kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Rolf Jupither

Rolf Greger Jupither, född 1 november 1932 i Visby, död 23 juni 1984 i Stockholm, var en svensk operasångare (baryton).

Biografi
Jupither utbildades i solistklassen vid Musikaliska Akademien 1959–1960 där han studerade för professor Ragnar Hultén. Parallellt tog han sånglektioner för Käthe Berstein-Sundström. Året därpå antogs han till operaklassen vid samma skola i samma klass som Jonny Blanc och Bengt Rundgren bland andra. Han gjorde mindre roller på Kungliga Teatern parallellt med studierna, och vid operaskolans uppvisning 1962 gjorde han ett uppmärksammat framträdande som Scarpia i Tosca. Han fick därefter anställning vid Den norske opera i Oslo under ett år. Han debuterade där som Rigoletto. Året därpå blev han fast anställd på Kungliga Teatern.

Hans repertoar var omfattande. Bland rollerna kan nämnas Telramund i Lohengrin, Jochaanan i Salome och Fasolt i Rhenguldet. Han utmärkte sig särskilt som Scarpia i Puccinis Tosca. Jupither var i början av 1970-talet med i Nya Björlingkvartetten tillsammans med Rolf Björling, Gunnel Eklund och Laila Andersson.

Han gästspelade även på bland annat Drottningholmsteatern, Falconercentret och Det Kongelige Teater i Köpenhamn, Deutsche Oper i Berlin och Bolsjojteatern.

Han tilldelades Jussi Björlingstipendiet 1979. Rolf Jupither är begravd på Norra kyrkogården i Visby. Han är far till operasångaren Marcus Jupither.

Filmografi (urval)

Diskografi (Urval
Beethoven, Fidelio. Stockholm 1975-12-30. Nicolai Gedda, Berit Lindholm, Rolf Jupither.
Wagner, Lohengrin. Stockholm 1966. Nicolai Gedda, Aase Nordmo-Lovberg, Rolf Jupither, Ericsson. Dirigent Silvio Varviso. Utgiven på Ponto records.
Strauss, Richard, Die Frau ohne Schatten. Stockholm 1976-02-21. Birgit Nilsson, Margareta Hallin, Rolf Jupither, Matti Kastu.
Puccini, Tosca. Stockholm 1983-11-14. Laila Andersson, Rolf Björling, Rolf Jupither, Wahlgren, Dirigent Kjell Ingebretsen.
Strauss, Richard, Die Frau ohne Schatten. Stockholm 1978. Birgit Nilsson, Matti Kastu, Rolf Jupither, Siv Wennberg med flera.

Referenser

Externa länkar
Webbplats om Rolf Jupither  

Svenska operasångare under 1900-talet
Svenska barytonsångare
Musiker från Visby
Gravsatta på Norra kyrkogården i Visby
Födda 1932
Avlidna 1984
Män
Andakt

En andakt är en enkel form av gudstjänst som kristna uppmanas att, enskilt eller i grupp, fira dagligen. För mindre nattvardslösa gudstjänster på exempelvis äldreboenden används ofta denna benämning. 

Andakt innehåller bön, bibelläsning, lovsång och meditation. Ordet andakt har sitt ursprung i tyskans andenken det vill säga att tänka på något. Tanken inriktas primärt på Gud genom bön eller genom stillhet. Andakter kan också hållas i tidegärdens form och kallas då "tideböner".

För enskild andakt finns en särskild litterär genre av så kallade andaktsböcker. Några kända nutida författare av andaktslitteratur är Torgny Wirén, Magnus Malm, Wilfrid Stinissen och Martin Lönnebo. Historiskt har bland andra Magnus Friedrich Roos och Carl Olof Rosenius haft stor betydelse.

Referenser

Kristna liturgier och riter
Kyrklig handling
Canaima nationalpark

Canaima National Park (spanska Parque Nacional Canaima) är en 30 000 km² stor nationalpark i sydöstra Venezuela på gränsen till både Brasilien och Guyana. Parken ligger i delstaten Bolívar och grundades 13 juni 1962. Den är landets näst största nationalpark och blev klassad som ett världsarv 1994. I parken finns de berömda Tepuis (berg med bordsplana bergstoppar). De mest kända av dessa är Monte Roraima, vilken är den största och den lättaste Tepuin att bestiga och Auyantepui med Angelfallen.

Externa länkar
UNESCO World Heritage Centre - Canaima National Park
UNEP World Conservation Monitoring Centre - Canaima National Park

Nationalparker i Venezuela
Världsarv i Venezuela
Världsarv inskrivna 1994
Naturskyddsområden bildade 1962
Statistisk processkontroll

Statistisk processkontroll eller statistisk processtyrning, förkortat SPC efter engelskans statistical process control, är ett metodpaket inom kvalitetstekniken som används för att övervaka processer av olika slag. Metoderna syftar till att övervaka huruvida processen är i kontroll eller inte och vilken förmåga den har att producera enheter (kan vara såväl varor som tjänster) som ligger inom uppsatta toleranser.

I alla typer av processer förekommer variation. I en tillverkningsprocess kan det handla om till exempel spel i lager och styrningar, varierande temperatur och fuktighet eller dåligt kalibrerade mätinstrument. Denna variation är en källa till bristande kvalitet, och måste därför kartläggas, övervakas och om möjligt reduceras. I processtudien kan kartläggningen i sig tillföra variationer, vilket måste beaktas i upplägget och tolkningen av studien.

Variation kan vara av olika slag. Ofta nämns urskiljbar och slumpmässig variation och ingenjörer talar gärna i termer av signal och brus. Syftet med SPC är att
 identifiera orsaker till urskiljbar variation och eliminera dessa,
 övervaka processen när den är i statistisk jämvikt (ingen urskiljbar variation förekommer) så att inte nya urskiljbara orsaker introduceras utan processoperatörens vetskap, samt
 fortlöpande fånga information från processen så att nya orsaker till variation kan identifieras som urskiljbara och sedan elimineras.

För detta syfte finns inom SPC en uppsättning metoder och verktyg där två av de viktigaste är styrdiagrammet och kapabilitetsindex. Teorin för SPC är nära besläktad med reglertekniken.

Många gånger saknas ett statistiskt synsätt på processer. Detta gör att slumpmässig variation ofta övertolkas och personen tror då att den är urskiljbar och försöker på olika sätt kompensera för den. Detta leder istället till ökad variation och ytterligare kvalitetsbrister. Denna typ av överstyrning av processer har getts en underhållande framställning inte minst av amerikanen Edwards Deming, se referenslistan.

Referenser 
 D.C. Montgomery (1997), Introduction to Statistical Quality Control. John Wiley & Sons.
 W.E. Deming (1994), The New Economics. MIT Press.
 "Understanding Statistical Process Control" , Wheeler, Chambers, SPC-Press, Inc.
 "Economic Control of Quality of Manufactured Product" Shewhart, , Quality Press
 "Statistical Method from the Viewpoint of Quality Control", Shewhart, , Dover Publications Inc.
 "Out of the Crisis" , Deming, MIT-Press

Kvalitetsteknik
Statistik
Alla Nazimova

"Nazimova" omdirigerar hit. Se även Nunatak Nazimova.

Alla Nazimova, även känd som enbart Nazimova, född 3 juni (22 maj enl. g.s.) 1879 i Jalta på Krim, Kejsardömet Ryssland, död 13 juli 1945 i Los Angeles, Kalifornien, var en rysk-amerikansk skådespelare.

Hon studerade musik vid konservatoriet i Sankt Petersburg och i Odessa, och var en skicklig violinist då hon började studera till skådespelare i Moskva. 1905 emigrerade hon till USA, där hon snabbt vann berömmelse som en erkänd tolkare av Henrik Ibsen på Broadwayscenerna. Filmdebut 1916. Hon var en stor stjärna i Hollywood under stumfilmens guldålder. Nazimova drog sig tillbaka från filmen 1925 för att återvända till scenen men dök upp på nytt i karaktärsroller i filmer i början på 1940-talet.

Under sin storhetstid på 1920-talet producerade hon även flera filmer med sig själv i huvudrollen. Den mest kända av dessa var den extravaganta och experimentella Salomé (1923) som ofta har påståtts vara gjord av uteslutande homo- och bisexuella skådespelare och filmmakare. Hon bodde med Charles Bryant och hade förhållande med bland annat Natacha Rambova och Dorothy Arzner. Hon arrangerade också Rambovas äktenskap med Rudolph Valentino. I sin villa, kallad "The Garden of Alla", på Sunset Boulevard anordnade hon stora fester.

Filmer (urval)

Referenser

Externa länkar 
Internet Broadway Database

Födda 1879
Avlidna 1945
Amerikanska skådespelare
Amerikanska scenskådespelare
Kvinnor
Personer från Jalta
Jussi Björlingstipendiet

Jussi Björlingstipendiet instiftades 1970 när Jussi Björlings maka Anna-Lisa Björling gav Stiftelsen Kungliga Teaterns Solister i uppdrag att förvalta minnesfondens kapital och tilldela sångstipendier till sångsolister vid Kungliga Teatern. Jury är chefen för Kungliga Operan, ordförande och Stiftelsen Kungliga Teaterns Solisters styrelse. 

Man ändrade stadgarna 1972 med lydelsen att avkastningen vart tredje år ska användas för stipendium åt inom sångens och musikens område verksam person som tillika är bosatt i eller har nära anknytning till Dalarna.

Stipendiat utses av en jury bestående av landshövdingen i Dalarnas län eller den person, som landshövdingen i sitt ställe förordnar, ordförande samt en representant utsedd av Borlänge stad, en representant utsedd av Dalarnas bildningsförbund, en representant utsedd av Tunabygdens Fornminnes- och Hembygdsförening och en representant utsedd av Stiftelsen Kungl. Teaterns Solisters styrelse. De år stipendiet delas ut till en person med anknytning till Dalarna förläggs utdelningen i anknytning till Stora Tuna kyrka. Jussi Björling är född i Stora Tuna och hans gravplats är vid Stora Tuna kyrka.

Sedan 2009 bidrar Anders Walls stiftelse med stipendiesumman.

Jussi Björlingstipendiater

1967 – Hans Johansson
1968 – Ej utdelat
1969 – Ej utdelat
1970 – Margareta Hallin
1971 – Birgit Nordin och John-Eric Jacobsson 
1972 – Lars Roos, pianist 
1973 – Dorrit Kleimert och Lars Kullenbo
1974 – Gunilla Wallin och Jonny Blanc
1975 – Busk Margit Jonsson
1976 – Hillevi Blylods och Jerker Arvidson
1977 – Kerstin Meyer och Rolf Björling
1978 – Anita Soldh
1979 – Britt Marie Aruhn och Rolf Jupither
1980 – Tord Slättegård
1981 – Sven Erik Vikström
1982 – Bo Lundborg
1983 – Jadwiga Koba
1984 – Margareta Jonth
1985 – Anders Bergström 
1986 – Thomas Sunnegårdh
1987 – Hillevi Martinpelto
1988 – Stefan Dahlberg
1989 – Inger Blom
1990 – Nils Lindberg, tonsättare, arrangör m.m.
1991 – Sylvia Lindenstrand och Loa Falkman
1992 – Björn Asker
1993 – Nils-Erik Sparf och Alm Nils Ersson, musiker
1994 – Gösta Winbergh
1995 – Sten Wahlund
1996 – Carolina Bengtsdotter-Ljung
1997 – Lena Nordin
1998 – Lars Cleveman 
1999 – Putte Wickman, klarinettist
2000 – Ulrik Qvale
2001 – Ingrid Tobiasson
2002 – Kalle Moraeus, musiker
2003 – Uno Stjernqvist
2004 – Klas Hedlund
2005 – Ej utdelat
2006 – Harald Henrysson, museichef Jussi Björlingmuseet
2007 – Ej utdelat
2008 – Ej utdelat
2009 – Jesper Taube, baryton
2010 – Jonas Degerfeldt, tenor
2011 – Hanna Husáhr, sopran
2012 – Michael Weinius, tenor
2013 – Aleksandrs Antonenko, tenor
2014 – Anders J. Dahlin, tenor och Maria Keohane, sopran
2015 – Peter Mattei
2016 – Nina Stemme
2017 – Anna Larsson och Göran Eliasson
2018 – Karl-Magnus Fredriksson
2019 – Iréne Theorin
2020 – Anna Eklund Tarantino, sopran och kulturentreprenör, samt Dala-Floda Operafest
2021 – Daniel Johansson
2022 – John Lundgren

Källor

Svenska musikpriser
Stipendier
Universitetsstaden i Caracas

Universitetsstaden i Caracas () är Venezuelas Centraluniversitets huvudcampus i Caracas. Det designades av venezuelanske arkitekten Carlos Raúl Villanueva och klassas sedan år 2000 som ett världsarv.

Universitetsstaden anses vara ett arkitektoniskt och stadsplaneringsmässigt mästerverk och är det enda universitetscampuset, designat av en enda arkitekt, som har fått ett sådant erkännande av världsarvskommitten.

Campusområdet och universitetsbyggnaderna anses vara Villanuevas mästerverk. Projektet krävde en massiv arbete inom såväl stadsplanering som arkitektoniskt design. Området skapades där gamla Hacienda Ibarra (som ursprungligen tillhörde Simón Bolívars släkt) funnits och anslöt till stadens centrum omkring Plaza Venezuela. President Isaías Medina Angaritas administration köpte Hacienda Ibarra 1942, för att ge universitetet en större plats än Saint Francis Covent, och gav Villanueva en unik möjlighet att tillämpa sin medvetna integration av konst och arkitektur i stor skala. Det omfattande stadskomplexet, omkring 2 km² stort, omfattade totalt 40 byggnader och blev en av de mest framgångsrika tillämpningarna av modern arkitektur i Latinamerika. Villanueva arbetade nära alla konstnärer som bidrog med sina alster och övervakade personligen projektet i 25 år fram till slutet av 1960-talet då hans allt sämre hälsa tvingade honom lämna några byggnader på designstadiet.

Området växte fram under mitten av 1900-talet och är ett exempel på sin tids arkitektur och stadsplanering.

När området blev världsarv år 2000, lyfte världsarvskommittén särskilt fram följande byggnader: Aula Magna med "Moln" av Alexander Calder, den Olympiska stadion och det täckta torget.

Konstnärer som bidragit till projektet

Internationella 
Hans Arp
André Bloc
Alexander Calder
Wifredo Lam
Henri Laurens
Fernand Léger
Baltasar Lobo
Antoine Pevsner
Sophie Taeuber-Arp
Victor Vasarely

Konstnärer från Venezuela 
Miguel Arroyo
Armando Barrios
Omar Carreño
Carlos González Bogen
Pedro León Castro
Mateo Manaure
Francisco Narváez
Pascual Navarro
Alirio Oramas
Alejandro Otero
Héctor Poleo
Braulio Salazar
Jesús-Rafael Soto
Víctor Valera
Oswaldo Vigas

Referenser

Externa länkar 
 Universidad Central de Venezuela 
 Central University of Venezuelas sida tillägnad Villanueva liv och verk
 UNESCO World Heritage Centre - Ciudad Universitaria de Caracas 
 Exhibition on the Covered Plaza by the Architectural Association, London 
 COPRED, Center for preservation of the UCV 

Världsarv i Venezuela
Venezuelas Centraluniversitet
7 vågade livet

7 vågade livet (svensk titel i Finland: Sju djärva män, originaltitel: The Magnificent Seven) är en amerikansk westernfilm från 1960 i regi av John Sturges, med Yul Brynner, Eli Wallach, Steve McQueen och Charles Bronson i rollerna. Filmen är en nyinspelning av Akira Kurosawas film De sju samurajerna från 1954.

Regissören John Sturges träffade efter några år Akira Kurosawa som förklarade sig mycket nöjd med filmen. Sturges refererade till händelsen som en stor dag i hans liv.

Handling 
Handlingen är förlagd till norra Mexiko där Calvera (Eli Wallach) och hans rövarband härjar. I en fattig by råder byäldsten att man ska leja ett antal amerikanska revolvermän att hjälpa dem att försvara sin skörd. Några män beger sig över gränsen och träffar Chris (Yul Brynner), som lovar att försöka bistå dem i kampen. Han knyter i sin tur till sig Vin (Steve McQueen), Bernardo (Charles Bronson), Britt (James Coburn), Harry Luck (Brad Dexter) och Lee (Robert Vaughn). Den unge Chico (Horst Buchholz) vill gärna hänga med, men avspisas av de andra som en ung spoling. Till slut accepterar de honom när han skäller ut byborna för att de gömmer sig när männen kommer till byn. Man planerar försvaret och bygger nya murar innan Calvera och banditerna stormar in. Flera blodiga bataljer utspelas innan alla banditer har bitit i gräset. Fyra av revolvermännen ligger också kvar i jorden. Chico stannar kvar hos en flicka i byn. Endast Chris och Vin rider hemåt igen.

Medverkande

Nyinspelning 2016 

Den 23 september 2016 hade en nyinspelning premiär. Filmen är regisserad av Antoine Fuqua och har bland andra Denzel Washington, Chris Pratt, Ethan Hawke, Vincent D'Onofrio, Lee Byung-hun, Manuel Garcia-Rulfo, Martin Sensmeier, Haley Bennett och Peter Sarsgaard i de ledande rollerna. I Sverige har denna nyinspelning fått behålla sin engelska ursprungstitel The Magnificent Seven.

I den här versionen så har handlingen förflyttats till år 1879 och den fiktiva gruvstaden Rose Creek som terroriseras av den förmögna och inflytelserika gruvägaren Bartholomew Bogue (Peter Sarsgaard) som äger guldgruvan som ligger utanför staden. Bland annat bränner hans medhjälpare ner stadens kyrka i ett försök att kuva stadens invånare. Det blir till slut Emma Cullen (Haley Bennett) och hennes vän Teddy Q (Luke Grimes) som tar kontakt med delgivningsmannen Sam Chisolm (Denzel Washington) och övertalar honom att hjälpa dem att bli av med Bouge och hans män. Det hela leder till en mycket blodig uppgörelse.

Källor

Externa länkar 

Amerikanska filmer 1960
Engelskspråkiga filmer
Amerikanska westernfilmer
Amerikanska dramafilmer
Mastodontfilmer
Filmer i regi av John Sturges
Filmer bevarade i National Film Registry
Filmer från United Artists
Magnus Malm

Magnus Sigurd Malm, född 26 december 1951 i Rogberga församling, Jönköpings län, är en svensk författare inriktad på kristen själavård. Han var under 1970-talet och 1980-talet redaktör för den radikala kristna tidskriften Nytt Liv.

Malm tilldelades 2006 års C S Lewis-pris.

Malm är far till författaren, journalisten och aktivisten Andreas Malm

Bibliografi
Fotspår : 24 bibelstudier om efterföljelse (1978), 
Liten vägledning för bönegrupper (1980), 
Vägvisare : en bok om kristet ledarskap (1990), , , , 
Tänk om någon frågar dig: varför är du kristen? : vad svarar du då? (1993), 
Under mandelträdet : anteckningar om det inre livet (1993), 
I lammets tecken : om den kristna församlingens väg in i 2000-talet (1996), , 
Fotspår i glastrappan (1999), 
Bildfaktorn : om den mödosamma och underbara resan från bild till verklighet (2003), 
Viskningar från katakomberna (2006)
Viskningar från katakomberna, utökad utgåva (2007)
Ett hjärta större än världen (2009), 
Kännetecken : att söka Guds närvaro i en kaotisk tid (2013) 
Som om Gud inte finns : en bok om sekularisering (2015) 
Samtidigt : berättelsen om hur Gud blev människa och vad det har med oss att göra (2016) 
Fri att tjäna: ledarskap i Jesu efterföljd (2018)

Priser och utmärkelser
 Emmauspriset 2000
 C S Lewis-priset 2006

Referenser

Externa länkar

Svenskspråkiga författare
Småländska författare
Svenska författare inom kristen litteratur
Personer från Rogberga socken
Födda 1951
Levande personer
Män
Nils-Erik Sparf

Nils-Erik Sparf, född Nils Erik Sparf 7 maj 1952 i Boda i Dalarna, är en svensk stråkmusiker (violin och viola). Han är utbildad vid Kungliga Musikhögskolan i Stockholm (1965–71) och vid Musikkonservatoriet i Prag (1972–73).
 
Sparf är medlem i Drottningholms Barockensemble, Uppsala Kammarsolister och konsertmästare i Uppsala Kammarorkester.

Priser och utmärkelser
1988 – Spelmannen
1992 – Ledamot nr 875 av Kungliga Musikaliska Akademien
1993 – Jussi Björlingstipendiet
1998 – Hugo Alfvénpriset
2004 – Litteris et Artibus
2013 – Kungliga Musikaliska Akademiens Interpretpris

Diskografi (urval)
1985 – Roman: 3 Violin Concertos – 3 Sinfonias (BIS)
1985 – Vivaldi: Works for Lute (med Jakob Lindberg, luta) (BIS)
1985 – Vivaldi: The Four Seasons (BIS)
1986 – Händel: Dixit Dominus (med Hillevi Martinpelto, sopran och Anne Sofie von Otter, alt) (BIS)
1987 – Haydn: Complete Works for Lute and Strings (med Jakob Lindberg, luta) (BIS)
1988 – A Swedish Pastorale (BIS)
1988 – Brahms: Viola Sonatas (med Elisabeth Westenholz, piano) (BIS)
1988 – Brahms: Violin Sonatas (med Elisabeth Westenholz, piano) (BIS)
1989 – Britten: Variations on a Theme of Frank Bridge (med Christina Högman, sopran) (BIS)
1991 – Kodály: Duos (med Kerstin Åberg, piano) (BIS)
1992 – Sibelius: Music for Violin and Piano, Vol. 1 (med Bengt Forsberg, piano) (BIS)
1994 – Sibelius: Music for Violin and Piano, Vol. 2 (med Bengt Forsberg, piano) (BIS)
1994 – Tubin: Chamber Music (BIS)
2005 – Racconti (med David Härenstam, gitarr) (Nosag)
2006 – The Musical Treasures of Leufsta Bruk (BIS)
2006 – Nukonserter (med Kinga Práda, flöjter) (Nosag)
2007 – Spheres (med David Härenstam, gitarr) (Daphne)
2010 – Schubert arrangements (Proprius)
2011 – The Musical Treasures of Leufsta Bruk II (BIS)
2013 – Mozart: The Five Violin Concertos (Swedish Society)

Svenska klassiska musiker
Svenska violinister
Svenska violaster
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Mottagare av Litteris et Artibus
Födda 1952
Levande personer
Män
Personer från Boda socken, Dalarna
Sven Erik Vikström

Sven Erik Herman Vikström, född 8 juli 1927 i Borlänge, död 28 september 2002 i Sankt Johannes församling i Stockholm, var en svensk operasångare (tenor).

Biografi
Sven Erik Vikström var född och uppväxt i Kvarnsveden i Borlänge. Han var son till reparatören Herman Vikström och Hanna, ogift Aspman. Han var utbildad körsnär och gick i lära hos Qvarnströms Päls i Borlänge, där han också var anställd i åtta år. På fritiden tog han sånglektioner för Stina Lunner i Fornby. Han prövade till Operaskolan 1950 och kom in, men han tyckte inte att skolan var något för honom och hoppade av redan efter ett år. 1951 blev det i stället Operettskolan där han fick sjunga en gladare och roligare repertoar. 

Han fick sitt genombrott i Orfeus i underjorden på Kungliga Teatern 1955, där han sedan var anställd i 26 år 1955–1981. På Operan medverkade han i uppsättningar som till exempel Rigoletto, Trollflöjten, Hoffmans äventyr och Mästersångarna i Nürnberg.

Vikström var även frilansare i radio och TV, många minns honom säkert från den populära radioserien Schlagerfrågan där han spexade och sjöng tillsammans med bland andra Gösta Bernhard och Sickan Carlsson. Han medverkade också i Estrad.

I början av sin karriär var han medlem i sånggruppen Kvartetten Synkopen. Han var också användbar som revyartist både i Borlänges nyårsrevy och i Peter Flacks revyer i Örebro. Han reste med operetter i folkparkerna, var engagerad vid Oscarsteatern och framträdde tillsammans med Gnesta-Kalle. Sven Erik Vikström uppträdde även utomlands bland annat i London, Edinburgh och vid Norska Operan. 

De sista åren var Vikström svårt sjuk. 1994 satte Borlänge Musikteater upp musikalen Kiss Me, Kate och engagerade Sven Erik Vikström som regissör. Han åtog sig uppgiften men blev efter ett tag tvungen att lämna återbud på grund av sin sjukdom. 

Han sjöng den svenska versionen (ny dubbning) av sången "Bella Notte" i Lady och Lufsen, och i några kortfilmer gör han rösten till Musse Pigg.

Sven Erik Vikström gifte sig 1955 med Kerstin Johansson (född 1927), omgift von Bergen, dotter till typografen Fredrik Johansson och Gärda Sigfried. Efter skilsmässa gifte han 1967 om sig med Brita Hedlund (född 1931), dotter till typografen Erik Hedlund och Irma, ogift Elthin. I det senare äktenskapet fick han en son: sångaren Thomas Vikström (född 1969).

Filmografi

 (rösten till Petrie)
 (rösten till Frank)

Teater

Roller (ej komplett)

Utmärkelser
1981 – Jussi Björlingstipendiet

Källor

Externa länkar 
 Sven-Erik Vikström på Svensk mediedatabas
 

Svenska operasångare under 1900-talet
Sommarvärdar 1985
Personer från Borlänge
Födda 1927
Avlidna 2002
Män
Bo Lundborg

Bo Lundborg, född 1 januari 1932 i Vänersborg, är en svensk operasångare (baryton).

Karriär
Lundborg studerade sång för Knut Erman i Göteborg samt Ragnar Hultén, Martin Öhman och Käthe Sundström i Stockholm. Han har även studerat vid Kungliga Musikhögskolan Stockholm, i solosångsklassen 1954–1959 och operaklassen 1956–1958.

Han scendebuteraden på Operan 1957 som gesällen i Wozzeck av Alban Berg. Han var fast engagerad vid Operan 1958–1988 med gästspel i Edinburgh, London, Montréal, Wiesbaden, Hamburg, Paris, Moskva, München, Oslo, Köpenhamn och Helsingfors.

På Kungliga Operan gjorde han närmare 100 olika roller, bland andra Klingsor i Parsifal, Alberich i Rhenguldet och Ragnarök och don Alfonso i Così fan tutte.

Lundborg var medlem i Radiokören mellan 1957 och 1959. Han medverkade i flera tv-uppsättningar och sjöng 1959 rollen chefstekniker III i en grammofoninspelning av Karl-Birger Blomdahls Aniara.

Priser och utmärkelser
1982 – Jussi Björlingstipendiet
1989 – Einar Larssons stipendiefond

Övrigt
Lundborg bor numera i Haninge söder om Stockholm.

Referenser

Svenska operasångare under 1900-talet
Svenska barytonsångare
Män
Födda 1932
Levande personer
Musiker från Vänersborg