kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Metropolitan Railway

Metropolitan Railway var en stadsbana som började byggas i London 1860. Den första sträckan stod klar 1863 mellan Paddington och Victoria Street, idag Farringdons Streets tunnelbanestation. Metropolitan Railway räknas ofta som världens äldsta tunnelbana.

Planering och byggande
Initiativet togs av Charles Pearson, stadsadvokat för City of London, som föreslog någon form av spårbunden trafik i centrala London, främst för att förena alla Londons järnvägsstationer och på så sätt minska trängseln på gatorna. Framför allt försökte han bearbeta Great Northern Railway, vars Londonstation var King's Cross. Även Great Western Railway med Paddington som huvudstation var intresserad, och tunnelbanan lades därför inledningsvis ut med ett trerälssystem med dubbel spårvidd (standard på 1435 mm och Great Westerns bredspår på 7' 1/4" / 2140 mm). 

Den byggdes, bland annat av juridiska skäl (man var osäker på hur långt ner en tomtägares äganderätt nådde) men givetvis också av praktiska orsaker, längs existerande gator med hjälp av öppet schakt. Driften skedde med ånglok. Initialt gjorde man försök med en ny typ av kondenserande, eldstadsfria ånglok, föreslagna av John Fowler, en ingenjör och ångloksspecialist. Dessa hade i stället för eldstad ett magasin med tegelstenar, som hettades upp till glödging vid en fast anläggning utanför tunnelsystemet. Försöken med dessa misslyckades dock, loktypen visade sig ha en tendens till överhettning av ångpannan, och man övergick därför till en mera traditionell ånglokstyp med en kondenseringstank mellan de utanpåliggande cylindrarna.

Tidig historia

Ledningen för Metropolitan ville emellertid utöka banan till ett regelrätt transportsystem, medan Great Western främst såg den som en förbindelselänk. Redan under öppningsåret drog sig därför de senare ur samarbetet, och bredspåren revs snart upp. Den ursprungliga biavsikten att tunnelbanan skulle kunna tjäna som en förbindelselänk mellan de båda järnvägsföretagens stationer gick därför också förlorad.

Great Westerns tillbakadragande medförde till att börja med stora problem för Metropolitan Railway. Eftersom Great Western dittills hade stått för den rullande materielen, fick man först nöja sig med ihoprafsad materiel från Great Northern, framförd av personal utan erfarenhet vid lok- och vagntyperna. Så småningom fick man emellertid egna lok, även dessa designade av John Fowler. De hade emellertid konventionell eldstad och eldades först med koks, senare med antracit, som ansågs ge en renare rök. Man hade emellertid stora problem med ventilationen, och ventilschakt måste borras från tunnlarna upp till gatunivå. Man installerade också en fläkt vid Great Portland Street-stationen.

Situationen idag 
Metropolitan Railway är idag en del av Londons tunnelbana, som Metropolitan Line, Hammersmith & City Line och norra delen av Circle Line. Den yttersta sträckan mellan Amersham och Aylesbury har överförts till järnvägsnätet.

Referenser

Se även
Londons pendeltåg
Londons tunnelbana
Stadsbana
Tunnelbana
Pendeltåg
Lokaltåg

Londons tunnelbana
Storbritanniens herrlandslag i fotboll

Storbritanniens herrlandslag i fotboll representerade Storbritannien vid de olympiska fotbollsturneringarna åren 1908–1972. Storbritannien vann OS-turneringen både 1908 på hemmaplan och 1912 i Sverige. Efter 1972 deltog inte Storbritannien med något lag i OS-fotbollen förrän på hemmaplan i London vid OS 2012, då man ställde upp med både ett herr- och ett damlandslag.

I VM och EM har Storbritannien aldrig haft något landslag, dock har detta diskuterats flera gånger. Där spelar de brittiska riksdelarna England, Nordirland, Skottland och Wales för sig.

Matchställ

Se även 
Storbritanniens damlandslag i fotboll

Referenser 

Herrlandslaget
Fotbollslandslag
Fotbollsherrarna

fr:Équipe du Royaume-Uni olympique de football
ru:Сборная Великобритании по футболу
Svenska gardesregementet

Konungens Svenska gardesregemente var ett äldre svenskt infanteriregemente som bildades 1790 och upplöstes 1808.

Historia
Regementet bildades 1790 som Konungens Andra gardesregemente med manskapet ur Ehrenmalms bataljon, Sandels fotjägare, Tornérhjelms bataljon samt marinsoldater ur Storamiralens regemente. Andra gardesregementet bytte först namn till Konungens Göta gardesregemente och därefter år 1803 till Konungens Svenska gardesregemente.

Gustav IV Adolf visade sitt missnöje över gardesregementets undermåligt genomförda landstigningsförsök vid Helsinge och Lokalaks nära Nystad den 12 oktober under Finska kriget genom att upplösa regementet och man fördelade ut regementets kompanier till det Fleetwoodska regementet (Svea Livgarde) och af Paléns värvade regemente (Finska gardesregementet).

Förbandschefer

Sekundchefer
1792–1793: Överste Per Ulrik Lilliehorn
1793-1796: Fabian von Fersen
1796-1802: Carl Borgenstierna
1802-1804: Eberhard von Vegesack
1804-1808: Herman Fredrik Christian von Engelbrechten

Namn, beteckning och förläggning

Källor

Se även
Svea livgarde
Göta livgarde

Ej längre existerande svenska infanteriregementen
Svenska gardesförband
Militära enheter i Sveriges militärhistoria
Svenska militära enheter bildade 1803
Svenska militära enheter upplösta 1808
Japans herrlandslag i ishockey

Japans herrlandslag i ishockey representerar Japan i ishockey för herrar. Första matchen spelades den 24 januari 1930 i Prag, och förlorades med 2-13 mot det dåvarande Tjeckoslovakien .

Då orten Nagano i Japan arrangerade Olympiska vinterspelen 1998 deltog Japan i OS-ishockeyturneringen som direktkvalificerat hemmalag, och slutade på 13:e plats av 14 deltagande lag. Åren 1998-2004 spelade Japan alltid i A-VM, eftersom Fjärran Östern då hade ett kval. Japan vann detta kval samtliga gånger. 2011 tvingades Japan att dra sig ur VM Division I i Ungern på grund av tsunami- och Fukushimakatastrofen.

VM-statistik

1930-2006

2007-

 ändrat poängsystem efter VM 2006, där seger ger 3 poäng istället för 2 och att matcherna får avgöras genom sudden death (övertid) och straffläggning vid oavgjort resultat i full tid. Vinnaren får där 2 poäng, förloraren 1 poäng.

Profiler 
 Yutaka Fukufuji

Referenser

Noter

Landslag startade 1930
Ishockey i Japan
Ishockeylandslag
Ishockey
WP:Projekt Japan
Hansi Müller

Hans-Peter "Hansi" Müller, född den 27 juli 1957 i Stuttgart, är en tysk före detta professionell fotbollsspelare.

Müller var en populär offensiv mittfältare som slog igenom i Stuttgart. Han var med och tog tillbaka Stuttgart till Bundesliga och när Stuttgart blev tvåa i Bundesliga. Succén gav honom en plats i VM-truppen till Argentina 1978. Müllers bästa turnering var EM i Italien 1980 när Västtyskland blev europamästare med Müller som play-maker. När Västtyskland tog VM-silver 1982 spelade Müller en mindre roll och avslutade landslagskarriären efter VM.

En flytt till Italien följde men skador förstörde. Müller gick i stället till Österrike där han fick en nytändning i karriären.

Müller var engagerad i VM-organisationen inför VM i Tyskland 2006.

Meriter 
 VM i fotboll: 1978, 1982
 VM-silver 1982
 EM i fotboll: 1980
 EM-guld 1980

Tyska fotbollsspelare
Tyska landslagsspelare i fotboll
Spelare i VfB Stuttgart
Spelare i FC Internazionale Milano
Spelare i Como Calcio 1907
Spelare i FC Wacker Innsbruck
Spelare i FC Swarovski Tirol
Spelare i Fußball-Bundesliga
Spelare i Serie A
Spelare i Österreichische Fußball-Bundesliga
Spelare i VM i fotboll 1978
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 1980
Spelare i Mundialito 1980
Spelare i VM i fotboll 1982
Födda 1957
Levande personer
Män
Walter Schachner

Walter "Schoko" Schachner, född 1 februari 1957, är en österrikisk fotbollsspelare, anfallare och fotbollstränare.

Han gjorde mål för det österrikiska landslaget, både i VM 1978 och VM 1982. Schachner spelade i en rad olika klubbar i Österrike och Italien. Efter den aktiva karriären har Schachner varit tränare. Smeknamnet "Schoko" kommer från att han som barn alltid hade med sig choklad till matcherna.

Meriter 
 64 A-landskamper/23 mål för Österrikes fotbollslandslag
 VM i fotboll: 1978, 1982

Klubbar 
 1967-1975 St. Michael
 1975-1978 DSV Alpine
 1978-1981 Austria Wien
 1981-1983 AC Cesena
 1983-1986 AC Torino
 1986 SC Pisa
 1986-1988 US Avellino
 1988-1989 Sturm Graz
 1989-1990 DSV Alpine
 1990 GAK
 1990 FC Salzburg
 1991 VSE St. Pölten
 1991 SR Donaufeld
 1991-1993 DSV Alpine

Tränaruppdrag 
 Austria Wien
 GAK (oktober 2002 - januari 2006)
 Österrikisk mästare och cupen 2004
 TSV 1860 München (februari 2006)

Österrikiska fotbollsspelare
Österrikiska fotbollstränare
Österrikiska landslagsspelare i fotboll
Män
Födda 1957
Levande personer
Fotbollsspelare i FK Austria Wien
Spelare i AC Cesena
Spelare i Torino FC
Spelare i US Avellino
Spelare i SK Sturm Graz
Spelare i FC Red Bull Salzburg
Spelare i Grazer AK
Spelare i FC Tirol Innsbruck
Spelare i Österreichische Fußball-Bundesliga
Spelare i Serie A
Spelare i VM i fotboll 1978
Spelare i VM i fotboll 1982
Tränare i FK Austria Wien
Tränare i Grazer AK
Tränare i TSV 1860 München
Personer från Leoben
Spelare i SR Donaufeld
Razorlight

Razorlight är ett svensk-brittiskt indierockband, bildat 2002 i London.

Johnny Borrell (sång) annonserade sommaren 2002 efter musiker i musiktidningen New Musical Express. Björn Ågren (gitarr) svarade och rekryterade sin gamle Lidköpingskompis Carl Dalemo (bas). På trummor spelade ursprungligen Christian Smith-Pancorvo, som oväntat lämnade trumstolen snart efter färdigställandet av bandets debutalbum 2004. Han ersattes av Andy Burrows och på sommaren släpptes deras debutalbum, Up All Night, vilket gjorde snabb succé i Storbritannien. Musiktidningen Q prisade bandet som Best New Act för 2004.

Razorlights första spelning i Sverige var den 26 juli 2005 på Debaser i Stockholm, inför 300 personer. Den 29 juli 2005 var de förband till U2 på Ullevi i Göteborg, inför 60 000 personer för att U2 beslutat att "new upcomers" skall få chansen att även de visa upp sig.

Medlemmar
Nuvarande medlemmar
Johnny Borrell – Sång, gitarr (2002-)
Björn Ågren – Gitarr (2002–2010, 2019-)
Carl Dalemo – Basgitarr (2002–2010, 2020-)
Andy Burrows - Trummor (2004-2009, 2020-)

Tidigare medlemmar
Christian Smith-Pancorvo - trummor (2002 - 2004)
David 'Skully' Sullivan Kaplan - trummor (2009 - 2019)
Mat Hector - trummor (2019 - 2020)
Freddie Stitz - basgitarr (2010 - 2014)
João Mello - basgitarr (2014 - 2018)
Harry Deacon - basgitarr (2018 - 2019)
Ben Ellis - basgitarr (2019 - 2020)

Gus Robertson - gitarr (2011 - 2017)
David Ellis - gitarr (2017 - 2019)

Diskografi
Studioalbum
Up All Night (28 juni 2004, Vertigo, #3 UK, 3x Platinum)
Razorlight (17 juli 2006, Vertigo, #1 UK, #180 US, 4x Platinum)
Slipway Fires (3 november 2008, Mercury Records/Vertigo Records, #4 UK)

EP
Razorlight! (2003, Mercury Records)

Singlar

Referenser

Externa länkar

Officiell webbplats
Razorlight på allmusic.com
Diskografi på Discogs
Audiojunkies-intervju med Razorlight

Brittiska rockgrupper
Svenska rockgrupper
Musikgrupper bildade 2002
Brittiska musikgrupper
Grazer AK

Grazer AK, GAK, österrikisk fotbollsklubb, Graz.

Klubbnamn
Grazer Athletik Klub

Kända spelare
Walter Koleznik (1959-1978) 
Mario Zuenelli (1973-1986) 
Savo Ekmecic (1978-1985)
Michaël Goossens (2003-2004)
Jones Kusi-Asare (2001/02-2002/03)

Tränare
Peter Stöger (2010 - x)
Lars Söndergaard (2006-Mai 2007)
Walter Schachner (2002-2006)
Klaus Augenthaler (1997-2000)

Externa länkar
officiell webbplats
fansajt med grundläggande information på engelska, franska, spanska, polska och nederländska
Berkeley Open Infrastructure for Network Computing

BOINC, kort för Berkeley Open Infrastructure for Network Computing, är en klient som i möjliggör beräkningar över distribuerade informationsnätverk, så kallad distributed computing; jämför datorkluster. Arbetet med att utveckla BOINC startades i februari 2002 av forskare på University of California, Berkeley.

BOINC kan utnyttja användarnas datorkraft för olika beräkningar, samordnade i projekt. De olika projekten utnyttjar datorkraften för beräkningar inom ett stort antal ämnesområden, bland annat för att analysera klimatmodeller, alzheimerforskning med jämförelser av olika proteinmolekylers tertiärstruktur och deras proteinstrukturer, kollisioner i hashfunktioner för kryptering, med mera. Det första BOINC-projektet, SETI@Home, utgör en del av ett vetenskapligt försök att söka efter intelligent utomjordiskt liv med hjälp av radioteleskop.

Klienten finns i både 32- och 64-bitarsversioner för flera varianter av operativsystemen Linux, Mac OS och Windows, och de flesta enskilda projekt har utvecklat beräkningsmodeller för samtliga dessa plattformar. För att inte ta datorkraft från de program människor kör aktivt på sina datorer, används BOINC ofta bara som skärmsläckare; enskilda användare kan dock välja att låta BOINC-klienten utföra beräkningar hela tiden.

Exempel på aktuella projekt 
 
 Climateprediction.net
 Einstein@Home
 LHC@home
 Predictor@home
 SETI@home
 World Community Grid

Externa länkar 

 Officiell webbplats – boinc.berkeley.edu
 Inofficiell wiki – www.boinc-wiki.info
 

Fri programvara och öppen källkod
Monacos Grand Prix 1999

Monacos Grand Prix 1999 var det fjärde av 16 lopp ingående i formel 1-VM 1999.


Resultat
 Michael Schumacher, Ferrari, 10 poäng
 Eddie Irvine, Ferrari, 6
 Mika Häkkinen, McLaren-Mercedes, 4
 Heinz-Harald Frentzen, Jordan-Mugen Honda, 3 
 Giancarlo Fisichella, Benetton-Playlife, 2
 Alexander Wurz, Benetton-Playlife, 1
 Jarno Trulli, Prost-Peugeot 
 Alessandro Zanardi, Williams-Supertec
 Rubens Barrichello, Stewart-Ford (varv 71, snurrade av)

Förare som bröt loppet
 Ralf Schumacher, Williams-Supertec (varv 54, snurrade av)
 Jean Alesi, Sauber-Petronas (50, upphängning)
 Pedro Diniz, Sauber-Petronas (49, upphängning)
 Olivier Panis, Prost-Peugeot (40, motor)
 David Coulthard, McLaren-Mercedes (36, växellåda)
 Mika Salo, BAR-Supertec (36, bromsar)
 Toranosuke Takagi, Arrows (36, motor)
 Jacques Villeneuve, BAR-Supertec (32, oljeläcka)
 Johnny Herbert, Stewart-Ford (32, upphängning)
 Pedro de la Rosa, Arrows (30, växellåda)
 Marc Gené, Minardi-Ford (24, snurrade av)
 Luca Badoer, Minardi-Ford (10, växellåda)
 Damon Hill, Jordan-Mugen Honda (3, kollision)

VM-ställning

1999 i Monaco
Monacos Grand Prix
San Marinos Grand Prix 1999

San Marinos Grand Prix 1999 var det tredje av 16 lopp ingående i formel 1-VM 1999.


Resultat
 Michael Schumacher, Ferrari, 10 poäng
 David Coulthard, McLaren-Mercedes, 6
 Rubens Barrichello, Stewart-Ford, 4
 Damon Hill, Jordan-Mugen Honda, 3
 Giancarlo Fisichella, Benetton-Playlife, 2
 Jean Alesi, Sauber-Petronas, 1
 Mika Salo, BAR-Supertec
 Luca Badoer, Minardi-Ford
 Marc Gené, Minardi-Ford
 Johnny Herbert, Stewart-Ford (varv 58, motor)
 Alessandro Zanardi, Williams-Supertec (58, snurrade av)

Förare som bröt loppet
 Pedro Diniz, Sauber-Petronas (varv 49, snurrade av)
 Olivier Panis, Prost-Peugeot (48, gasspjäll)
 Eddie Irvine, Ferrari (46, motor)
 Heinz-Harald Frentzen, Jordan-Mugen Honda (46, snurrade av)
 Toranosuke Takagi, Arrows (29, bränsletryck)
 Ralf Schumacher, Williams-Supertec (28, gasspjäll)
 Mika Häkkinen, McLaren-Mercedes (17, snurrade av)
 Pedro de la Rosa, Arrows (5, snurrade av)
 Alexander Wurz, Benetton-Playlife (5, snurrade av)
 Jacques Villeneuve, BAR-Supertec (0, växellåda)
 Jarno Trulli, Prost-Peugeot (0, snurrade av)

VM-ställning

1999 i Italien
San Marinos Grand Prix
Platform tennis

Platform tennis är en amerikansk hybridform av tennis, som spelas på banor som är betydligt mindre än vanliga tennisbanor.

Historik
Platform tennis uppfanns i New York 1928 av James Cogswell och Fessenden Blanchard. Tanken med platform tennis var att åstadkomma ett utomhusspel för alla årstider, även vintern, och för alla åldersgrupper. Som förebild hade de en form av "mini-tennis", padder tennis, eller med en nyare benämning, paddle tennis, som hade introducerats redan 1898 som ett spel lämpat för barn och ungdomar. Paddle tennis är i sin tur en direkt kopia av lawn-tennis, men planens mått är förminskade till 11,9 x 5,5 meter. Nätets höjd är 0,76 meter. Paddle tennis spelas med kortskaftade racketar av trä eller plast och med vanliga tennisbollar. 

Redan några år efter introduktionen av platform tennis, i början av 1930-talet, anlades banor vid flera amerikanska lawn tennis-klubbar för utomhustennis. Säsongen kunde därvid förlängas till i stort sett hela året. År 1934 bildades American Platform Tennis Association (APTA), och 1950 gick den äldre Paddle Tennis Association upp i denna. Uppgifterna för organisationen är att befästa regelverket, verka för spridning av spelet och organisera turneringar.

Spelplanen
För att det nya spelet, platform tennis, skulle kunna spelas utomhus även på vintern, anlades underifrån uppvärmda träbanor med måtten 13,4 x 6,1 meter. Från 1970 utgörs banan i stället av aluminiumplattor. Planens utseende överensstämmer i stort sett med en vanlig tennisbanas. Banan omges av en upprätt ramkonstruktion av metall, som på insidan är klädd med en variant av hönsnät. Nätet var från början tänkt att hindra bollar att flyga utanför banan, men kom mycket snart att inkorporeras i spelet. I platform tennis är det således tillåtet för boll i spel att studsa mot nätet (väggen), ungefär som i squash eller i den gamla racketsporten real tennis. Liksom i paddle tennis har servaren bara en chans, men "nätservar" spelas. För övrigt är reglerna i princip som för tennis. Platform tennis spelas i dag med långskaftade racketar av grafit med hål borrade i slagytan, och speciella bollar, som dock är mycket lika tennisbollar men tyngre (70 - 75 gram). Platform tennis kan spelas som singel mellan två spelare och dubbel med fyra spelare. Taktiskt är det fördelaktigt att spela mjukt med god placering av bollarna snarare än kraftfullt.  

En annan med Platform tennis närbesläktad racketsport är Padeltennis.

Spelets spridning
Platform tennis har stor spridning i USA. Som mest fanns ca 400.000 amatörspelare registrerade, men från 1980-talet har antalet spelare sjunkit något. Ett tjugotal spelare är professionella. I USA finns i dag ca. 4000 banor anlagda. Man spelar i 17 regionala ligor, och har ca 100 turneringar. Tjugosex Championship-turneringar organiseras av APTA. En Platform Tennis Hall of Fame finns också inrättad.

Noter

Tryckta källor 
 Martin Hedges, 1978. The Concise Dictionary of Tennis. Mayflower Books Inc ().

Racketsport
Tony Bennett

Tony Bennett, egentligen Anthony Dominick Benedetto, född 3 augusti 1926 i Astoria i Queens i New York, död 21 juli 2023 i New York, var en amerikansk sångare. Hans största framgångar var "I Left My Heart in San Francisco", som han sjöng in 1962, och "Rags to Riches", som kom 1953. Bennett grundade år 2001 skolan Frank Sinatra School of the Arts tillsammans med sin fru. 

Bennett skivkatalog omfattar 61 studioalbum, 11 livealbum, 33 samlingsalbum, tre videoalbums och 83 singlar.

Tony Bennett gjorde även ett särskilt framträdande i slutet av filmen Analysera mera (1999).

85 år gammal framträdde han den 7 oktober 2011 i SVT-programmet Skavlan, där han berättade minnen från sitt liv som sångare. Programmet avslutades med hans framförande av "Body and Soul".

Den 19 september 2014 släppte Tony Bennett albumet  Cheek to Cheek, som han spelat in tillsammans med Lady Gaga. Albumet vann 2015 en Grammy i kategorin Traditional pop vocal album. Han blev då den äldsta personen att nå nummer ett på Billboardlistan.

Den 12 augusti 2021, en vecka efter Bennetts 95:e födelsedag, uppträdde han tillsammans med Lady Gaga på Radio City Music Hall i New York. Det var  Bennetts avskedsföreställning.

Innan han blev artist tjänstgjorde han som infanterist i USA:s armé och stred i Europa under det sista året av andra världskriget – först i Frankrike och sedan i Tyskland. Bennett tillbringade också delar av tjänstgöringen vid frontlinjen. Efter kriget blev Bennett överförd till USA:s Special Services för att underhålla de allierade trupperna i det ockuperade Tyskland fram till 1946 när han lämnade militären och återvände till USA.

Tony Bennett ägnade sig även åt måleri. Under namnet Benedetto var han representerad i flera offentliga sammanhang, däribland hos Smithsonian American Art Museum.

Diskografi (urval)

Album
Album placerade som topp 20 på Billboard 200.

Studioalbum
 (#14)
 (#5, RIAA: Platina)
 (#5)
 (#20)
 (#18)
 (#10, RIAA: Guld)
 (#3, RIAA: Guld, ARIA: Guld, BPI: Guld, MC: 2xPlatina)
 (#1, RIAA: Platina, ARIA: 2xPlatina, BPI: Guld, MC: Platina)
 (#5)
 (med Lady Gaga) (#1, RIAA: Guld, ARIA: Guld, BPI: Silver, MC: Platina)
 (med Lady Gaga)

Samlingsalbum
 (#20, RIAA: Guld)

Singlar 
Topp 10 på Billboard Hot 100.
1951 – "Because of You" (#1, RIAA: Guld)
1951 – "Cold, Cold Heart" (#1, RIAA: Guld)
1953 – "Rags to Riches (#1, RIAA: Guld)
1953 – "Stranger in Paradise (#2, RIAA: Guld)
1954 – "There'll Be No Teardrops Tonight" (#7)
1954 – "Cinnamon Sinner" (#8)
1957 – "In the Middle of an Island" (#9)

Källor

Externa länkar 

Officiell webbplats

Födda 1926
Amerikanska sångare
Män
Avlidna 2023
Grammy Award-vinnare
Personer från Queens
Amerikanska militärer under 1900-talet
Personer som tjänstgjort i USA:s armé
Personer i USA under andra världskriget
Brasiliens Grand Prix 1999

Brasiliens Grand Prix 1999 var det andra av 16 lopp ingående i formel 1-VM 1999.

Resultat
 Mika Häkkinen, McLaren-Mercedes, 10 poäng
 Michael Schumacher, Ferrari, 6
 Heinz-Harald Frentzen, Jordan-Mugen Honda, 4
 Ralf Schumacher, Williams-Supertec, 3
 Eddie Irvine, Ferrari, 2
 Olivier Panis, Prost-Peugeot, 1
 Alexander Wurz, Benetton-Playlife 
 Toranosuke Takagi, Arrows
 Marc Gené, Minardi-Ford

Förare som bröt loppet
 Pedro de la Rosa, Arrows (varv 52, hydraulik)
 Jacques Villeneuve, BAR-Supertec (49, hydraulik)
 Alessandro Zanardi, Williams-Supertec (43, växellåda)
 Rubens Barrichello, Stewart-Ford (42, motor)
 Pedro Diniz, Sauber-Petronas (42, kollision)
 Giancarlo Fisichella, Benetton-Playlife (38, koppling)
 Stephane Sarrazin, Minardi-Ford (31, snurrade av)
 Jean Alesi, Sauber-Petronas (27, växellåda)
 David Coulthard, McLaren-Mercedes (22, växellåda)
 Jarno Trulli, Prost-Peugeot (21, växellåda)
 Johnny Herbert, Stewart-Ford (15, hydraulik)
 Damon Hill, Jordan-Mugen Honda (10, kollision)

Förare som ej kvalificerade sig
 Ricardo Zonta, BAR-Supertec (olycka)

Noteringar 
Stéphane Sarrazin gjorde F1-debut.

VM-ställning

Källor 

 

1999 i Brasilien
Brasiliens Grand Prix