kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Rusken

Rusken är en sjö i Värnamo kommun i Småland och ingår i . Sjön är  meter djup, har en yta på  kvadratkilometer och befinner sig  meter över havet. Vid provfiske har bland annat abborre, gers, gädda och gös fångats i sjön.

Sjön ingår i Lagans tillrinningsområde och regleras såväl uppströms (Långö kraftverk i Toftaån/Vrigstadsån, ägt av Eon Sverige AB) och nedströms vid utflödet vid samhället Os (Ohs kraftverk i Toftaån, privatägt). Vid utflödet nedströms mot Lagan låg tidigare Os bruk. I Ohs finns Ohsabanan, en smalspårig, 14,5 km lång museijärnväg som leder till Bor. Vid sjöns norra spets återfinns ruinerna efter Nydala kloster.

När sulfitfabriken uppfördes i Ohs 1895-1896 började man flotta timmer till papperbruket över Rusken. Till en början skedde varpningen manuellt men i början av 1900-talet inköptes en ångbåt. 1934 upphörde flottningen och ersattes av lastbilstrafik. Rusken regleras efter vattendom 1927 med en amplitud på 0,45 meter.

Djurliv
Rusken var tidigare känd för sin fina insjösik och ål. Genom att man under lång tid försökt plantera in signalkräftor har man inte önskat få ålyngel insatta och därför finns numera bara enstaka ålar i storleken 2–3 kg kvar. Kräftorna är fortfarande mycket fåtaliga, vilket förvånar, då Rusken före kräftpesten hade en mycket stor kräftförekomst. Stora mängder såldes bl. a. till Stockholm. Runt 1960 brast en odlingsdamm för gösodling i ett vattendrag som utgör tillrinningsområde för sjön. Mängder med gösyngel följde med strömmen och hamnade slutligen i Rusken via Vrigstadån. Gösen har trivts mycket bra och är i dag den helt dominerande fisken vad gäller fångster för konsumtion. Gösens glupskhet har trängt tillbaka gädda och sik till mycket låga nivåer. Tidigare fångade man mycket storväxt siklöja i storlek runt 15 per kg medan storsiken, trots namnet, ofta bara låg på 10 per kg.

Delavrinningsområde 
Rusken ingår i delavrinningsområde (634195-141167) som SMHI kallar för Utloppet av Rusken. Delavrinningsområdets medelhöjd är  meter över havet och ytan är  kvadratkilometer. Räknas de 59 delavrinningsområdena uppströms in blir den ackumulerade arean  kvadratkilometer. Skålån (Storån) som avvattnar delavrinningsområdets har biflödesordning 2, vilket innebär vattnet flödar genom totalt 2 vattendrag innan det når havet efter  kilometer. Delavrinningsområdet består mestadels av skog (45 procent). Avrinningsområdet har  kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på  procent.

Fisk 
Vid provfiske har följande fisk fångats i sjön:

 Abborre
 Gärs
 Gädda
 Gös
 Lake
 Löja
 Mört
 Sik

Se även 
 Lista över insjöar i Värnamo kommun

Källor

Externa länkar 
 
 
 
 
 

Insjöar i Lagans avrinningsområde
Insjöar i Småland
Insjöar i Värnamo kommun
Insjöar i Sverige om minst 10 kvadratkilometer
Liljeholmens municipalsamhälle

Liljeholmens municipalsamhälle var ett municipalsamhälle inom dåvarande Brännkyrka landskommun. Det var det ena av två municipalsamhällen inom kommunen tillsammans med Örby municipalsamhälle.

Municipalsamhället bildades 1884, och upplöstes 1 januari 1913 när Brännkyrka införlivades med Stockholms stad. Vid upplösningen uppgick antalet invånare till 10 244. Området omfattade Liljeholmen, Gröndal, Reimersholme, Aspudden, större delen av Midsommarkransen samt mindre delar av Årsta och Hägersten.

Brännkyrkas kommunalhus – Liljeholmens municipalhus – låg på nuvarande Liljeholmsvägen 8 (dåvarande Södertäljevägen) och finns fortfarande kvar. Huset uppfördes 1904-1906 av arkitekterna Dorph & Höög.

Referenser

Municipalsamhällen
Söderort
Liljeholmen
Anacletus I

Anacletus I (), även känd som Cletus (), född omkring 25 i Rom i Romerska kejsardömet, död omkring 92 i Rom i Romerska kejsardömet, var påve och martyr. Inom Romersk-katolska kyrkan vördas han som helgon, med minnesdag den 26 april (tidigare 13 juli).

Biografi 

I de tidigaste successionsordningarna över romerska biskopar följer han efter Linus. Senare konventioner räknar honom som den tredje påven efter Petrus. Det finns belägg för att Anacletus existerade och att han hade en ledande roll i kyrkan, men då biskopsämbetet inte var fast etablerat vid den här tiden kan man bara spekulera i vilka befogenheter han hade i sitt ämbete. 

Namnet Anacletus var ett vanligt slavnamn vilket gör det möjligt att han ursprungligen varit slav. Enligt Eusebios av Caesarea dog han under Domitianus tolfte regeringsår. Det finns inga belägg för berättelserna om att han skall ha tillsatt tjugofem presbyter, rest Petrus gravmonument och lidit martyrdöden.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar

Födda 000-talet
Avlidna 000-talet
Män
Påvar
Italienska helgon
Personer i Romerska riket under 000-talet
Gravsatta i Peterskyrkan
Personer från Rom
Interdikt

Interdikt, kyrkostraff i den kanoniska rätten som förbjuder troende att delta i gudstjänsten och undfå sakramenten.

Man skiljer mellan personligt interdikt, som gäller enskilda personer eller grupper, och lokalt interdikt, som gäller vissa platser, städer eller länder. Detta maktinstrument för påvar och biskopar utvecklades under tidig medeltid och fick sin största betydelse under 1100-talet.

Numera brukas formen mycket restriktivt i romersk-katolska kyrkan och i andra kyrkor är interdiktet mycket sällsynt eller har helt försvunnit.

Se även
Bannlysning
Kyrkotukt
Suspension a divinis

Källor
Bra Böckers lexikon, 1976

Bestraffningsformer
Katolska kyrkans teologi och doktrin
Kanonisk rätt
Kanik

Kanik, även historiskt korherre eller domherre, latin canonicus, kallas en medlem av domkapitel (i romersk-katolsk eller anglikansk mening) eller av kollegialkapitel. Det kan också vara en lärare vid en domkyrkoskola.

Kaniker lever till skillnad från andra präster och diakoner i en gemenskap enligt någon form av kanonisk regel. Beroende på hur strikta dessa regler är skiljer man mellan reguljärkaniker och sekulärkaniker. Flera romersk-katolska religiösa ordnar hör antingen till korherrarnas familj (till exempel premonstratensorden, även kallade norbertiner) eller står dem nära (dominikanerna, augustinereremiterna).

Reguljärkanik 
Reguljärkaniker är prästvigda och lyder vanligtvis under den helige Augustinus regel. Deras främsta uppgift är det högtidliga firandet av liturgin, såväl den fulla tidegärden som konventualmässan. Det finns även reguljärkorherrinnor. Korherrar såväl som korherrinor äger rätt att bära rochett.

Sekulärkanik 
Sekulärkaniker avgav inte något ordenslöfte eller armodslöfte. De behövde inte nödvändigtvis bo tillsammans men skulle genomföra gemensam korbön under särskilt fastställda tidpunkter. Sekulärkaniker var vanliga under medeltiden men eftersom de var fria att äga privat egendom uppstod ofta problemet att vissa kaniker byggde upp egna förmögenheter på stiftets inkomster. Sekulärkaniker tillhörde ofta så kallade kollegiatstift, som dock är mycket ovanliga idag.

Referenser

Externa länkar 

Kyrkliga titlar
Vulgata

Vulgata, Versio Vulgata, latin, ”den allmänna översättningen”, är en av de första översättningarna av Bibeln till latin. Under medeltiden och den nya tiden var detta den version som användes allra mest, och den var Romersk-katolska kyrkans officiella bibelversion. Termen ”vulgata” används ibland, även om den vanligaste versionen av andra bokverk.

Historia 
Påve Damasus I gav cirka år 383 Hieronymus i uppdrag att översätta Bibeln till latin för att ersätta de olika existerande versionerna med en enhetlig text. Hieronymus nyöversatte Nya Testamentet från grekiskan och därefter (från 390) Gamla Testamentet från hebreiskan. Hela bibelöversättningen fullbordades år 405, även om det dröjde innan den fick allmänt erkännande.

Någon gång i början av 700-talet omarbetades Vulgata av den anglosaxiske munken Beda, med utgångspunkt i flera källor.

Efter 600-talet blev Vulgata allmänt brukad i västkyrkan, och senare blev den Katolska kyrkans officiella Bibel. Denna status fastslogs slutgiltigt vid Tridentinska kyrkomötet år 1546. Dessförinnan hade den fått än större spridning, som det första större bokverk som tryckts (cirka 1454 i Mainz) med Johannes Gutenbergs boktryckarteknik.

År 1979 ersattes Vulgata av en ny bibelöversättning, efter auktorisation från påven. Även denna, Nova Vulgata eller Neovulgata (”den nya Vulgatan”), utgår från originaltexterna och fortsätter traditionen från Hieronymus.

Källor

Externa länkar 

Bibelöversättningar
Latinskspråkig litteratur
Romersk-katolska kyrkans dokument
Hieronymus
Ponte Sisto

Ponte Sisto (italienska "Sixtusbron") är en bro över Tibern i centrala Rom.

Föregångaren till dagens bro var Pons Aurelius, en antik bro uppförd av kejsar Caracalla (211-217). Denna förstördes dock vid en översvämning 792. Inte förrän cirka 700 år senare ersatte påven Sixtus IV den med en ny bro, kallad "Ponte Sisto", som stod färdig till jubelåret 1475.

Ända fram till slutet av 1800-talet var Ponte Sisto den enda bron över Tibern mellan Tiberön i söder och Ponte Sant'Angelo i norr. Den fick stor betydelse som förbindelse med Trastevere, både för den kommersiella trafiken till hamnen och för pilgrimerna. I samband med regleringen av Tibern på 1870-talet försågs bron med trottoarer av gjutjärn; dessa avlägsnades dock inför jubelåret 2000. Ponte Sisto är endast avsedd för fotgängare.

Källor
Ponte Sisto

Externa länkar

Broar i Rom
Rione Regola
Rione Trastevere
Tiberön

Tiberön, italienska Isola Tiberina, är en liten ö i floden Tibern i centrala Rom.

Beskrivning
Tiberön nås via Ponte Fabricio från den vänstra stranden eller via Ponte Cestio från den högra stranden, där stadsdelen Trastevere är belägen. Ponte Fabricio, även benämnd Ponte dei Quattro Capi, är den äldsta bron i Rom som ännu är i bruk. Den byggdes av en viss Lucius Fabricius 62 f.Kr. Ponte Cestio uppfördes av Lucius Cestius 46 f.Kr., men har undergått flera restaureringar, bland annat 370 och 1892. 

Vid Ponte Fabricios brofäste på ön reser sig det medeltida tornet Torre Caetani. Bron var befäst redan på 1000-talet. Hundra år senare förfogade familjen Pierleoni över tornet; de befäste även Marcellusteatern och behärskade därmed brons båda fästen. Om man betraktar Tiberön med tornet och de hus som klamrar sig fast intill det, får man en uppfattning om hur bebyggelsen längs med Tibern tedde sig, innan Tiberkajerna, de så kallade Lungoteveri, byggdes mellan 1876 och 1926. På många ställen gick bebyggelsen ända fram till flodens vatten; på andra håll sluttade terrängen ned mot strandkanten. Dessa förhållanden orsakade sanitära olägenheter vid Tiberns ofta återkommande översvämningar.

San Bartolomeo all'Isola

Öns ena kyrka, San Bartolomeo all'Isola från 900-talet, är belägen på resterna av ett tempel helgat åt Aesculapius. Kyrkan grundades av kejsaren Otto III för att hysa den helige Adalberts relik; han hade lidit martyrdöden i samband med ett missionsuppdrag i norra Polen år 998. Hit fördes även andra reliker, bland annat från aposteln Bartolomaios, som kom att ge namn åt kyrkan. Kyrkan har en barockdräkt, men interiörens granitkolonner härstammar från antiken.

San Giovanni Calibita

Den andra kyrkan på Tiberön, San Giovanni Calibita, omnämns i ett dokument från år 1018. År 1584 övertogs kyrkan och det intilliggande klostret av den religiösa orden Congregazione di San Giovanni di Dio, allmänt benämnd ”Fatebenefratelli” (italienska ’Gör gott, bröder!’), med uppgift att ge fattiga sjuka såväl sjukvård som själavård. Kyrkan genomgick en omfattande ombyggnad omkring år 1640, då den fick en barockinteriör. På 1740-talet fick interiören en rik dekor, bland annat en takfresk av Corrado Giaquinto, som även utförde ett flertal krucifix avsedda för sjukbäddarna. Kyrkan kan besökas med särskilt tillstånd.

Bilder

Se även
Oratorio di Gesù al Calvario e di Maria

Referenser

Tryckta källor

Externa länkar
 Tiberön – officiell webbplats

Italiens öar
Platser med del av helgons kropp
Rione Ripa
Tiberön
Frumentius

Frumentius levde under 300-talet och var en etiopisk biskop. 

Han kom från Tyrus i Grekland. Enligt bysantinska författare kom kristendomen till Etiopien när Frumentius och Aedesius kom dit omkring 330. Frumentius kidnappades och såldes som slav till Aksum (Etiopien), där han med stöd av regenten Ahywa Sofya blev lärare åt kung Ezana av Aksum, som han omvände, och Ezana införde därefter kristendomen i Aksum.  Frumentius blev vigd till biskop i Etiopien 341 av patriarken i Alexandria, Athanasius. Frumentius organiserande av den kristna kyrkan fortsattes av egyptiska munkar, monofysiter, under 400- och 500-talen.

Källor

Noter

Personer i Etiopiens historia
Ortodoxa präster
Helgon
Män
Slavar
Aedesius

Aedesius, född någon gång mellan 280 och 290, levde fortfarande år 355. Han var från Tyrus i Grekland. Enligt bysantinska författare kom kristendomen till Etiopien när Frumentius och Aedesius kom dit omkring 330.

Källor 

Personer i Etiopiens historia
Födda 200-talet
Avlidna 355
Män
Arnobius den äldre

Arnobius den äldre, lärare i vältalighet i Sicca i Numidien omkring år 300. Han blev genom en drömsyn omvänd till kristendomen och skrev sju böcker för att bevisa uppriktigheten i omvändelsen. Dessa böcker har varit viktiga för kännedomen om den grekiska och romerska mytologin.

Referenser

Noter

Kristna författare
Anacletus

Anacletus kan syfta på:
 Anacletus I – påve 79 – cirka 91
 Anacletus II – motpåve 1130–1138
Clemens II

Clemens II (latin den milde), född Suidger 1005 i Hertigdömet Sachsen, död 9 oktober 1047 i Pesaro, var påve från den 25 december 1046 till sin död den 9 oktober 1047.

Biografi 
Suidger var av sachsisk börd och av adlig härkomst. Han var först kanik i Halberstadt, sedan kaplan vid kung Henrik III:s hov, för att 1040 utnämnas till biskop av Bamberg. Han uppsattes på påvestolen av kung Henrik. Valet skedde efter en komplicerad schism med flera motpåvar vid synoden i Sutri, och efter att Suidger motvilligt övertalats till att acceptera sin utnämning. Han kröntes i Peterskyrkan på juldagen, och antog namnet Clemens II. Dagen därpå krönte han Henrik till kejsare och hans hustru Agnes av Aquitaine till kejsarinna; samtidigt gavs kejsaren titeln patricius.

Efter att Clemens tillträtt, kallade han till en synod i Rom, där Clemens i enlighet med ett uppdrag från kejsaren, i januari 1047 genomförde en lagstiftning mot simoni, vilken hans död 9 oktober 1047 hindrade honom att utföra i praktiken. Lagen straffade simoni med exkommunicering. En tvist om företräde mellan Ravenna, Milano och Aquileia, löstes till förmån för Ravenna. 

När Henrik återvände till Tyskland, följde Clemens honom dit, där han helgonförklarade nunnan Wiborada, som lidit martyrdöden under hunnerinvasionen 925. På väg tillbaka från Tyskland, avled Clemens i Pesaro; rykten gjorde gällande att han dött av förgiftning som skulle ha beordrats av Benedictus IX.

Clemens begravdes i Bambergs katedral, och är därmed den ende påve som är begravd i Tyskland.

Referenser 
 Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume IV (1908)

Externa länkar

Påvar
Födda 1005
Avlidna 1047
Män
Personer i Kyrkostaten under 1000-talet
Ugglan
Clemens III

För motpåven, se Clemens III (motpåve)

Clemens III (latin den milde), född Paolo Scolari i Rom, död 27 mars 1191, var påve från den 19 december 1187 till sin död, 27 mars 1191.

Biografi 
Clemens III var vid sitt val 1187 kardinalbiskop av Praeneste, nuvarande Palestrina. Han valdes två dagar efter att Gregorius VIII avlidit i Pisa. Clemens återförde 1188 påvestolen från Pisa till Rom, avslöt 31 maj samma år en förlikning med romarna och tillsättning av magistrater, och lyckades 1189 återställa freden mellan kyrkan och kejsardömet. 

Endast några månader före Clemens val hade Saladin slagit de kristna i slaget vid Hattin och intagit kungadömet Jerusalem. Clemens satte sig nu i spetsen för korstågsrörelsen och förmådde Fredrik Barbarossa, Filip II August och Rikard Lejonhjärta att ta korset (1188). Clemens avled emellertid i mars 1191, utan att ha upplevt tredje korstågets utgång. 

Han lösgjorde skotska kyrkan från metropoliten i York, och ställde den direkt under påvestolen.

Referenser 
Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume IV (1908)

Externa länkar 

Påvar
Avlidna 1191
Män
Födda 1130
Personer i Kyrkostaten under 1100-talet
Ugglan
Påvar från Rom
Kardinalbiskopar av Palestrina
Clemens III (motpåve)

Clemens III (latin den milde), egentligen Guibert, född cirka 1025 i Parma, död 8 september 1100 i Civita Castellana, Lazio, var motpåve den 25 juni 1080 och från den 24 mars 1084 till den 8 september 1100. Han utsåg 29 pseudokardinaler, bland andra Adalbert och Theoderic.

Biografi
Clemens var 1057–1063 kansler för Italien och blev 1072 ärkebiskop av Ravenna. År 1074 slöt han sig till Gregorius VII:s motståndare och blev därför 1075 suspenderad och 1076 bannlyst. Den 25 juni 1080 uppsattes han i Brixen av det kejserliga partiet som motpåve och blev den 24 mars 1084 introniserad i Laterankyrkan. År 1085 erkändes han av det tyska episkopatet som rättmätig påve. Då Clemens saknade initiativkraft, gav inte hans pontifikat kejsar Henrik IV de väntade fördelarna, men Clemens stödde den kejserliga politiken troget till sin död 1100.

Källor

Webbkällor

Tryckta källor

Externa länkar 

Födda 1025
Avlidna 1100
Män
Motpåvar
Ugglan
Personer från Parma
Romersk-katolska ärkebiskopar
Clemens IV

Clemens IV (latin den milde), född Guido Le Gros 23 november 1195 i Saint-Gilles-du-Gard vid Rhône, död 29 november 1268 i Viterbo, var påve från den 5 februari 1265 till sin död.

Biografi 
Guido Faucoi le Gros föddes i Saint-Gilles-du-Gard i en adlig släkt som son till riddaren Foulquois. Efter moderns död inträdde fadern i kartusianorden. Guido själv levde ett världsligt liv, gifte sig, och svingade svärdet och spiran. Sedan studerade han juridik för Durandus, och skaffade sig ett landsvitt rykte som advokat. Ludvig IX av Frankrike gjorde honom till sin rådgivare. Så avled Guido Faucoi le Gros hustru varmed han blev ensamstående med två döttrar. Han gick då i faderns fotspår och prästvigdes.

I Kyrkan gjorde han hastig karriär, och blev 1257 biskop av Puy, 1259 ärkebiskop av Narbonne och 1261 kardinalbiskop av Sabina. Han befann sig på resa när han mottog nyheten att påven avlidit och att han skulle snabbt infinna sig i Perugia. Där hade redan konklaven fattat sitt beslut; när han kom fram fick han veta att han blivit enhälligt vald till påve. Kardinalkollegiet hade efter fyra månader kommit fram till att det var mest taktiskt med en fransman, som därtill var adlig, på Heliga stolen. Han kröntes den 22 februari 1265 i Viterbo och antog namnet Clemens IV för att hedra det helgon som firades på hans födelsedag. 

Till skillnad från flera av sina företrädare var han negativt inställd till att styra påvedömet med hjälp av nepotism. Av den anledningen förbjöd han släktingar att inträda i kurian eller från att söka upp honom för att gynna sig själva. Friare som anhöll om hans döttrars händer fick veta att de var döttrar till Guido Faucoi le Gros och inte till påve Clemens IV; båda döttrarna vigde sig för övrigt till nunnor. 

I sin politik fullföljde han Innocentius IV:s syften med målet att förinta Hohenstauferna, som då leddes av Manfred av Sicilien. Över den unge Konradin slungade Clemens 1267 en bannbulla. Under Clemens pontifikat hade italienarna svårigheter med saracenerna, som troligen Fredrik II planterat i Italien, och som utgjorde stommen i Manfreds arméer. 

Clemens belönade den 26 februari 1265 Karl I av Anjou, bror till kung Ludvig IX av Frankrike, med Sicilien. Karl var en strategiskt viktig allierad i kampen mot Hohenstauferna; Manfred slogs ner 1266 vid slaget vid Benevento. Efter slaget vid Tagliocozzo den 23 augusti 1268 avrättades Konradin i Neapel, vilket markerar Hohenstaufernas undergång, och inledde den så kallade sicilianska vespern.  

Clemens residerade hela sitt pontifikat i Viterbo, och hade vid sin död aldrig besökt Rom. Han begravdes i dominikanordens kyrka i Viterbo.

Referenser 
Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume IV (1908)

Externa länkar

Påvar
Födda 1195
Avlidna 1268
Män
Personer i Kyrkostaten under 1200-talet
Ugglan
Personer från Saint-Gilles
Krum (organisation)

KRUM var en organisation som existerade under åren 1966–1984 med syfte att utöva opinionsbildning för att göra den svenska kriminalvården mera öppen, minska dess användning av bestraffningar, samt att påverka politikerna att minska användningen av fängelsestraff. Organisationen grundades av Maria Ståhlnacke, som också kom på namnet som en akronym för Riksförbundet för kriminalvårdens humanisering, där h:et hade tagits bort för att få ett lättuttalat namn.

Organisationen hade sitt starkaste inflytande under 1970-talet, bland annat genom att utge Pockettidningen R i samarbete med övriga R-förbund. Dess första ordförande (1966–1969), och en av initiativtagarna, var läkaren Bertil Wikström.

KRUM-medlemmar som bland annat Göran Elwin var engagerade i att terrordömda medlemmar i Röda armé-fraktionen skulle frigivas, och organisationen övervakades i omgångar av Säkerhetspolisen. KRUM-medlemmarna såg de dömda i RAF som politiska fångar.

Medlemmar
Organisationen hade ett antal namnkunniga medlemmar:
 Maria Ståhlnacke, grundare och på 70-talet journalist på Aftonbladets redaktion i Malmö.
 Sten Heckscher
 Göran Elwin, journalist
 Per Gahrton, då riksdagsledamot för Folkpartiet
 blivande RFSU-ordförandena Hans Nestius och Maj Fant
 Johan Cullberg, läkare  
 Gun Kessle, konstnär 
 Lars Furhoff, rektor för Journalisthögskolan
 Gunnar Ågren, blivande generaldirektör
 Lars Svartenbrandt 
 Sven Aspling, tidigare socialdemokratisk partisekreterare.

Källor

Kriminalvård
Intresseorganisationer i Sverige
Sociologi
Clemens VI

Clemens VI (latin den milde), född Pierre Roger 1291 i slottet Maumont, departementet Corrèze, Frankrike, död 6 december 1352 i Avignon, var påve från den 7 maj 1342 till sin död, 6 december 1352, under "påvarnas babyloniska fångenskap".

Biografi 
Pierre Roger föddes i slottet Maumont, inträdde som tioåring i benediktinorden i La Chaise-Dieuklostret, studerade ett tag vid universitetet i Paris där han doktorerade och sedan fick en professur vid. Kardinal Pierre Grouin de Mortemart presenterade honom inför påve Johannes XXII, och därefter steg han snart i graderna i kyrkan. Först blev han abbot vid Saint-Baudile i Nîmes, sedan abbot vid Fécamp i Normandie, biskop av Arras och kansler av Frankrike 1328, upphöjd till ärkebiskop av Sens 1329, och av Rouen 1330. Han gjordes till kardinal 1338 av Benedictus XII, som han sedermera skulle efterträda som påve. Den 7 maj 1342 valdes han till den senare positionen, och antog då namnet Clemens VI.

Clemens VI fortsatte sina företrädares kamp mot Ludvig av Bayern. Han förnyade processen mot Ludvig 1343 och bannlyste honom 1346 samt uppfordrade kurfurstarna att skrida till val av ny kejsare, vartill utropades Karl av Luxemburg. Clemens trotsade alla uppmaningar att lämna Avignon, som han 1348 köpte av drottning Johanna I av Neapel. Å andra sidan lyckades han 1347 störta Cola di Rienzos välde i Rom. För att göra sig populär bland romarna och samtidigt samla in pengar påbjöd Clemens 1343, att vart femtionde år skulle firas som jubelår; så skedde 1350 under oerhörd tillströmning av vallfärdande pilgrimer. Syftet var också att stärka guelferna, vilket dock misslyckades.

1348-49 drabbades Avignon av digerdöden, och Clemens utmärkte sig då för sin välgörenhet. Runt om i Europa drabbades judar av svåra förföljelser och massakrer av folk som trodde att de var orsaken till att digerdöden kommit. Clemens utfärdade flera bullor för att beskydda judarna, och lät dem få en fristad i Avignon. Han fördömde också flagellanterna.

Clemens begravdes enligt sin egen önskan vid La Chaise-Dieu. 1526 skändades hans grav och kvarlevorna brändes upp av hugenotterna.

Referenser 
Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume IV (1908)

Externa länkar 

Påvar
Franska ärkebiskopar
Benediktiner
Födda 1291
Avlidna 1352
Män
Personer i Kyrkostaten under 1300-talet
Ugglan
Personer från Corrèze