kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Harry Brandelius

Harry Torbjörn Brandelius, född 14 juni 1910 i Maria Magdalena församling i Stockholm, död 5 september 1994 i Kungsholms församling i Stockholm, var en svensk schlager- och vissångare.

Biografi 
Då Harry Brandelius föddes var modern Hanna Olsson, som var frisör, inte gift med fadern Tord Brandelius, som var redaktör, och därför hade han fram till tonåren sin mors efternamn Olsson. I 15-årsåldern fick han istället faderns efternamn Brandelius. Föräldrarna hade gemensamt även sonen Erik Brandelius som blev advokat och far till journalisten Pia Brandelius.

Harry Brandelius avlade realskoleexamen 1927 och studerade därefter vid Stockholms handelsgymnasium 1927–1929. Han kom därefter att vara verksam som handelsman, och arbetade bland annat 1936–1938 som turistledare för resor till kontinenten.

Han debuterade på scenen 1930 och som radio- och grammofonsångare 1932. Hans skivdebut var med Folke Anderssons orkester med sången Midt i natten (Miss i nassen) (HMV X 4026), som spelades in 16 september 1932. Brandelius slog igenom år 1938 med sången Han hade seglat för om masten. Han gjorde också succé med andra sånger så som Inga stora, bevingade ord, Nordsjön, Med en enkel tulipan, En sjöman älskar havets våg och Vind i seglen.

Han var så populär att han blev korad till århundradets schlagerartist. Brandelius hade också hängivna lyssnare i andra länder såsom i Norge och bland utvandrade skandinaver i USA där han gjorde flera turnéer. Brandelius samarbetade med bland andra Ulla Billquist och Carl Jularbo. I Norge turnerade han även under den tyska ockupationen på 1940-talet, men då han kritiserat tyskarna öppet på scen tvingades han lämna landet i hast. Detta medförde dock att han blev mycket populär och folkkär i Norge, en popularitet som han behöll under återstoden av livet.

På 1980-talet gjordes en musikvideo med Brandelius sjungande Nordsjön. Videon visades i Nöjesmassakern.

Harry Brandelius dog 1994 och är begravd i den Neumanska familjegraven på Angelstads kyrkogård i Småland.

Privatliv 
Brandelius var gift tre gånger, första gången 1939–1944 med Gun Brandelius, född Sundström, andra gången 1944–1964 med Ingalill Rossvald, som även var hans ackompanjatör (dragspel) under många år, och tredje gången från 1966 med journalisten Eva Neuman(1920–1987), dotter till konstnären Carl Bernhard Neuman och Florence Wahlinder. Tillsammans med Rossvald fick han fyra barn: Christer, Harriet, Catharina och Peter. 

Harry Brandelius var farbror till journalisten Pia Brandelius och farfars bror till musikern Uje Brandelius.

Filmografi i urval

Referenser 
Noter

Tryckta källor
Gamla Nordsjön : Harry Brandelius berättar minnen för Eva Brandelius, Prisma, Stockholm 1984

Externa länkar 

 
 
 
 Harry Brandelius på 78-varvare
 Brandelius, Harry i Vem är Vem? / Svealand utom Stor-Stockholm, (1964). 

Födda 1910
Avlidna 1994
Svenska schlagersångare
Svenska vissångare
Svenska sångare under 1900-talet
Sångare från Stockholm
Män
Porsche 924

Porsche 924 är en bilmodell från Porsche.

Porsche 924 är en 2+2-sitsig sportbil som tog över den roll Porsche 914 haft. 924:an blev en stor framgång och räddade företaget Porsche från finansiell kollaps. 924 mognade till 944 som växte till 968.

Porsche 924 utvecklades hos Porsche i samarbete med Volkswagen/Audi och var tänkt att bli flaggskeppet hos Audi. Porsche designade inte bara kaross och inredning utan även chassi och drivlina. Den enda kravet från VW/Audi var att drivlinan skulle passa den existerande tvålitersmotorn från Audi 100 och Volkswagen LT. VW/Audi fick dock kalla fötter i samband med oljekrisen och sålde hela projektet till Porsche.

924:an blev snabbt känd som en välbalanserad bil att köra. Motorjournalister skrev att det var den mest hanterbara Porschemodellen från fabriken någonsin. Det enda klagomålet var om den ringa motoreffekten (125 hk) men kritiken tystnade då modellen 924 turbo släpptes (även känd som Porsche 931).

924 turbo är utseendemässigt lik 924, men få delar är utbytbara mellan dessa två modeller; bland annat utvecklade Porsche ett nytt chassi, monterade ventilerade skivbromsar runtom samt designade en ny motor där endast gjutningen av blocket var kvar av 924-motorn. 924 turbo blev dock kortvarig eftersom den blev mycket dyr, priset men även prestanda var i samma klass som 911.

Porsche 944 är en utveckling av 924:an med en av Porsche egenkonstruerad helaluminium-motor kombinerat med något förenklat chassi från 924 turbo. Porsche 944 byggdes parallellt med 924 där modellen 924S fick en nedtrimmad version av 944-motorn. Det visade sig att 924S var snabbare i både acceleration (p.g.a. lägre vikt) och toppfart (p.g.a. bättre aerodynamik) än 944 med samma motoreffekt.

Porsche 968 blev den sista modellen som utvecklades från 924:an.

Modeller 

1976 - 1978 924 produktionsbil 125hk 1168 kg 
1977 - 1977 924 Martini Rossi specialmodell
1979 - 1985 924 produktionsbil
1979 - 1979 924 Rallye Turbo 210hk avsedd för racing
1979 - 1980 924 Turbo (internbeteckning Porsche 931) 170hk 1286kg produktionsbil
1980 - 1981 924 Turbo (internbeteckning Porsche 931) 177hk 1286kg produktionsbil
1981 - 1981 924 50th Jubilee Special Edition specialmodell
1981 - 1981 924 Carrera GT (Porsche 937) 210hk specialmodell
1981 - 1981 924 Carrera GTR (Porsche 937) 375hk avsedd för racing
1982 - 1982 924 Carrera GTS (Porsche 937) specialmodell
1986 - 1987 924 S 150hk 1254kg produktionsbil
1988 - 1988 924 Lemans SE specialmodell
1988 - 1988 924 S 160hk produktionsbil

924
Bakhjulsdrivna fordon
Gamla Raumo

Gamla Raumo är den finska staden Raumos stadskärna. Raumo är en av Finlands sex medeltida städer.  

Stadskärnan är en typisk nordisk trästad med enhetlig bevarad stadsbild. Den upptar ungefär 0,28 km²
och omkring 800 människor bor i området. Staden Raumo expanderade utanför Gamla Raumo i början av 1700-talet. De äldsta byggnaderna är från 1700-talet då bränderna år 1640 och 1682 förstörde staden. De flesta av de omkring 600 byggnaderna är bebodda och ägs av privatpersoner. Byggnaderna längs huvudgatorna och kring torget är används i huvudsak som affärshus.

Bland byggnaderna kan nämnas huset Kirsti, som är ett sjömanshus från 1700- och 1800-talet och Marela, som är skeppsägarnas hus från 1700-talet men med en fasad från 1800-talet, båda är idag museer. Andra sevärdheter är de ovanliga stenbyggnaderna i Gamla Raumo: Heliga korsets kyrka, en gammal franciskansk klosterkyrka från 1400-talet med medeltida målningar och gamla stadshuset från 1776. En annan kyrka i Raumo är Heliga trefaldighetens kyrka, även den från 1400-talet, eldhärjad under branden 1640.

Ett världsarv
År 1991 skrevs Gamla Raumo in på Unescos världsarvslista. Motiveringen löd:

Referenser

Externa länkar

Gamla Raumo som VRML-modell
Gamla Raumo 

 
Världsarv i Finland
Världsarv inskrivna 1991
Raumo

Raumo () är en stad i landskapet Satakunta i Finland, 92 km norr om Åbo och 50 km söder om Björneborg. Raumo har  invånare och har en yta på  km², varav  km² är landområden.

Raumo fick stadsrättigheter den 17 maj 1442 och är därmed den tredje äldsta staden i Finland. Raumo är en gammal sjöfartsstad och där finns en sjöfartsskola och fanns tidigare ett av tidigare norska Aker Finnyards skeppsvarv, som bestod av de 1991 sammanslagna varven Oy F.W. Hollming Ab och Rauma–Repola, numera efter nystart 2014 det finländskägda Rauma Marine Constructions. En av UPM-Kymmenes största pappersfabriker verkar också i staden, vilket gör att Raumo hamn tillhör de livligaste i Finland.

Raumo är enspråkigt finskt. Raumo är också berömt för sin dialekt, Rauman giäl (ungefär "Raumo-språket"), som kan vara svårförståelig för andra finsktalande.

Administrativ historik
Raumo stad inkorporerade 1 januari 1993 Raumo landskommun, Kodisjoki 1 januari 2007 och Lappi 1 januari 2009.

Geografi
Raumosjön är en del av Bottenhavet utanför Raumo. Relanders grund är ett grund vid staden.

Politik

Mandatfördelning i Raumo stad, valen 1976–2021

Demografi

Befolkningsutveckling

Kultur

Unescos världsarv i Raumo 
Det finns två objekt i Raumo som är med på Unescos världsarvslista. Stadskärnan Gamla Raumo är en typisk nordisk trästad. Den upptar ungefär 0,28 km² och har omkring 600 byggnader och 800 invånare. De äldsta byggnaderna är från 1700-talet. I Gamla Raumo finns också Heliga Korsets kyrka, ruinerna av franciskanernas klosterkyrka Den Heliga Treenighetens kyrka för konventet i Raumo från 1400-talet och Raumo rådhus.

Det andra av Unescos världsarv i Raumo är bronsåldersgravrösena i Sammallahdenmäki i byn Lappi. Det består av totalt 33 gravrösen.

Andra sevärdheter 
Raumo konstmuseum
Alfred Kordelins gravkapell

Idrott
Ishockey: Rauman Lukko
Fotboll: Pallo-Iirot

Kända personer från Raumo 
Sebastian Aho, ishockeyspelare
Deniz Bavautdin, ishockeyspelare och företags-VD
Johan Fredrik Eek, överstelöjtnant
Ralf Gothóni, pianist, kompositör och dirigent
Tuulikki Koivunen Bylund, biskop (född i Åbo)
Alfred Kordelin, donator
Arthur Långfors, filolog
Markus Niemelä, racerförare
Janne Niskala, ishockeyspelare (född i Västerås)
Hj. Nortamo, författare
Johannes Raumannus, präst och universitetslärare
Petri Vehanen, ishockeymålvakt
Timo Soini, politiker, Finlands utrikesminister

Bilder

Referenser

Vidare läsning

Externa länkar 

Raumo stads webbplats

 
Finlands kommuner
Eleutherios Venizelos

Eleutherios Venizelos (), född 23 augusti 1864 utanför Chania på Kreta, död 18 mars 1936 i Paris i Frankrike var grekisk/kretensisk politiker.

Biografi
Venizelos var en av ledarna för upproret mot turkarna på Kreta 1897. När ön blivit autonom i staten Kreta blev han dess justitieminister 1899–1901. Han förespråkade att alla greker skulle vara samlade i en stat. Venizelos flyttade 1910 till Aten där han grundade Liberala partiet. Efter det följande valet blev han premiärminister. Genom hans satsningar på militären stod landet väl förberett för balkankrigen, varigenom de norra delarna av nuvarande Grekland erövrades.

I första världskriget ville han att Grekland skulle deltaga på ententens sida, varför han avskedades 1915. I sin kamp för monarkins avskaffande drevs han vid flera tillfällen i landsflykt, men återkom i den grekiska politiken.

Veniseloz var premiärminister 1910–1915, 1915, 1917–1920, 1924, 1928–1932, 1932 samt 1933 och är därmed en av de mest betydelsefulla personerna i Greklands moderna historia. Han har givit namn åt Atens flygplats, Aten-Elefthérios Venizélos internationella flygplats, och har haft betydande påverkan även efter sin död genom den s.k. venizelismen.

Källor

Kretas justitieministrar
Greklands premiärministrar
Greklands utrikesministrar
Grekiska politiker under 1900-talet
Födda 1864
Avlidna 1936
Män
Riddare av Hederslegionen
Erich von Falkenhayn

Erich von Falkenhayn, född 11 september 1861 i Burg Belchau i Västpreussen, död 8 april 1922 i Potsdam, var en tysk militär. Falkenhayn, som befordrades till general 1915, var krigsminister 1913–1915 och generalstabschef 1914–1916.

Biografi 
Falkenhayn blev infanteriofficer 1880. Han tjänstgjorde som militär instruktör i Kina 1896–1898. Efter att ha återinträtt i tysk tjänst stannade han i Kiautschou till 1903 och tjänstgjorde som generalstabsofficer under boxarupproret 1898–1901. År 1908 befordrades Falkenhayn till överste, regementschef 1911 och generalmajor 1912. Från den 7 juli 1913 till den 20 januari 1915 innehade han posten som preussisk krigsminister.

Falkenhayn ersatte även Helmuth von Moltke den yngre som generalstabschef och därmed chef över Oberste Heeresleitung 14 september 1914, efter att Moltkes hälsa brutits. Sedan han avgått från posten som krigsminister blev han ordinarie generalstabschef och befordrades samtidigt till general av infanteriet.

Falkenhayn var under första världskriget – till skillnad från Paul von Hindenburg – övertygad om att kriget skulle vinnas på västfronten. Trots detta sände han trupp till östfronten hösten 1914. Under 1915 inriktade han krigföringen på att reda upp situationen i öster och besegra Serbien. Under 1916 satsade Falkenhayn på att besegra Frankrike genom att anfalla en punkt som fransmännen skulle försvara till sista man. Denna punkt identifierade han helt riktigt som den gamla fästningsstaden Verdun. Falkenhayn var otydlig med slagets syfte inför sina armébefälhavare och slaget vid Verdun 1916 blev en blodig batalj för både Frankrike och Tyskland utan att något avgörande nåtts. När dessutom Brusilovoffensiven i juni 1916 krävde tyska förstärkningar till östfronten – som Hindenburg och Ludendorff länge krävt – var kejsarens tålamod slut. Falkenhayn avsattes 29 augusti 1916 som generalstabschef av Kaiser Wilhelm II och ersattes av von Hindenburg.

Falkenhayn utnämndes istället till chef för den mot Rumänien avsedda, nyuppsatta 9:e armén. Med utmärkelse slutförde Falkenhayn i förening med August von Mackensen detta fälttåg och förordnades därefter i juli 1917 till befälhavare över den tyska armégruppen i asiatiska Turkiet. Därifrån förflyttades han 1918 som chef för 10:e armén i Litauen.

Falkenhayn har utgivit Die oberste Heeresleitung 1914–16 in ihren wichtigsten Entschliessungen (1920) och Der Feldzug der 9. Armee gegen die Rumänen und Russen 1916/17 (1921).

Referenser

Externa länkar 

Tyska generaler
Preussens krigsministrar
Personer i Tyskland under första världskriget
Tyska militärer under 1800-talet
Tyska militärer under 1900-talet
Födda 1861
Avlidna 1922
Män
Personer från Westpreussen
Deltagare i slaget vid Somme
Deltagare i slaget vid Verdun
Luigi Cadorna

Luigi Cadorna, född 4 september 1850 och död 21 december 1928, var en italiensk greve och militär, italienska arméns överbefälhavare under större delen av första världskriget. Han var son till generalen Raffaele Cadorna den äldre och far till generalen Raffaele Cadorna den yngre.

Karriär i korthet 
Redan 1866 gick han in i armén, 1892 blev han chef för ett bersaglieriregemente och 1905 blev han generallöjtnant. Han fick år 1910 befälet över den 4:e armékåren i Genua och 1911 utsågs han till arméchef i händelse av krig. Från den 10 juli 1914 till den 8 november 1917 var han chef över arméns generalstab (capo di stato maggiore dell'esercito). Den 4 november 1924 utsågs han till marskalk av Italien.

Cadornas insatser 
När Cadorna hade kommit upp sig tillräckligt i den italienska armén, så började han propagera för att utöka och förbättra den. 1914 var armén ineffektiv, sliten och dåligt motiverad. Han fick posten som generalstabschef tre veckor innan första världskriget bröt ut och insåg nu att det krävdes förstärkning. På tio månader lyckades han förvandla den till en hyfsad här, dock inte en fullgod, men i alla fall tillräckligt för att anse sig kunna träda in i kriget, den 23 maj 1915. (Det skulle dock visa sig fel)

Under Första världskriget 

Operationerna under kriget lades direkt i Cadornas händer, och han skulle i stort sett enväldigt påverka operationerna. Han hade absolut befäl över armén, inte ens kungen eller premiärministern hade något att säga. I en serie anfall (se slagen vid Isonzo) skulle han visa redan från början hur inkompetent han var för uppgiften.

Med hårda bestraffningar och omöjliga anfall bidrog han starkt till att moralen sjönk och deserteringen var stundtals tämligen hög. Det skulle särskilt visa sig vid slaget vid Caporetto 1917, där den italienska armén bokstavligen jagades iväg 100 km från frontlinjen. Cadorna avskedades under detta slag och efterträddes som befälhavare och chef över arméns generalstab 8 november 1917 av Armando Diaz. Den politiska ledningen hade fått nog.

Kännetecknade var att han alltid gav alla andra skulden, många fick sparken (redan efter Italiens första anfall vid Isonzo, som misslyckades, sparkades 27 generaler och under hela kriget sparkades totalt 217 generaler) och han var inte sen med att öka på förlustlistorna med hjälp av avrättningar.

Efter kriget 
År 1919 publicerades en utredning av Caporettofiaskot där Luigi Cadorna fick ta en stor del av skulden. Trots hans ökända insatser utsågs han till marskalk av Italien 1924 - detta under Benito Mussolinis makt.

Cadorna dog 1928 i Bordighera, Ligurien.

Referenser

Litteraturhänvisningar 
Det Första Världskriget, John Keegan ()
Nordisk familjebok, band 4, upplagan som reviderades mellan 1923 och 1937
The Experience of World War I, J M Winter ()

Externa länkar 

Cadorna på FirstWorldWar.com 
Cadorna på Spartacus.schoolnet

Födda 1850
Avlidna 1928
Italienska militärer under 1800-talet
Italienska militärer under 1900-talet
Personer i Italien under första världskriget
Italienska fältmarskalkar
Män
Calvin (olika betydelser)

Calvin kan syfta på : 

Calvin-cykeln – en biokemisk process utvecklad av Melvin Calvin

Personer
Jean Calvin (1509–1564), religiös ledare och reformator 
Melvin Calvin (1911–1997), amerikansk biokemist, Nobelpristagare

Geografi

Antarktis 

 Mount Calvin,

Kanada 

 Calvin, Ontario

USA 

 Calvin, Louisiana, Winn Parish, 
 Calvin, Oklahoma, Hughes County,

Se även 
 Kalvin (olika betydelser)
Sammallahdenmäki

Bronsåldersgravrösena i Sammallahdenmäki är ett antal gravrösen från bronsåldern i byn Kivikylä i Raumo i Satakunta i Finland.

Sammallahdenmäki består av totalt 33 gravrösen från bronsåldern (1500–500 f.Kr.), vid den tiden låg området vid kusten. Gravarna är gjorda i tre olika mönster, låga och runda smårösen, stora stackformade och runda ringformade rösen. En enda av gravarna är fyrkantig och kallas ”Kyrkgolvet” (finska: Kirkonlattia). Fyrkantiga stenrösen är inte kända från andra delar av Finland och formen är ovanlig inom hela den skandinaviska bronskulturens område. Enligt folksägnen tävlade jättar med några kristna om vem som kunde bygga en kyrka fortast. De kristna jobbade snabbast, och det fyrkantiga röset är grunden till den kyrka som jättarna påbörjade.

Bronsåldersgravrösena i Sammallahdenmäki skrevs in som Finlands första arkeologiska objekt på Unescos världsarvslista 1999.

Referenser

Externa länkar

 Lapin Kunta — Sammallahdenmäki 

Världsarv i Finland
Gravrösen
Gravfält i Finland
Världsarv inskrivna 1999
Raumo
Gravröse

Gravröse, även kallat rör eller ett kummel, är en förhistorisk gravanläggning som är byggt som ett röse av sten. Gravrösen saknar synlig inblandning av sand eller jord och är inte övertorvade, men kan ha en naturlig moss-, ris- eller örtvegetation. De har vanligen en välvd profil och är runda till formen. Det förekommer dock även fyrkantiga och oregelbundna gravrösen. När anläggningens längd utgör minst dubbla bredden och långsidorna är parallella benämns de långrösen.

Gravgömman kan vara en kista av hällar eller kallmurad sten för obrända lik, eller mindre gömmor eller utströdda benlager efter kremeringar. Kanten kan vara försedd med kantkedja, kallmur eller ett plant brätte av sten; ibland finns också dolda konstruktioner.

Rösen från olika tider finns i skilda delar av världen, i Europa bland annat i kustlägen längs Atlanten. I Finland finns ett känt gravröse vid Sammallahdenmäki i Raumo.

Gravrösen i Sverige 

I Sverige tillhör de forntiden. Gravrösen från bronsåldern och äldre järnåldern anlades ensamma, i glesa stråk eller i grupper. Helst på bergskrön med vid utsikt över landskapet. Saknades bergskrön kunde rösen anläggas i dalgångar eller i vattennära miljöer. De hittas ofta i kustbygderna och ute i skärgården där de kan ha fungerat som både gravar och sjömärken, men även inåt land är de vanliga som ägobetecknande och monumentala riktmärken. I rösen från yngre bronsåldern och järnåldern hittas blott aska efter den döde, som jämte gåvor brändes före begravningen. I rösen från äldre bronsåldern kan en inre gravkammare med en kista förekomma där den döde jämte gåvor och personliga tillhörigheter gravsattes. En del gravkummel har även använts för upprepande begravningar och några har därför mindre utbyggnader från själva kärnröset.

Tabell över ett urval svenska gravrösen

Tabell över gravrösen efter län 
Fördelning av registrerade gravrösen, per län:

Galleri

Fotnoter

Se även
Dös
Fornborg
Gravhög
Gånggrift
Hällkista
Jättekast
Kummelby
Lappröse
Stenröse

 
Bronsåldern
Järnåldern
Greklandssten

Greklandssten är en typ av runsten som nämner en färd till Grekland, eller är rest efter en så kallad greklandsfarare. Med Grekland menades under vikingatiden hela Bysantinska riket.

Oftast rör det sig om en inskrift där personen som minnesmärket är tillägnad dött i Grekland, eller efter någon som fått tillnamnet "greklandsfararen". Ett sådant exempel är runsten U 956, som Stenhild reste till minne efter sin make Vidbjörn, greklandsfararen.

Se även 
Runor
Runsten
Alfabetisk lista över runstenar
Englandsstenarna
Ingvarsstenarna

Referenser

Noter 

Runinskrifter
Mosaiska lagen

Mosaiska lagen, Mose lag, mosaisk rätt, den av Moses till judarna överlämnade lagen, vars normer framgår av Gamla Testamentet. Den mosaiska rätten infördes 1607–1608 av  Karl IX i Sverige parallellt med landslagen, dock mildrades den i praktiken genom leuteration. I Sverige dömdes i domstolarna intill 1900-talet enligt "Guds och Sveriges lag", vilket innebar att den mosaiska lagen var att betrakta som lag även i världslig mening.

Se även 
 Halakha, judisk religiös lag
 Tanach

Källor 

Rättshistoria
Gamla testamentet
Rättssystem
Främre Orientens religioner
Svensk rättshistoria
Mose
Upplands runinskrifter 956

Runinskrift U 956 är en runsten som står på norra sidan om Länsväg 282 och ute på fältet sydväst om Vedyxamasten i Danmarks socken i Uppland.

Stenen 
Stenen restes på sidan om en forntida väg mellan Danmarks kyrka och Bärby i Funbo socken. Flera andra runstenar står längs samma gamla sträcka, bland annat U 945, U 946, U 950 och U 957.

U 956 dokumenterades tidigt men dess märkliga form uppmärksammades inte. Istället uppgav runforskaren Johan Peringskiöld 1710 att stenen var spräckt. Först under 1800-talet upptäcktes att stenen hade en ovanligt kurvig form. Stenen restes igen 1988 på sin nuvarande plats. Vintertid skyddas den av ett plank. Uppmålad 2008.

Inskriften
Inskriften börja på stenens nedre vänstra sida av den lodräta ytan. Den följer sedan runslingan medsols till framsidans nedre högra sida, för att sedan fortsätta på den horisontellt lutande fotdelen och avslutas omedelbart under själva inskriftens början.

Inskriften i runor

ᛋᛏᛚᚾᛁᛏᚱ᛫ᛚᛁᛏ᛫ᚱᛁᛏᛅ᛫ᛋᛏᛅᛁᚾ᛫ᚦᛁᚾᚭ᛫ᛅᛒᛏᛁᛦ᛫
ᚢᛁᚦᛒᛁᚢᚱᚾ᛫ᚴᚱᛁᚴᚠᛅᚱᛅ᛫ᛒᚢᚾᛅᛏᛅᛋᛁᚾ᛫
ᚴᚢᚦᚼᛁᛅᛚᛒᛁᚼᚮᛋᛅᛚᚢᚴᚢᚦᛋᚢᛘᚢᚦᛁᛦ
ᚭᛋᛘᚢᚾᚦᛁᚱ᛫ᚴᛅᚱᛅᛋᚢᚾ᛫ᛘᛅᚱᚴᛅᚦᛁ

Historia
Runstenen signerades av den kände runmästaren Åsmund Kåresson.
Bönen som åberopa Gud och Guds mor (kuþhialbihosalukuþsumuþiʀ) är skriven på den horisontella hällen. Denna del skrevs utan mellanrum och flera runor utgör både den sista bokstaven i ett ord och den första bokstaven i det följande ordet, som är typiskt för Åsmund Kåreson.

Bildgalleri

Se även
Alfabetisk lista över runinskrifter
Greklandssten
Lista över Upplands runinskrifter
Vikingatida färder

Källor

Noter

Upplands runinskrifter
Runinskrifter i Uppsala kommun
Hermann Romberg

Hermann Romberg (ryska: Герман Яковлевич Ромберг, German Jakovlevitj Romberg), född 6 november 1836 i Bromberg, död 6 juli 1898 i Berlin, var en tysk-rysk astronom.

Romberg studerade i Berlin, blev 1862 astronom vid Joseph Gurney Barclays observatorium i Leyton vid London, 1864 assistent vid observatoriet i Berlin, 1873 adjunkt och 1876 "äldre astronom" vid Pulkovo-observatoriet. 

Förutom talrika observationer av planeter, kometer och dubbelstjärnor blev Romberg mest känd för sin Catalog von 5634 Sternen (1891), grundad på 33 000 meridianobservationer 1874-80. En ny observationsserie påbörjades 1881, men avbröts 1894, då hans tvingades lämna Pulkovo.

Källor

Ryska astronomer
Tyska astronomer
Personer från Bromberg
Födda 1836
Avlidna 1898
Män
Ugglan
Salmonsens