Ungrare

Ungrare (, ) är ett folkslag som främst bor i dagens Ungern samt i dess grannländer. Ungrarna talar i allmänhet ungerska.

Namnet 
Sammansättningen magy-ar består av två delar av vilka den första anses peka på det närmaste frändefolket manserna och den andra på ordet er(j) i betydelsen man~son~människa.
Benämningen ungersk härrör från fornslaviska språk och går troligen tillbaka på namnet på en turkisk stam onogur ("tiostamsfolket"), med vilka ungrarna en gång varit i förbund. Samma namn ligger troligen också till grund för namnet på språkfamiljen ugri. Ungrarnas eget namn på sig själva magyar antogs av Ungerns grannländer först efter första världskriget.

Historia 

På grund av ungrarnas sena ankomst till det nuvarande bosättningsområdet kring Donaus mellersta lopp och deras förfäders långa historiska vandring (från cirka 3000 f.Kr. – 895 eller 896 e.Kr.) är detta folks förhistoria något oklar. En del teorier är föremål för ett ständigt meningsutbyte (till exempel om de äldsta förfädernas möjliga vandringar öster om Ural). Efter att cirka 3000 f.Kr. ha lämnat det gemensamma finsk-ugriska urhemmet förde ungrarnas förfäder ett nomadiserande liv på geografiskt så vidsträckta områden att det är ytterst svårt att följa denna vandring i enskildheter. Den gemensamma ugriska perioden (innan manser och chanter gick sin egen väg) anser man ha förlöpt inom ett skogigt stäppområde, där man livnärt sig på boskapsskötsel kombinerad med jordbruk. I samband med att en torrare klimatperiod inträdde i slutet av bronsåldern, som gav stäppen en ökenartad prägel, tvangs ungrarna antingen att flytta längre norrut eller också att övergå till nomadiserande levnadssätt med boskapsskötsel som huvudnäring. Stammen delades i två delar, av vilka en valde det förstnämnda alternativet, den andra alternativ två. Obugriernas förfäder flyttade norrut för att bevara sitt varierande levnadssätt under det att fornungrarnas förfäder ändrade levnadssätt och blev nomadiserande boskapsskötare. Denna splittring anses ha ägt rum cirka 1000 eller 500–600 f.Kr. Men även här råder delade meningar.

Man anser att fornungrarna under järnåldern bodde som grannar till sarmaterna, troligen på de östra sluttningarna av södra Ural, där stäpper och skogklädda områden växlade. Senare flyttade de västerut till ett område som i medeltida källor kallas Magna Hungaria. Enligt vad man anser började ungrarna cirka 600 e.Kr. flytta söderut längs Volgas stränder och därefter åter mot väster, där de bosatte sig i området kring Volgas bifloder som grannar till kazarernas khanat vid Don. Detta område i södra Ryssland kallas Levedien. Därifrån härrör ungrarnas kontakt med bolgarerna. Om denna vittnar talrika lånord. Enligt arkeologerna stannade ungrarnas förfäder länge i Levedien.

Vistelsen i Levedien tog slut i och med händelser som ägde rum i samband med arabernas intrång i Centralasien. Detta gav upphov till folkvandringar. Petjenegerna trängde under 700-800-talen in i östra Europa. Till följd av de ständiga sammandrabbningarna med dessa drog sig ungrarnas förfäder ännu längre västerut till området mellan Dnepr och Dnestr, Etelköz, och därifrån till slättlandet bakom de s.k. ugriska bergen. Nestorskrönikan noterar för år 898:

Erövringen av Donaubäckenet 
Ungrarna var redan bekanta med det område som de skulle ta i besittning eftersom ungerska truppavdelningar redan sonderat terrängen. Under ledning av furst Árpád trängde ungrarna år 895 (eller 896) över Karpaterna och tog landet, som tidigare beboddes av slaviska och avariska stammar, i besittning. 

Visegrád var tidigt en viktig befästning, som kom att bli huvudstad i det på sena 900-talet grundade ungerska riket. Ungrarna är av nationalromantiska historiker, exempelvis Géza Gárdonyi, beskrivna som en av de hunniska stammarna under Attila, men de beskrivs annars som ett av de folkslag som flydde undan hunnernas expansion.

Då ungrarna kom till Karpat-bäckenet hade de redan en statlig förvaltningsorganisation. I spetsen för denna stod två furstar, varav den ene var regent, kündü, och den andre överbefälhavare, gyula. Detta system hade övertagits från kazarernas khanat liksom mycket annat på det samhälleliga och kulturella området. Den nya statens grundande kan sägas ha ägt rum i och med furst István I:s tronbestigning. Denne tillhörde árpadernas släkt och blev Ungerns förste kung.

Krigståg i Västeuropa under 900-talet 
Under 900-talet genomförde beridna ungrare från Karpatbäckenet flera krigståg. Dessa drabbade ofta det sönderfallande karolingiska riket hårt, så åren 910, 917,  937 och 954. Efter ett nederlag mot den östfrankiska kungen Otto I på Lechfeld vid Augsburg, den 10 augusti 955, upphörde infallen.

DNA-forskning

Modern DNA-forskning har i stort klargjort den komplexa frågan.
De olika motstridiga teorierna är alla mer eller mindre sanna.
Magyarerna var ett krigarfolk som levde i en federation med först 7, sedan 8 stammar. Majoriteten måste ha talat ett finsk-ugriskt språk, men många sägs ha varit tvåspråkiga och talat turkspråk närstående mongoliskan.
Magyarerna är släkt med finno-ugrier, iranska folk, hunner, tokharer (keltisk-liknande R1-B folk), germaner (östgoter), Kaukasus-folk osseter, armenier) samt till den mosaiska tron konverterade kabarer.
När de erövrade Centraleuropa ca 895–907 började de  blanda sig med där funna avarer (med mongolisk adel, släkt med hunnernas och magyarernas adel), slaver, germaner (bl.a. gepider) och andra folk (kelter, romare, iranier, ev. hunniska rester.)
Alla europida rastyper förekommer, samt europo-mongolider (turansk typ, uralisk typ) samt utomeuropeiska europider som armenider, pamirider, enligt Lipták,  Bartucz och Kiszely.
Dagens ungrare har ca 5% asiatiskt blod. I Szeklerlandet i Transsylvanien ca 7–8 %. Vid tiden för erövringen av Ungern (895–907), var ca 10 % och adeln däri av minst 20 % mongoliskt blod.
Dessutom har ungrare mer judiskt (ashkenazer) blod än något annat kristet folk.
Spår av genetiska kopplingar finns också till hankineser, jakuter, tibetaner, koreaner, japaner o indianfolk.
Enligt Neparaczki, Török et al
Många etniska ungrare förefaller att inte vara det då de "döljer sig" bakom germanska och slaviska namn som exempelvis tonsättarna Franz Schmidt och Dóra Pejačević
eller har tagit anglosaxiska namn som exempelvis William S. Darling.

Ungrarnas utbredning

Se även 
 Ungrare i Sverige
 Ungerns historia

Referenser

Noter

Litteratur 
 Nestorskrönikan (1998)
 Uibopuu, Valev, Finnougrierna och deras språk (1988)

Finsk-ugriska folk