någon annan än Liberius såsom biskop. Felix fogade sig efter kejsar Constantius II:s kyrkopolitik och hade kontakt med arianerna, fast han inte tillhörde dem. Han fick prästerskapet på sin sida, men folket stödde Liberius. Denne försonade sig med kejsaren och tilläts återvända för att regera tillsammans med Felix II. Den sistnämnde blev dock före Liberius återkomst 358 fördriven och dog i Porto 365. Felix hyllades från 500-talet såsom helgon och martyr (åminnelsedag 29 juli). Detta kan ha skett på grund av förväxling med en afrikansk biskop Felix, som lidit martyrdöden.

Felix II ansågs till en början som legitim påve, men benämns nuförtiden som motpåve.

Källor
 
 Kelly, J.N.D., The Oxford Dictionary of Popes. Oxford: Oxford University Press 1988. 
 Rendina, Claudio, I papi: storia e segreti. Roma: Newton Compton editori 1999.

Noter

Externa länkar 

Avlidna 365
Motpåvar
Män
Födda 300-talet
Ugglan
Hippodrom

Hippodrom, (av grekiska hippos, "häst", och dromos, "bana") var framför allt i antikens Grekland en bana för kappridning och kappkörning med hästar. Antikens hippodromer var ofta enorma byggnadsverk, med en rak skiljevägg i mitten och banan runt om denna. Den klassiska hippodromen hade läktare längs långsidorna och ena kortsidan. Flera hippodromer från antiken finns bevarade.

I antikens Rom motsvarades hippodromen av cirkus, med skillnaden att cirkus oftast var rund (därav namnet; latin circus = krets, cirkel) och rymde färre tävlande - fyra ekipage jämfört med 8 eller 10 i den grekiska hippodromen.

Numera används hippodrom ofta som namn på cirkusar och kapplöpningsbanor. 

Det så kallade Nika-upproret utspelades till stor del på hippodromen i Konstantinopel.

Källor

Se även 

 Beridarebana

Antikens Grekland
Hästkapplöpningsbanor
Nål

En nål är ett långt, smalt och ofta vasst föremål (verktyg) som vanligen förknippas med sömnad och andra arbeten med tråd eller garn. Öppningen för tråden i denna typ av nålar kallas nålsöga. Ordet nål kan också beteckna prydnadsnålar (till exempel hattnål) eller nålar för att tillfälligt fästa fast något (till exempel knappnål eller säkerhetsnål). Nålar kan även vara rispande verktyg, såsom etsnål, ritsnål eller tatueringsnål. Ordet nål används dessutom i mer bildlig bemärkelse, som liknelse och i ordspråk, till exempel "sitta som på nålar".

Historia 
Nålen som uppfinning kan spåras tillbaka till stenåldern. De tidigaste nålarna var troligen sådana som kunde hittas i naturen, såsom fiskben och taggar från växter. Paracastextilierna, som daterats till ca 500-700 år före vår tideräkning, tillverkades bland annat med hjälp av nålar gjorda av kaktustaggar. Genom historien har nålar gjorts av material som ben, trä, guld, silver, elfenben och brons, men numera är de flesta nålar tillverkade av stål.

Kunskapen att tillverka stålnålar fanns i Kina flera hundra år före vår tideräkning, och spreds sedan västerut. Vid tiden för det romerska imperiet finns det belägg för nåltillverkning i England. Senare använder Adam Smith i sitt verk Nationernas välstånd nålindustrin som ett illustrerande exempel på arbetsfördelning.

Olika typer av nålar
 Synål av olika storlek i längd och tjocklek.
 Knappnål utan öga, men med förstorat huvud för att lätt anbringas och tas bort. Knappnålar kunde göras dekorativa med figurer av till exempel glas (se även hattnål). De knappnålar som används vid sömnad av ömtåliga material görs så tunna som möjligt. Det finns även grövre och kortare knappnålar med platt eller runt huvud.  
 Symaskinsnålar med olika grovlek, antal ögon och tjocklek beroende på vad som ska sys.
 Industrinålar tekniskt anpassade för till exempel maskinsömnad och matt-tillverkning.
 Säkerhetsnål
 Akupunkturnål
 Suturnål
 Hattnål

Referenser 

Verktyg
Vävredskap
Knappnål

En knappnål eller kartnål är en liten nål med huvud, till skillnad från synålen som har "öga". Knappnålshuvudet kan bestå av samma metall som nålen, färgat glas eller vara av plast.

Historia 
Knappnålar gjordes länge för hand och har förekommit i Sverige sen medeltiden. På 1640-talet tillverkades knappnålar i mässing i Skultuna och 1665 bildade knappnålsmakarna eget skrå i Stockholm (att jämföras med de textila arbetena vars skrån var ytterst få!). I Gusum fanns 1742 en knappnålsfabrik.

Användningsområden 
Knappnålar används främst för att häfta ihop textila material tillfälligt före tråckling och/eller sömnad. Man kan enkelt markera längden på olika plagg som byxben eller kjolar och klänningar med knappnålar vid provning och lika enkelt flytta nålarna för korrigering av markeringen. Om nålarna placeras vinkelrätt mot avsedd söm i tyget är det möjligt att sy över dem med symaskin för permanent hopfogning utan att symaskinsnålen skadas. Knappnålar med huvud i glas tål värmen från strykjärn.

Knappnålar är också praktiska i andra hobbysammanhang, till exempel vid modellbygge där de kan häfta ihop pappersbitar tillfälligt eller permanent. I länder där gem är en okänd produkt, används knappnålar för att tillfälligt häfta samman pappersdokument. En kortare och kraftigare typ av nål med ett stort och något cylinderformat plasthuvud används ofta för att fästa lappar på anslagstavlor. På kartor kan positioner markeras med knappnålar.

Uttryck 
Knappnålens litenhet används för att illustrera tystnad i det svenska idiomet "så tyst att man kan höra en knappnål falla". Ett annat vanligt exempel är "leta efter en knappnål i en höstack", vilket innebär att ett sökande är näst intill omöjligt.

Konstverk
Knappnålen finns också som konstverk på Wavrinskys plats i Göteborg och på Köpmangatan i Kumla. Konstverken är skapade av Ebba Matz, är 4,5 meter höga och går under beteckningen "Här". Det i Göteborg invigdes den 29 maj 2007.

Källor

Se även
 Häftstift

Textilredskap
Vävredskap
Kontorsvaror
Redskap

Redskap (ett don varmed man reder/utreder/bereder något) är ett samlingsord för olika slags hjälpmedel som används för att utföra växlande arbeten. Ett redskap kan vara handredskap eller t.ex. jordbruksredskap. En snävare definition är ett föremål som möjliggör eller underlättar en praktisk arbetsuppgift.

Redskap är även olika föremål eller hjälpmedel i idrott och gymnastik. 

I ett sociokulturellt perspektiv är redskap en resurs som människor använder för att förstå och handla i sin omvärld. Begrepp och diskurser hjälper oss människor att tänka och kommunicera.

Anmärkningar

Se även 
 Verktyg

 

cs:Zařízení
et:Seade
en:Device
id:Peranti
it:Dispositivo
ja:デバイス
ru:Устройство#Прибор
Metallbindning

Metallbindning är den typ av kemisk bindning som är karakteristisk för metaller. I en metall bildar metallatomernas valenselektroner inte par, som de gör i icke-metalliska kovalenta bindningar. De är inte heller lokaliserade till bestämda atomkärnor utan rör sig fritt omkring hela strukturen. Detta är inte en helt slumpmässig rörelse eftersom elektronerna påverkas av ömsesidig repulsion och dessa elektroner sägs vara "delokaliserade". Detta kan liknas vid ett "elektronmoln" som omger en jättestruktur av positivt laddade metalljoner. 

I en metall är de orbitaler som är tillgängliga för valenselektronerna så stora att de omger hela strukturen och de olika orbitalernas energinivåer ligger så nära varandra att energiskillnaden kan försummas. Därmed kan elektronerna röra sig "fritt" utan nämnvärd energitillförsel över de olika orbitalerna och man brukar därför säga att elektronerna rör sig i energiband. De fria elektronerna utgör den sammanhållande kraften i bindningen i metallen, och ligger bakom flera av metallernas karakteristiska egenskaper såsom t.ex. mycket god elektrisk ledningsförmåga, speciell glans och lyster, böjlighet och smidbarhet m.m.

Tabellen visar olika bindningstypers bindningsenergier för ett antal ämnen:

Jonföreningar ger ganska spröda kristaller. Metaller, däremot, kan ofta valsas ut i tunna blad eller smidas till olika föremål, vilket beror på metallbindningen. Jonföreningar är uppbyggda av joner med olika laddningar som binder varandra och om dessa skulle valsas, alltså förskjutas av yttre påverkan, så att joner med lika laddningar skulle komma intill varandra, skulle repulsion uppstå och kristallen spricka. Men i metallkristallen uppstår ingen sådan repulsion när lagren av metallatomer förskjuts, utan förskjutningar kan förekomma utan sprickbildningar i makroskopisk skala på grund av de fria elektronernas sammanhållande förmåga.

Se även
Jonbindning
Kovalent bindning
van der Waals-kraft
vätebindning

Referenser 

Kemisk bindning
Ölands landskapsvapen

Ölands landskapsvapen är: I blått fält en gående hjort av guld med rött halsband och röd beväring. Vapnet kröns i likhet med alla landskapsvapen av en hertiglig krona.

Ölands vapen fanns med vid Gustav Vasas liktåg 1560. Den första avbildningen finns i en handskrift från 1562, där hjorten dock har en annan färg på beväringen. 1569 fick änkedrottningen Katarina Stenbock Åland som förläning, och landskapet tilldelades ett vapen med två rådjur över varandra, eventuellt med fältet bestrött med rosor. Landskapens likhet i både namn och vapen ledde dock tidigt till förväxling, och bland annat fastställdes Ölands vapen 1884 som "I blått fält tvänne öfver hvarandra gående rådjur, guld, samt nio fembladiga rosor, silfver, i tre rader.". Vid revisionen 1944 återställdes dock tidigare utseende och hjorten försågs med ett halsband som skulle utmärka kungligt jaktbyte – och skilja vapnet från Ålands. Vapnet ingår tillsammans med Smålands landskapsvapen i vapnet för Kalmar län.

Ölands landskapsflagga
Sedan i varje fall 1980-talet fungerar vapenbilden också som landskapsflagga för Öland. Denna är vanligt förekommande inom landskapet.

Bildgalleri

Se även
Ålands landskapsvapen

Källor

 
Landskapsvapen i Sverige
Heraldiska vapen med hjortar