kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Varians

Varians är inom sannolikhetsteori och matematisk statistik, väntevärdet för den kvadratiska avvikelsen hos en stokastisk variabel från dess medelvärde och ger ett informellt mått på hur mycket en uppsättning (slump) tal är utspridda kring medelvärdet. Variansen är av central betydelse inom statistiken. Den används inom beskrivande statistik, statistisk inferens, Monte Carlo-metoden, med mera. Liksom väntevärdet, är varians en egenskap hos en stokastisk variabel och dennas 
sannolikhetsfördelning.

Definitioner
Variansen definieras som σ2 för en diskret sannolikhetsfördelning enligt
 
där summeringen görs över alla x i utfallsrummet Ω och μ är väntevärdet på X. σ är standardavvikelsen.
För en kontinuerlig sannolikhetsfördelning definieras variansen som

där f(x) är fördelningens täthetsfunktion (frekvensfunktion).
Det går också att definiera variansen med hjälp av väntevärdet E(X):

det vill säga väntevärdet på kvadraten för avvikelsen från väntevärdet.

Kvadratroten ur variansen (σ) kallas sannolikhetsfördelningens standardavvikelse. Även standardavvikelsen är ett exempel på spridningsmått för en sannolikhetsfördelning.

Exempel

Normalfördelning
Normalfördelningen med parametrarna μ och σ är en kontinuerlig fördelning vars täthetsfunktion ges av

I denna fördelning är E(X) = μ och variansen Var(X) är relaterad till σ via

Normalfördelningens roll i den centrala gränsvärdessatsen är till en del orsak till den relativt vanliga förekomsten av varians inom sannolikhetslära och statistik.

Sannolikhetsteori
Statistik
Tolkskolan och underrättelseassistentskolan

Tolkskolan och underrättelseassistentskolan, TSUS, var en del av den svenska försvarsmaktens underrättelse- och säkerhetscentrum. Sedan 2007 heter skolan Tolkskolan. TSUS utbildade underrättelseassistenter, vilka utbildas i underrättelsetjänst för att verka i staber i insatsorganisationen och förhörsledare/tolkar som läser ryska och arabiska. Från och med 2008 genomförs även utbildning i persiska. Sedan hösten 2008 utbildas inga värnpliktiga underrättelseassistenter.

Se även 
Tolkskolan

Svenska försvarsmaktens skolor
Tabellverket

Tabellverket kallades den tidigaste befolkningsstatistiken i Sverige som inrättades 1749. Initiativtagare var Vetenskapsakademiens sekreterare Pehr Elvius.

Genom inrättandet ålades alla sockenpräster att årligen, från 1752 vart 3:e år inlämna tabellsammandrag av befolkningsförhållanden som utdrag ur kyrkböckerna. För bearbetande av dessa uppgifter inrättades Kommissionen över tabellverket, senare kallad Tabellkommissionen.

Den ersattes senare av Statistiska beredningen och Statistiska tabellkommissionen, med uppgift att sammanställa befolkningsdata för hela riket. Den ersattes 1858 i Sverige av Statistiska centralbyrån och i Storfurstendömet Finland av Statistikcentralen.

Referenser

Vidare läsning

Demografi
Sveriges historia
Historisk statistik
Statistik
Statistikorgan
Armand Gasté

Armand Gasté, fransk litteraturhistoriker (1833-1902). 1884 professor i fransk litteratur vid universitetet i Caen.

Källor 

Franska litteraturvetare
Alumner från École normale supérieure
Riddare av Hederslegionen
Franska professorer
Födda 1833
Avlidna 1902
Män
Giovanni Giacomo Gastoldi

Giovanni Giacomo Gastoldi, född 1556, död 1622, var en italiensk barocktonsättare. Gastoldi var kyrkokapellmästare i Mantua och efterlämnade en stor mängd kyrkliga och världsliga kompositioner. Hans komposition "Balletti da cantare, sonare e ballare" från 1591 var speciellt omtyckt.

Källor

Italienska kompositörer
Födda 1556
Avlidna 1622
Män
Södermanlands runinskrifter 219

Runinskrift Sö 219 är en av tre ristningar på en bergvägg utmed gamla landsvägen, som går mellan Blista och Sjövik i Sorunda socken, Sotholms härad på Södertörn i Södermanland. Runhällen går under namnet Blistahällen,

Runhällen 
Blistahällen är skapad på en grå, slätslipad bergvägg som vetter mot norr och tätt intill passerar den forna vägen. Sö 219 är den östra av de tre ristningarna, de andra två är Sö 220 och Sö 221. Endast Sö 219 är korsmärkt. Ornamentiken som består av profilerade ormar i Urnesstil kan dateras till tidsperioden kring 1050 efter Kristi födelse. Alla tre ristningarna är skapade av runmästare Hägvid. En translittererad översättning av inskriften följer nedan.

Inskriften

Runsvenska: akuti let hkua merki thisa iftir furusta brothur sin hikuithr kiar-i stain

Nusvenska: Agute lät hugga dessa märken efter Froste, sin broder. Hägvid gjorde stenen.

Se även 

Alfabetisk lista över runinskrifter
Lista över Södermanlands runinskrifter
Sverige under vikingatiden
Sverige under äldre medeltiden

Källor 
 Vikingatida runstenar i Sorunda socken, sid. 24-25, Palle Budtz, Sorunda hembygdsförening, 1996,

Externa länkar

Södermanlands runinskrifter
Runinskrifter i Nynäshamns kommun
Södermanlands runinskrifter 220

Runinskrift Sö 220 är den mellersta av tre ristningar på en bergvägg som vetter mot norr och ligger utmed gamla vägen mellan Blista och Sjövik i Sorunda socken, Sotholms härad på Södertörn i Södermanland.

Runhällen 
Samtliga tre ristningar på runhällen är sannolikt skapade av runmästaren Hägvid. De två andra är Sö 219 och Sö 221. Deras gemensamma namn är Blistahällen. Ornamentiken går i Urnesstil och Sö 220 har en nästan exakt likadan runorm som Sö 219, men saknar däremot det kristna korset. En översättning av runinskriften följer nedan:

Inskriften 

Runsvenska: Kvikr ok ailaifr thair letu haggva märki iftir rothkair fath-r sin go(than)

Nusvenska: Kvick och Eleif de läto hugga märke efter Rodger, sin gode fader

Se även 
Alfabetisk lista över runinskrifter
Lista över Södermanlands runinskrifter
Sverige under vikingatiden
Sverige under äldre medeltiden

Källor 
 Vikingatida runstenar i Sorunda socken, sid. 24-25, Palle Budtz, 1996, Sorunda hembygdsförening,

Externa länkar

Södermanlands runinskrifter
Runinskrifter i Nynäshamns kommun
Södermanlands runinskrifter 221

Sö 221 är den västra av tre ristningar som är utförda på en bergvägg utmed gamla landsvägen mellan Blista och Sjövik i Sorunda socken, Sotholms härad på Södertörn i Södermanland. Alla tre ristningarna på är skapade av rumästaren Hägvid. De två andra är Sö 219 och Sö 220. Deras gemensamma namn är Blistahällen.

Inskriften

Källor 

 Vikingatida runstenar i Sorunda socken, sid. 24-25, Palle Budtz, 1996, Sorunda hembygdsförening,

Externa länkar

Södermanlands runinskrifter
Runinskrifter i Nynäshamns kommun
Norrländska Socialdemokraten

Norrländska Socialdemokraten (NSD), eller Norrländskan som den också kallas lokalt, är en svensk dagstidning som grundades år 1918 (första numret utgavs 4 januari 1919) som Sveriges socialdemokratiska arbetarepartis regionala partiorgan sedan den ursprungliga tidningen, Norrskensflamman, hade övergått till det nybildade Sverges socialdemokratiska vänsterparti vid partisplittringen 1917. Tidningen hade länge sitt huvudkontor i Boden, men flyttades, inte okontroversiellt, till Luleå 1976.

Tidningen har beteckningen socialdemokratisk, och är i dag den största morgontidningen i Norrbottens län och Sveriges största morgontidning med beteckningen socialdemokratisk.

Ägare

Tidigare 
Tidningen ägdes tidigare av den regionala arbetarrörelsen och den socialdemokratiska kollegan Piteå-Tidningen till 51 procent. Resterande 49 procent ägdes då av det norska börsbolaget Orkla. Orkla Media AS såldes hösten 2006 till den brittiska mediejätten Mecom Group, vars norska dotterkoncern nu heter Edda Media. Dock ingick inte Orklas enda svenska tidning, NSD, i den försäljningen.

Nuvarande 
2007 skedde en radikal förändring i och med att den borgerliga tidningskoncernen Norrköpings Tidningar (som redan ägde NSD:s lokalkonkurrent, moderata Norrbottens-Kuriren) blev huvudägare i NSD och nu har 51 procent av aktierna, medan Piteå-Tidningen har 25,3 procent och den lokala arbetarrörelsen, via ägarbolaget Valrossen AB, har 23,7 procent. (Norrköpings Tidningar ägde sedan tidigare också den socialdemokratiska morgontidningen Folkbladet i Norrköping och centerpartistiska/socialdemokratiska tidningen Gotlands Tidningar samt de moderata bladen Västerviks-Tidningen och Gotlands Allehanda.)

Samarbete inom Norrbottens Media-koncernen 
Konsekvensen av sammanslagningen med Norrbottens-Kuriren blev att ett nybildat företag, Norrbottens Media AB, äger och driver de båda länstidningarna, som dock är tänkta att vara journalistiskt självständiga. Däremot ska de samarbeta om annat: Norrbottens-Kurirens redaktion flyttades till NSD:s tidningshus i utkanten av centrala Luleå, deras tidigare fastighet vid domkyrkan och stadshuset avyttrades, och båda tidningarna trycks i NSD:s tryckeri (där också Piteå-Tidningen sedan tidigare trycks), ty samordning och samverkan förväntades sänka tidningarnas omkostnader och därmed förstärka deras konkurrenskraft gentemot andra medier, inte minst de nya digitala medierna och gratistidningarna.

Chefredaktörer 
Administrerande chefredaktör:
Oscar Wilhelm Lövgren, 1930-1947
Henning Karlsson, 1947-1951
Paul Björk, 1951-1956
Lars Fagerström, 1956-1975
Carl-Erik Pehrson, 1975-1984
Lars Lindberg, 1984-1989
Carl-Olof Rydén, 1990-1991
Lennart Håkansson, 1995-2009
Anders Ingvarsson, 2009-2012
Kalle Sandhammar, 2012-2016

Se även 
 Lista över socialdemokratiska tidningar i Sverige

Referenser

Externa länkar 
 Norrländska Socialdemokratens webbplats
 Allmänhetens pressombudsman, 10 fällda ärenden som rör Norrländska Socialdemokraten 2003-mars 2012

A-Pressen
Dagstidningar startade 1918
Norrbotten
Svenska dagstidningar
Svenskspråkiga dagstidningar
Kaparna

Kaparna är ett speedwaylag från Göteborg som drivits av Göteborgs Motorsportslubb (bildat 1923). Namnet "Kaparna" började användas  1950, och under årens lopp vann man bland annat fyra SM-guld. Sedan moderklubbens konkurs 2008 ligger (elit)verksamheten i malpåse.

Historik

Bakgrund 
Kaparna är/var representationslaget i speedway för Göteborgs Motorsportsklubb, vilken bildades 1923. 1950 introducerades namnet Kaparna för laget, och även klubben kom därefter att bli känd som Kaparna.

Framgångsrika Elitserieår 

Klubben tillhörde i många år Elitserien i speedway. Åren 1968 och 1970 vann man Elitserien i Speedway, bland annat med Ove Fundin (klubbförare 1958–1970) och Göte Nordin i laget. 

SM vanns även 1984 (bland annat med Jan Andersson i laget) och 2003. Lagkapten 2003 var Peter Karlsson, och man vann SM-finalen mot Smederna från Eskilstuna. Vid de framgångsrika åren i början av 2000-talet var Ryan Sullivan (Australien) och Joonas Kylmäkorpi två av de ledande profilerna. 

2005 kom man på sista plats och flyttades ner till Allsvenskan.

2007 och 2008
Efter en säsong i Allsvenskan återkom klubben till Elitserien 2007. 

Hemmaarena var tidigare Arendalsbanan, men klubben avsåg att flytta till en ny bana i Säve. På grund av att klubben dittills inte fått någon finansieringshjälp från kommunen hade någon ny bana inte påbörjats. En återgång till den gamla banan förhindrades av en tvist mellan klubben och byggföretaget NCC. Kaparna körde därför sina hemmamatcher 2007 borta, på banor i till exempel Nässjö, Gislaved och Linköping. 

Kaparna klarade sig kvar i Elitserien men flyttades på grund av bokföringsproblem ner till Allsvenskan i speedway 2008. Den 15 april 2008 meddelade dock klubben att man upphör med sin seniorverksamhet till dess att en ny permanent bana finns i Göteborg. Kaparnas klassiska namn förblev dock, då klubbens 80cc-förare bildat ett gemensamt lag med Örnarna i Mariestad.

27 oktober 2008 försattes Göteborgs Motorsport Klubb i konkurs.

Malpåse
Klubben finns dock fortfarande kvar, med verksamhet i mindre skala. Permanent bana – Säve Multisportarena sydöst om Göteborg City Airport – har projekterats sedan 2007 och kommer (möjligen) att färdigställas inom de närmaste åren. 2015 meddelade dock att den tilldelade ytan skulle användas för andra ändamål och att ny lokalisering för en ny speedwaybana var under utredning.

Ordförande
Ordförande var Tommy Rander 1998–2003 samt 2004–2007. På årsmötet 19 mars 2007 valdes Kjell Åshede till hans efterträdare.

Meriter

SM-guld
1968
1970
1984
2003

Referenser

Externa länkar
Kaparna Speedway

Speedwayklubbar i Sverige
Sportklubbar i Göteborg
Arne Imsen

Finn Arne Imsen, född 17 oktober 1930 i Oslo, död 13 mars 1999 i Bromma, var en norskfödd predikant, författare och opinionsbildare, grundare av och föreståndare Maranataförsamlingen i Stockholm fram till sin död.

Imsen var son till en norsk/tysk snickare och evangelist. När familjen flyttade till Sverige började Imsen i Pingströrelsens bibelskola i Stockholm, tog realexamen och arbetade senare på LM Ericsson där han var ordförande i Metallklubben en tid. I början av 1950-talet gifte han sig med Ulla Birgitta Sundberg, de fick sonen Per Arne 1952. Imsen var svärfar till Christina Imsen och morbror till Ruben Agnarsson.

År 1959 blev Imsen kallad till predikant i Örebro fria församling ur vilken den första Maranataförsamlingen uppstod, från början med Donald Bergagård och Erik Gunnar Eriksson som drivande krafter efter norsk förebild. Som mest hade Maranata cirka 10 000 svenska medlemmar och 30 församlingar, men var på tillbakagång sedan rörelsen 1968 splittrades i olika riktningar.

Imsen blev ofta medialt uppmärksammad och kritiserad. Har blev känd bland annat för att ha hjälpt till att gömma barn som sociala myndigheterna velat omhänderta. Imsen sade sig inte ha någon inkomst och vägrade därför deklarera.

Böcker och skrifter
 Har Lewi Pethrus rätt? Maranataväckelsens ställning till pingströrelsen och andra samfund. Bearb. föredrag, Örebro 1962, Midnattsropet.
 I världen men icke av världen,  Stockholm 1964, Midnattsropet, 2 uppl. Bromma 2002. BMC-förlag.
 Tid att vakna. Om väckelse och väckelseproblem, Stockholm 1965 Midnattsropet, 2 uppl. Bromma 2002. BMC-förlag.
 Från död till liv Predikningar, Stockholm 1970, MR:s bokförlag.
 Fruktad frihet. Tillbakablickar, klipp och kommentarer, Stockholm 1970, MR:s bokförlag.
 Kärleksfull aga eller kränkande misshandel, Bromma 1988, Väckelsekristen front.
 Fortsätt kampen! Undervisning av Finn Arne Imsen från bibelskolan 1998, Bromma 2002. BMC-förlag.
 Bannlyst Frihet - fallstudie över missbrukad mediamakt, Bromma 2002. BMC-förlag.
 Vedergäll Babylon, Bromma 1999, BMC-förlag.
 Låt dig inte skrämmas av homosexmaffian!, Bromma 1999, BMC-förlag.
 Guds rike, Bromma 2000, BMC-förlag.
 Elden får inte slockna. En samling predikningar, Bromma 2003, BMC-förlag.
 Rättfärdighet från Gud! Bibelstudier över Romarbrevet, Bromma 2007, BMC-förlag.

Källor

Externa länkar
Pastorer och predikanter i blåsväder Svt 19 januari 2005 Läst 17 mars 2016.
Arne Imsen/ Libris
Arne Imsen/ Geni

Personligheter i svensk frikyrkorörelse
Kristna ledare
Födda 1930
Avlidna 1999
Brommabor
Män
Colombias flagga

Colombias flagga är horisontellt tredelad med ett större gult fält överst, ett blått band i mitten och ett rött band längst ner. Proportionerna är 2:3.

Historik 
Den antogs den 26 november 1861, även om den i stort sett överensstämmer med Storcolombias flagga från 1819. Färgerna och utformningen kommer från den flagga som frihetskämpen Francisco de Miranda använde (se även Ecuadors och Venezuelas flaggor). En officiell förklaring till färgernas symbolik saknas, men en vanlig tolkning är att gult står för Colombias rikedomar, blått för Atlanten och rött för det blod som spilldes i samband med landets självständighet. I de Mirandas flagga står den blåa färgen för Atlanten, som skiljer Spanien (gult) från Amerika (rött). Under en tid efter Storcolombias fall 1830 användes en flagga med vertikala band, men 1861 återgick man till den ursprungliga versionen.

Färger

Övriga flaggor

Departementens flaggor 
Var och en av Colombias 32 departement och huvudstadsdistriktet har egna flaggor.

Källor

Se även 
 Colombia

Noter 

Nationsflaggor i Sydamerika
Colombias nationalsymboler
Costa Ricas flagga

Costa Ricas flagga antogs 27 november 1906. Utformningen med fem horisontella band har däremot använts sedan 29 september 1848, då Costa Rica ändrade den tidigare flaggan (den som användes av Centralamerikanska federationen) genom att införa ett rött band samt i statsflaggan statsvapnet, som då låg i flaggans mitt. Vid omarbetningen 1906 flyttades vapnet i statsflaggan mot flaggans inre kant ("vänster"). De blå banden symboliserar Karibiska havet och de vita Stilla havet. Det röda bandet i mitten är hämtade från den franska trikoloren. Den 21 oktober 1964 omarbetades statsflaggan då antalet stjärnor i emblemet ändras från sex till sju. Proportionerna är 3:5.

Färger

Provinsernas flaggor 
Var och en av Costa Ricas sju provinser har en egen flagga.

Källor

Se även 
 Costa Rica

Nationsflaggor i Nordamerika
Costa Ricas nationalsymboler
Ecuadors flagga

Ecuadors flagga antogs den 26 september 1860 och har proportionerna 2:3. Till höger visas den flagga som används som stats- och nationsflagga. Den flagga som används av enskilda medborgare saknar statsvapnet, och ser därmed exakt likadan ut som 
Colombias flagga flaggor, bortsett från proportionerna.

Den gula färgen står för solen och naturrikedomarna, den blå för havet och himlen, medan den röda påminner om blodet som utgjutits i frihetskampen.

Ecuador antog 1860 det gamla Storcolombias flagga som nationsflagga. Även Venezuela och Colombia använder nationsflaggor med samma ursprung som Ecuadors. Den moderna ecuadorianska varianten med statsvapnet i mitten skapades 1900. Flaggan bygger på den flagga som Francisco de Miranda använde vid det misslyckade försöket att skapa en fri sydamerikansk statsbildning 1806.

Provinsernas flaggor 
Var och en av Ecuadors 24 provinser har en egen flagga.

Källor

Se även 
 Ecuador
 Colombias flagga
 Venezuelas flagga

Nationsflaggor i Sydamerika
Ecuadors nationalsymboler
Egyptens flagga

Egyptens flagga med nuvarande utseende antogs den 4 oktober 1984. Flaggan har tre horisontella band i rött, vitt och svart. Mitt på flaggan finns Saladins örn som också är Egyptens statsvapen. Proportionerna är 2:3.

Historik 
När Egypten var en del av osmanska imperiet användes en traditionell osmansk röd flagga med halvmåne och stjärna i vitt. Det moderna egyptiska kungarikets flagga var grön med tre stjärnor och en halvmåne i vitt. De tre stjärnorna symboliserade Egypten, Nubien och Sudan. Samma flagga användes i Anglo-egyptiska Sudan, som var en gemensam koloni mellan Egypten och Storbritannien.

Guvernementens flaggor 
Vart och ett av Egyptens 27 guvernement har en egen flagga.

Källor

Se även 
 Egypten
 Egyptens statsvapen

Nationsflaggor i Afrika
Egyptens nationalsymboler
Ekvatorialguineas flagga

Ekvatorialguineas flagga  är horisontellt tredelad med band i grönt, vitt och rött. Vid den inre kanten finns en blå triangel. Mitt på flaggan finns landets statsvapen. Överst i statsvapnet finns sex gula stjärnor som representerar fastlandet och de fem öar som utgör landet. Trädet är ett silkesbomullsträd och under det finns en bandslinga med det nationella mottot Unidad, paz, justitia ("Enighet, fred, rättvisa"). Den blå triangeln symboliserar havet, rött står för oberoende, vitt står för fred och grönt symboliserar jordbruket. Flaggan antogs första gången den 12 oktober 1968. Under Francisco Nguemas diktatur 1972–1979 ersattes statsvapnet med ett nytt vapen, och detta återspeglades även i flaggan. Den ursprungliga flaggan återinfördes den 21 augusti 1979. Proportionerna är 2:3.

Provinsernas flaggor 
Var och en av Ekvatorialguineas sju provinser har en egen flagga.

Källor

Se även 

 Ekvatorialguinea
 Ekvatorialguineas statsvapen

Nationsflaggor i Afrika
Ekvatorialguineas nationalsymboler
Lettlands flagga

Lettlands flagga är röd med ett vitt horisontellt band i mitten av flaggan. Den antogs den 27 februari 1990, men samma flagga användes av det oberoende Lettland från 1918 tills landet införlivades med Sovjetunionen 1940. Proportionerna är 1:2.

Symbolik 
Enligt en folklig legend ska flaggans utformning ha tillkommit när en dödligt sårad lettisk hövding virades in i ett vitt lakan (jfr legenden om hur den österrikiska flaggan kom till). Området han låg på förblev vitt men det omkringliggande lakanet färgades rött av hans blod. Vid nästa slag användes lakanet som fana. Enligt legenden var de lettiska krigarna nu framgångsrika och lyckades driva fienden på flykten. Sedan dess använde de lettiska stammarna de röd-vit-röda färgerna.

Färger

Historia 
Den röd-vit-röda flaggan omnämns tidigast i Ditleb von Alnpekes 1300-talsskrift Livländische Reimchronik. Ditleb von Alnpeke berättar om ett slag 1279 mellan letter och ester, då stammar från Cēsis i norra Lettland gick i strid med en röd flagga med vitt band. Berättelsen blev populär bland nationalistiska grupper under 1800-talet och flaggan användes bland annat av studenterna vid Tartus universitet 1870 som en symbol för det lettiska folket.

Baserat på legenden och den historiska beskrivningen skapade konstnären Ansis Cīrulis flaggan i maj 1917. Flaggan och statsvapnet fastslogs officiellt den 15 juni 1921. När Lettland var en sovjetisk delrepublik användes en flagga som anknöt till övriga sovjetrepublikers flaggor, samtidigt som den tidigare lettiska flaggan förbjöds. Flaggan återinfördes vid självständigheten 1990.

Maritima flaggor

Befälstecken 
Förutom nations- och örlogsflagga har Lettland särskilda flaggor för bland andra presidenten, premiärministern och försvarsministern.

Flaggor under sovjettiden

Referenser

Källor

Noter

Se även 

 Lettland
 Lettlands statsvapen

Nationsflaggor i Europa
Lettlands nationalsymboler
Litauens flagga

Litauens flagga antogs den 20 mars 1989, men användes även i den oberoende litauiska statsbildningen 1918–1940. När flaggan skapades 1918 möttes den av kritik, eftersom färgerna gult och grönt saknades i tidigare litauisk heraldik, där de traditionella färgerna hade varit rött och vitt. Den gula färgen symboliserar landets jordbruksfält, grönt står för skogarna och rött för det blod som offrats för nationens frihet.

Den 27 september 1940, efter den sovjetiska ockupationen, infördes en röd flagga med texten Lietuvos TSR ("Litauens Socialistiska Sovjetrepublik") över hammaren och skäran. Den 15 juli 1953 införde Litauens Högsta sovjet en ny flagga i rött, vitt och grönt i proportionerna 1:2 som användes fram till 1988. Under den sovjetiska ockupationen var den gamla litauiska flaggan förbjuden.

Den 7 oktober 1988 kl. 10.00 hissades den gul-röd-gröna trikoloren åter över Vilnius. Litauens Högsta sovjet ändrade senare flagglagen och gjorde trikoloren till officiell flagga den 20 mars 1989 men proportionerna från sovjetrepublikens flagga behölls. Efter Litauens självständighetsförklaring den 11 mars 1990 blev flaggan nationsflagga.

Åren 1918–1940 hade flaggan proportion 2:3. Mellan 1989 och 2004 hade flaggan proportionerna 1:2. Från den 1 september 2004 har flaggan proportiorna 3:5.

Flaggor

Maritima flaggor

Flaggor från sovjettiden

Källor 
 

Nationsflaggor i Europa
Litauens nationalsymboler