kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Clemens VIII

Clemens VIII (latin den milde), född Ippolito Aldobrandini 24 februari 1536 i Fano, död 3 mars 1605 i Rom, var påve från den 30 januari 1592.

Biografi 
Ippolito Aldobrandini tillhörde en florentinsk adelsläkt, och föddes som son till kanslern Silvestro Aldobrandini och Lisa Donati. Han började studera juridik, enligt sin faders önskan, som själv var en framstående jurist. Det var i den egenskapen Ippolito Aldobrandini hamnade i kyrkans tjänst, först i konsistoriet, sedan i Sacra Romana Rota. Han utsågs 1585 till kardinalpräst med San Pancrazio som titelkyrka. Under tiden som kardinal skickades han som legat till Polen, och när han så lyckades frige den fängslade ärkehertigen Maximilian hade han vunnit vänskapen från huset Habsburg. Philip Neri var hans biktfader i 30 år, tills han blev påve.

År 1592 valdes han till Innocentius IX:s efterträdare på påvestolen; detta skedde mot det spanska inflytandet. Som påve arbetade han på att återvinna kurians självständighet gentemot den spanska politiken och närmade sig därför Frankrike. Clemens indrog 1598 hertigdömet Ferrara som ledigt län. 1592 lät han utge en upplaga av Vulgata, sedermera även av mässboken, Pontificale och Cæremoniale.

Han grundade Collegio Clementino i Rom för utbildning av de högre samhällsklasserna, och Collegio Scozzese för att utbilda skotska missionärer. Han engagerade sig ofta personligen i vad som låg på hans bord, så till exempel i kontroversen mellan jesuiter och dominikaner, och i skilsmässan mellan Henrik IV av Frankrike och Margareta av Valois. Bland hans bullor finns ett förbud mot att duellera. Den 25 juli 1593 förkastade han kalvinismen. Under hans pontifikat avrättades Beatrice Cenci, och Giordano Bruno brändes på bål på Campo de' Fiori. Jubelåret 1600 besökte tre miljoner pilgrimer Rom.

Clemens är begravd i basilikan Santa Maria Maggiore.

Referenser

Noter

Webbkällor
 Catholic Encyclopedia, Volume IV (1908)

Externa länkar

Påvar
Heliga stolens diplomater
Alumner från Bolognas universitet
Alumner från Paduas universitet 
Födda 1536
Avlidna 1605
Män
Personer i Kyrkostaten under 1500-talet
Personer i Kyrkostaten under 1600-talet
Personer från Fano
Evaristus

Evaristus eller Aristus, född i Betlehem, död cirka 107, troligen i Rom, var påve från cirka 99 till cirka 107. Han vördas som helgon inom Romersk-katolska kyrkan, med minnesdag den 26 oktober.

Biografi 
Liber Pontificalis uppger både att Evaristus var grek och att han var född i Betlehem som son till en jude. Där finns också uppgiften att han när han hade blivit påve, delade upp Rom i tituli och sju församlingar med en präst i varje som ledare, vilka kom att utgöra grunden för kardinalskollegiet. Han uppges i Catalogus Liberianus ha varit den fjärde i succession efter Petrus och hans pontifikat sägs i samma källa ha varat i åtta år.

Enligt en traditionell uppfattning, som också återges i Liber Pontificalis, led Evaristus martyrdöden, vilket är svårt att säkerställa historiskt. Mer historiskt säker är uppgiften, som också finns i Liber Pontificalis, att han är begravd nära Petrus grav på vatikanska kullen.

Pseudo-Isidorus tillskriver honom två dekret, men dessa är förfalskningar.

Referenser 
 Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume V (1909)

Externa länkar 

Män
Påvar
Helgon
Födda 000-talet
Avlidna 100-talet (decennium)
Gravsatta i Peterskyrkan
Sixtus I

Sixtus I (eller Xystus), född år 42 i Rom, död omkring 125 i Rom, var enligt traditionen påve från cirka 115 till sin död cirka 125. Han vördas som helgon i Katolska kyrkan, med minnesdag 6 april.

Biografi 
Sixtus var romare, och son till en man vid namn Pastor. Det förekommer flera sinsemellan oförenliga uppgifter om dateringen av hans pontifikat. Enligt Eusebios, som i sin Chronicon använder nu förkomna kataloger över påvar, förlägger det till 114–124, men i sin Historia ecclesiastica till 114–128. I Catalogus Liberianus finns istället uppgiften 117–126. Pontifikatet varade i vilket fall i ungefär tio år.

Sixtus antog enligt Liber Pontificalis tre viktiga författningar:
 Endast präster fick röra heliga kärl
 biskopar som uppsökt Heliga stolen skulle inte bli mottagna i sitt biskopsdöme om de inte hade med sig ett påvligt kreditivbrev, och
 präster skulle recitera Sanctus (den liturgiska acklamationen) tillsammans med folket under mässan.

Han är upptagen i flera martyrologier, och enligt traditionen halshöggs han. Den Sixtus som firas i den kanoniska mässan, är dock inte denne, utan hans efterträdare Sixtus II.

Han begravdes i Vatikanbasilikan, bredvid Petrus. Det finns uppgifter om att hans reliker fördes till Alatri år 1132, medan andra gör gällande att han ännu finns i basilikan i Rom. En del av hans reliker kan ha förts till Sankt Mikaelsklostret i Lorraine.

Källor 
 Pope St. Sixtus I i Catholic Encyclopedia (1913)

Externa länkar 

Påvar
Italienska helgon
Italienska martyrer
Födda 42
Avlidna 125
Män
Påvar från Rom
Gravsatta i Peterskyrkan
Telesphorus

Telesphorus, av grekisk börd född i Terranova da Sibari i dagens Italien, död omkring 136, var påve från omkring 125 till sin död. Helgon i romersk-katolska kyrkan, med festdag den 2 januari, och i grekisk-ortodoxa kyrkan, med festdag den 22 februari.

Biografi 
Telesphorus var den sjunde biskopen av Rom i succession efter Apostlarna, och han led enligt vittnesbörd från Irenaeus, sedermera martyrdöden. Eusebios daterar hans pontifikat till det tolfte av Hadrianus regeringsår (128–129), och hans död till Antoninus Pius första regeringsår (138–139). Om dateringen har dock mycket skrivits, även under nutiden.

I ett fragment av Irenaeus brev till påve Viktor I angående firandet av påsken, nämns Telesphorus såsom en av de biskopar av Rom som alltid firat påsk på söndagen, utan att därmed vägra kyrkogemenskap med de församlingar som inte följde denna tradition. Varken denna uppgift eller andra om liturgiska spörsmål som finns att läsa i Liber Pontificalis, bland annat att han skulle ha infört midnattsmässan vid jul, är historiskt säkerställda.

I den romerska kyrkan angavs tidigare den 5 januari som hans festdag; detta berodde enligt Calendarium Romanum (1969) på en sammanblandning mellan honom och ett afrikanskt helgon, och där firas han nu den 2 januari.

Karmelitorden vördar Telesphorus som sitt skyddshelgon, eftersom han ibland avbildas som eremit på Karmelberget. Staden Saint-Télesphore i Kanada är uppkallad efter honom.

Referenser 
 Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia, volym XIV (1912)

Noter

Externa länkar 

Män
Avlidna 136
Påvar
Grekiska helgon
Födda okänt år
Sixtus II

Sixtus II, Xystus, född okänt år, död 6 augusti 258 i Rom, var påve från den 31 augusti 257 till sin död den 6 augusti 258. Sixtus II vördas som helgon inom Romersk-katolska kyrkan, med minnesdag den 7 augusti, tillsammans med sex av sina diakoner: Januarius, Vincentius, Magnus, Stephanus, Felicissimus och Agapitus.

Biografi 
Liber Pontificalis anger att Sixtus var grek, men detta kan bero på en sammanblandning mellan honom och en pythagorasiansk filosof med samma namn; tidigare antog man felaktigt att det var samma person som skrivit Sentences. Vidare påstås, troligen oriktigt, att påven Sixtus författat en avhandling, Ad Novatianum.

Under företrädaren Stefan I:s pontifikat utbröt en häftig strid mellan kyrkan i Rom och kyrkorna i Afrika och Asien om kättardopet. Under Sixtus pontifikat återknöts förbindelsen mellan öster- och västerlandets kyrkor, men i Rom fortsatte de vägra att återdöpa kättare.

Sixtus II led martyrdöden genom halshuggning under kejsar Valerianus förföljelse år 258; Valerianus hade i två edikt förbjudit kristendomen. I det senare av edikten, utfärdat i början av augusti 258, beordrade kejsaren att alla biskopar, präster och diakoner skulle summariskt avrättas (”episcopi et presbyteri et diacones incontinenti animadvertantur”). Uppgifterna om detta kommer huvudsakligen från ett brev från Cyprianus till Successus, biskop av Abbir Germaniciana. Det är osäkert om han dessförinnan ställdes inför rätta, men innan han tillfångatogs samlade han sin församling på en kyrkogård, där han satte sig på en stol för att tala till dem när soldaterna anlände. Sixtus var en av de första att falla offer vid denna förföljelse. Samtidigt avrättades fyra diakoner, och ytterligare två diakoner led martyrdöden samma dag.

Påve Damasus I har skrivit epitafen vid graven i Calixtus katakomber. Till graven förde församlingen den blodiga stol, på vilken han hade suttit på kyrkogården. Vid platsen där han avrättats, vid Praetextatus katakomber, restes ett oratorium, Oratorium Xysti, dit pilgrimer vallfärdade ännu på 600- och 700-talet.

Sixtus II:s reliker vördas i kyrkan San Sisto Vecchio i Rom.

Se även
Santi Domenico e Sisto

Referenser

Webbkällor

Tryckta källor

Externa länkar

Män
Avlidna 258
Påvar
Grekiska helgon
Italienska helgon
Katolska martyrer
Födda okänt år
Italienska martyrer
Personer i Romerska riket under 200-talet
Ingusjien

Ingusjien (på ryska Республика Ингушетия, Respublika Ingusjetija; på ingusjiska ГIалгIай Мохк, Ghalghaj Mochk) är en delrepublik i Ryssland. Den ligger i norra Kaukasus och gränsar till de ryska delrepublikerna Tjetjenien i öster, Nordossetien i väster och Kabardinien-Balkarien i nord-väster samt till Georgien i söder. Befolkningen uppgår till över 500 000 invånare.

Republikens huvudstad är sedan december 2002 Magas; dessförinnan var huvudstaden Nazran. Andra stora städer är Malgobek och Karabulak. Republikens president var Murat Zjazikov sedan 2002, men har efterträtts av Junus-Bek Jevkurov efter att Medvedev godkänt Zjazikovs avgång (möjligen avskedat) den 30 oktober 2008. Majoriteten av befolkningen är ingusjier. Under det andra tjetjenska kriget har Ingusjien tagit emot hundratusentals tjetjenska flyktingar.

Geografi 
Karta över Ingusjien inklusive ockuperade territorier.

Källor

Externa länkar

Se även 
 Ingusjiens flagga
Anacletus II

Anacletus II, egentligen Pietro Pierleoni, död 25 januari 1138, var motpåve från den 14 februari 1130 till den 25 januari 1138, var först munk, sedan kardinal och vid flera tillfällen påvlig legat i Frankrike och England. 

Efter Honorius II:s död 1130 utsågs han i kyrkan San Marco av det italienska partiet till påve, fast han som sådan egentligen aldrig blev erkänd utanför Rom. Han lyckades dock att gentemot den legitime påven, Innocentius II, bibehålla sin påvliga värdighet till sin död 1138.

Kardinalskap
 Kardinaldiakon av Santi Cosma e Damiano: 1106–1120
 Kardinalpräst av Santa Maria in Trastevere: 1120–1130

Referenser 

Avlidna 1138
Motpåvar
Män
Födda 1000-talet
Kardinalpräster av Santa Maria in Trastevere
Sten Andersson (sverigedemokrat)

Sten Christer Andersson, född 28 februari 1943 i Västra Skrävlinge församling i Malmöhus län, död 16 augusti 2010 i Fosie församling i Skåne län, var en svensk politiker (först moderat, sedan sverigedemokrat), som var riksdagsledamot 1983–2002 för Moderaterna till 2001 och därefter politisk vilde i riksdagen.

Sten Andersson gjorde sig känd som uttalat kritisk till den i Sverige förda invandringspolitiken, bland annat i samband med Sjöbo kommuns folkomröstning 1988. Efter kritik från bland annat Moderata ungdomsförbundet blev han inte nominerad av Moderaterna i Malmö till en valbar plats på riksdagsvalsedeln inför 2002 års val. Detta föranledde honom att utträda ur partiet och under sitt sista år i Sveriges riksdag 2001/2002 sitta kvar utan partitillhörighet. I februari 2002 anslöt han sig till Sverigedemokraterna och kandiderade för partiet till riksdagen i september samma år.

Till yrket var Andersson varvsarbetare och hade en bakgrund som fackligt aktiv och socialdemokrat, innan han värvades till Moderaterna.

Sten Andersson var sedan valet 2002 ledamot i Malmö kommunfullmäktige för Sverigedemokraterna. Sedan 2006 var han även oppositionskommunalråd i staden. I Europaparlamentsvalet 2009 kandiderade Sten Andersson för Sverigedemokraterna på nionde plats. Inför riksdagsvalet 2010 stod Sten Andersson på plats nummer 9 på Sverigedemokraternas riksdagslista men avled före valet i september. Han är gravsatt i minneslunden på Fosie kyrkogård.

Referenser

Externa länkar 

 Intervju med Sten Andersson (SD) i Sydsvenska Dagbladet söndagen den 1 november 2009

Ledamöter av Sveriges riksdag för Moderaterna
Kommunalråd i Malmö
Sverigedemokrater
Tidigare svenska moderater
Tidigare svenska socialdemokrater
Politiker från Malmö
Födda 1943
Avlidna 2010
Män
Nils Herman Quiding

Nils Herman Quiding, född 30 augusti 1808 i Malmö, död där 26 december 1886, var en svensk jurist, journalist, författare och politisk tänkare.

Biografi
Quiding var 1838–1842 redaktör för Malmö Tidning, 1847–1879 rådman i Malmö och representant för borgarståndet i Malmö vid riksdagen 1862–63.

Under pseudonymen Nils Nilsson, arbetskarl utgav han sitt mest kända verk Slutliqvid med Sveriges lag i 4 band. Han brukar beskrivas som utopisk socialist, driven av reformiver och rättskänsla. Hans idéer är högst personliga och stilen är något tungfotad. August Strindberg var en av hans beundrare. Quiding var samtida med Första internationalen, men stod ganska främmande för dess verksamhet. Parallellt med Marx' begrepp arbetarklass-borgarklass använde Quiding (och efter honom Strindberg) uttrycken överklass-underklass.

Han var son till prosten Nils Quiding Jönsson och dennes maka Sara Maria Quiding, gift med Anna Catarina Åkerblom och far till friherrinnan Annie Åkerhielm af Margrethelund,, som i sin tur var gift med Dan Åkerhielm af Margrethelund.

Quiding har fått ett kvarter i Malmö uppkallat efter sig, just norr om Värnhemstorget.

Quiding är begravd på Gamla kyrkogården i Malmö (kvarter 2, gravplats 2).

Sjölunda
Quiding anlade på 1850-talet en sommarvilla (riven 1926) mellan den dåvarande kusten och södra stambanan och kallade denna "Sjölunda". Här anlades 1922 en järnvägshållplats "Sjölunda".. Villan låg vid norra delen av "Sjölundaviadukten" (ursprungligen byggd 1931). Nordost om Sjölundaviadukten ligger "Sjölundadammarna" vilka tidigare var en fin fågellokal (med bland annat häckande svarthalsad dopping), vilken dock minskade betydligt i värde då dammarna till stor del fylldes igen på 1970-talet för utvidgande av järnvägsområdet. Malmös största avloppsreningsverk, VA SYDs Sjölunda avloppsreningsverk, har också fått sitt namn efter Quidings sommarvilla (som dock låg cirka två km söder om detta reningsverk), liksom kvarteret Sjölunda på vilket detta reningsverk jämte Sysavs avfallskraftvämeverk ligger.

Bibliografi

Referenser

Noter

Tryckta källor

Vidare läsning

Svenskspråkiga författare
Borgarståndets riksdagsledamöter
Utopiska socialister
Personer i Malmös historia
Författare från Malmö
Politiker från Malmö
Författare publicerade under pseudonym
Gravsatta på Malmö Gamla kyrkogård
Födda 1808
Avlidna 1886
Män
Dräll

Dräll är en vävteknik, som ger ett karakteristiskt rutmönster utan något särskilt mönsterinslag, i stället är det varpen och inslaget som bildar de olika fälten. Dräll vävs med atlas- eller kypertbinding. Som allmogeväv vävs dräll vanligen i fyrskaft, men ibland infogas extra skaft och ända upp till sexton skaft har kunnat vävas på vanliga handvävstolar.

Etymologi 
Namnet är kommer från latinets tri = tre och licium, tråd. Via tyskan där vävtekniken kallas drell, drill och drillich har ordet kommit till Sverige.

Historik 
Dräll omtalas i den kungliga fataburen under 1500-talet och vävdes då av yrkesvävare. Efterhand började dock drällen upptas av allmogen. I Östergötland finns en rik tradition av vadderade täcken vävda i dräll med varp i bomull eller lin och inslag i ull, vanligen i starka färger. Även i västra Skåne har vadderade täcken med inslag i ull vävts i dräll. Särskilt i Skåne har dukar i linne och halvlinne vävt i dräll med åtta till tio skaft. Många av drällmönstren har fantasifulla namn som Rosenborgs slott, Fransyska rosen, Natt och Dag och Lilla Wandringsman men även namn som Klöver i zig-zag, Kattfot och Avig och rät kattfot. 

Mönsterböcker över drällvävar finns redan från 1700-talet. Det trycktes även drällmönster som Hedda Ulrica Öhmans Uträkning i Linne Wäfnader (1809), A M Barcks Mönsterbok till Wäfnad på flera sätt (1810), och H. M. Nordergrens Wäfmönster af åtskillige sorter (1783) samt J. Ekenmark med systrars Afhandling om drällers och dubbla golfmattors tillverkning med begagnade af harnesk-utrustning (1828).

Vävteknisk utveckling 
Det förenklade vävtekniken på handvävstolarna med fyra skaft gjordes att många mönster gjordes om när drällen introducerades här. Det ledde till vävtekniker där mönstret ligger i ett löst mönsterinlag som går över och under bottenväven i tuskaft. Denna teknik finns i flera varianter som hålkrus, daldräll, västerbottendräll, fattigmansdräll, sjusprångsdräll och plattväv.

Dräll i duk 
Dräll är vanligt i stora dukar, vilket i sig är lite förvånande med tanke på att det som regel handlar om väldigt omfattande uppsättningar att göra eftersom både varp och inslag är många per centimeter.

Se även 
 Damast

Källor 

Vävsätt
Slaget vid Nilen

Slaget vid Nilen, även känt som slaget vid Abukirbukten (, egyptisk arabiska: معركة أبي قير البحرية), var ett sjöslag utanför Abukir i Egypten, då en fransk flottstyrka anfölls och tillintetgjordes av en brittisk eskader under amiral Horatio Nelson.

Slaget utspelade sig under kvällen 1 augusti och under morgonen 2 augusti 1798. De franska fartygen, 13 linjeskepp och 4 fregatter, låg för ankar i Abukirbukten. De brittiska eskadern delade upp sig så att hälften av fartygen gick mellan stranden och de franska fartygen medan den andra halvan attackerade från havssidan varvid fienden utsattes för eldgivning från två håll samtidigt. Den franske amiralen François-Paul Brueys D'Aigalliers avled i striden då han blev träffad av en kanonkula på flaggskeppet L’Orient. Nelsons seger blev fullständig. Av de franska fartygen undkom endast 2 linjeskepp och 2 fregatter.
 
Sjöslaget medförde att Napoleon Bonapartes franska expedition i Egypten fick sina förbindelser med hemlandet avskurna. Det tillförsäkrade dessutom britterna herraväldet i Medelhavet.

Referenser

Externa länkar

Slag under franska revolutionskrigen
Franska sjöslag
Brittiska sjöslag
Sjöslag
Slaget vid Nilen
1798 i Egypten
Leif Zetterling

Leif Olle Zetterling, född 21 juli 1940 i Örgryte församling i Göteborg,, död 12 juli 2023 i Oscars distrikt i Stockholm, var en svensk målare, tecknare, grafiker och satirtecknare.

Biografi
Leif Zetterling, som var son till disponent Olof Zetterling och Dagny Ericsson, avlade studentexamen 1960. Han tog examen vid Den Grafiske Højskole i Köpenhamn 1965 och verkade som grafisk formgivare hos Norstedts förlag från 1965.

Leif Zetterling gjorde omkring 4 000 bokomslag, bland annat till Jan Myrdal. Denne gjorde honom intresserad av samhällsfrågor, vilket fick honom att bli politisk tecknare. Han medverkade i ett flertal svenska medier. Zetterling är representerad vid bland annat Nationalmuseum.

Zetterling gifte sig 1968, men skilde sig och gifte 1978 om sig med skådespelaren Lena Söderblom.

Bibliografi i urval
Profiler – 39 porträtt i olja och tempera, med den porträtterades kommentar, Prolabbet, Stockholm 1995,  
Profiler 2004 – 42 porträtt i olja och tempera, med de porträtterades kommentarer, Leopard, Stockholm 2004,

Referenser

Webbkällor 
Leif Zetterling driver med makthavarna på dn.se 2007-06-28

Externa länkar
 Officiell webbplats
Intervju med Leif Zetterling av Erik Fichtelius på Sveriges Televisions Öppet arkiv 1995

Svenska målare under 1900-talet
Svenska målare under 2000-talet
Svenska skämttecknare
Svenska serieskapare
Svenska satirtecknare
Födda 1940
Män
Svenska tecknare under 1900-talet
Svenska tecknare under 2000-talet
Svenska grafiker under 1900-talet
Svenska grafiker under 2000-talet
Representerade vid Nationalmuseum
Avlidna 2023
Konstnärer från Göteborg
Dragster

En dragster är en specialbyggd bil avsedd för accelerationstävlingar, så kallad dragracing, över en kvarts mile, det vill säga cirka 402,33 meter.

Externa länkar

Klassisk dragster från mitten av 1960-talet

Bilar efter typ
Bilsport
Fredrika (namn)

Fredrika är den feminina formen av Fredrik. Det är ett forntyskt namn sammansatt av ord som betyder fred och härskare. Det äldsta belägget i Sverige är från år 1680.

Den 31 december 2014 fanns det totalt 6 675 kvinnor folkbokförda i Sverige med namnet Fredrika, varav 1 361 bar det som tilltalsnamn.

Andra varianter av namnet: Fredrica, Fredericha, Frederika, Frederica, Frederike, Fredrique etc.

Namnsdag: 19 september

Personer med namnet Fredrika
Fredrika av Baden, svensk drottninggemål 1797 till kung Gustav IV Adolf
Fredrika Amalia av Danmark, hertiginna av Holstein-Gottorp
Fredrika Louise av Hessen-Darmstadt, drottning av Preussen, hustru till Fredrik Vilhelm II av Preussen
Fredrika av Mecklenburg-Strelitz, prinsessa av Preussen, prinsessa av Solm-Braunfels, prinsessa av Storbritannien och hertiginna av Cumberland och drottning av Hannover
Fredrika Bremer, svensk författare och kvinnorättskämpe
Fredrika Eleonora von Düben, svensk grevinna och konstnär 
Fredrika Limnell, svensk filantrop och kvinnorättskämpe
Fredrica Löf, svensk skådespelare; Dramatens första kvinnliga stjärna
Fredrika Runeberg, finlandssvensk författare
Fredrika Stahl, svensk jazzsångerska
Fredrika Stenhammar, svensk operasångerska

Se även
 Fredrika (tätort)

Källor

Kvinnonamn
Mpre

Mpre är ett utdött språk som det till viss del finns spår av i byn Butie i centrala Ghana, mellan städerna Techiman och Tamale, nära floden Volta.  Språket har varit svårt att klassificera till följd av dess divergerande vokabulär. Det är endast känt genom en 70 ord lång ordlista i en artikel från 1931 av den brittiska kommissionären Allan Wolsey Cardinall. Roger Blench, en brittisk lingvist och antropolog som besökte området 2007, menar att det finns goda skäl att anta att Mpre är ett isolerat språk men att det kan vara ett Niger-Kongospråk.

Källor

Isolatspråk
Språk i Afrika
411 f.Kr.



Händelser

Efter plats

Grekland 
 9 juni – Demokratin i Aten störtas av de oligarkiska extremisterna Antifonte, Theramenes, Peisander och Frynichos i ett försök av oligarkerna att utöva mer kontroll över hur kriget med Sparta och dess allierade förs, genom att "De fyrahundras råd" bildas. Den atenska sicilienexpeditionens förkrossande nederlag och de därpå följande upproren bland stadens allierade har försvagat de atenska finanserna allvarligt; syftet med denna revolutionära rörelse är att revidera konstitutionen, så att Atens ekonomi skulle skötas bättre. Styret blir dock kortvarigt och "de fyrahundras råd" sitter endast kvar vid makten i fyra månader.
 När ett myteri utbryter bland de trupper, som befäster Pireus (Atens hamnstad), skickar rådet Theramenes för att kväsa det, men istället ställer han sig i spetsen för myteristerna. Efter att Frynichos, extremisternas ledare, har blivit mördad, avsätts rådet på ett möte av Atens församling, som återställer den gamla ordningen, men begränsar några av medborgarskapets privilegier till en grupp kallad "Femtusen". Församlingen återtar sin gamla form, vilket innebär att vara en kommitté av alla medborgare.
 Den atenska flottan under Thrasybulos återkallar Alkibiades från Sardis och han väljs till befälhavare för flottan, vilket bekräftas av atenarna, på Theramenes uppmaning. En spartansk flotta i Hellesponten vid Kynossema besegras därefter av den atenska flottan under Thrasybulos och Alkibiades befäl.
 Antifonte försvarar sig själv i ett tal, som Thukydides beskriver, som det bästa tal, som någonsin har hållits av en man, vars liv står på spel i en rättegång. Han lyckas dock inte övertala sina åklagare utan avrättas för förräderi.

Efter ämne

Litteratur 
 Euripides pjäs Ifigeneia i Tauris uppförs.
 Aristofanes pjäser Lysistrata och Thesmoforiafesten uppförs.

Födda 
 Timoleion, korinthisk politiker och general (död 337 f.Kr.)

Avlidna 
 Antifonte, atensk politiker och orator (född 480 f.Kr.)
 Frynichos, atensk general (mördad)

Källor 
 Motsvarande artikel på engelskspråkiga Wikipedia.