kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Svartmangatan

Denna artikel handlar om Svartmangatan i Stockholm. Svartmangatan är även en gata i stadsdelen Fjärdingen i Uppsala.

Svartmangatan i Gamla stan i Stockholm är en av stadens äldsta gator. Den var från början en av de huvudgator som utgick från Stortorget; de andra var Köpmangatan och Skomakargatan.

Historik
Första gången som Svartmangatan omtalas är år 1437, gatan som man gaar aff stora torghit til suartbrödhra. På 1400-talet förekommer både Svartbrödragatan och Svartmunkegatan. Det anmärkningsvärda är att under 1600-talet ändrades förleden Svartbrödra- och Svartmunke- genom Svartman-. Det finns inget belägg för att dominikanerna, svartbröderna även kallats svartmän. Det troligaste är att namnet Svartbrödra/Svartmunkegatan påverkats av Köpmangatan och ombildats i motsvarighet med detta.

Byggnader och verksamheter (urval)
Svartmangatan 6 är Mäster Olofsgården, Gamla Stans hemgård som skapades 1931 på initiativ av prästen Gabriel Grefberg. Huset ägdes på 1400-talet av Sten Sture den äldre. Johan III skänkte huset till Pontus de la Gardie 1576. År 1620 byggdes det om och på 1800-talet skedde ytterligare två ombyggnader.
Svartmangatan 9 köptes av Kungliga Nummerlotteriet 1799. År 1841 flyttade Sundhetskollegium in och var kvar till 1877, då de fick namnet Medicinalstyrelsen. Fasaden är en typisk 1800-talsfasad och döljer egentligen tre stycken hus.
På Svartmangatan 11–13 bildades Metallarbetarförbundet 1888.
Svartmangatan 12 såldes 19 september 1597 efter Dankvart Stywers död till Melcher Volgers änka Gunhild Pedersdotter. Hon sålde denna 1599 mot ett byte med Svartmangatan 4 och fick 400 daler i mellanskillnad.
Svartmangatan 17 är i rokokostil och har rundade hörn. Det byggdes 1768 åt Tyska kyrkan. J.A Dimling var arkitekt.
Svartmangatan 18, på 1780-talet flyttades Apoteket Svanen från Tyska brunnsplan hit, apotekets skylt finns fortfarande kvar.
Svartmangatan 20–22, kallat Ehrenstrahlska huset efter David Klöcker Ehrenstrahl som bodde här på 1600-talet, tillhör idag Storkyrkoskolan. På 1770-talet ägdes huset av Peter Hinrich Fuhrmann som här drev den efter honom uppkallade Fuhrmannska källaren''. Fastigheten inrymmer även Estniska skolan och Storkyrkobadet.
Svartmangatan 24 är byggt 1627.
Svartmangatan 27 har anor från 1300-talet men nuvarande fasad är från 1850. Här bodde Jacob Bagge som Baggensgatan fått sitt namn av.

Se även 
 Gator och torg i Gamla stan
 Kvarteret Juno

Källor

Externa länkar 
Mäster Olofsgården

Gator och torg i Gamla stan
Symphysodon discus

Symphysodon discus (Möjliga svenska trivialnamn är Äkta diskusfisk eller heckeldiskus men de används inte enhetligt) är en ciklid med en kroppsform liknande skalarerna, tillplattad från sidorna, men med kortare fenor som utspärrade ger ett nästan runt intryck, som en diskus som seglar fram i vattnet. Diskusfisken är sedan lång tid en akvariefisk med mycket hög status.

Symphysodon discus härstammar från svartvattenfloder i Amazonas, särskilt Rio Negro, men även Rio Trombetas och Rio Abacaxis, och blir upp till 20 cm i diameter.

Vilda, eller vildfångade diskusfiskar är mycket känsliga för vattenkvalitén (de vill ha mjukt, surt vatten), och nervösa. Detta gäller också de som tillhör de äldre stammarna, men oftast är diskusarna idag odlade sedan generationer i Singapore, och de är lite härdigare och inte lika lättstressade. Det sägs att indianerna i Amazonas kan fånga diskusar genom att med flatsidan av sin paddel medelst ett slag mot vattenytan kan chocka dem så mycket att de för en stund tappar medvetandet, och flyter upp till ytan där de kan insamlas från kanot. Vid lek, och vid flytt till nya akvarier kan man därför med fördel täcka åtminstone tre glasrutor med papper för att skärma av dem.

Födan utgörs av vattenlevande insekter, maskar, kräftdjur och olika växtdelar.

Liksom skalarerna lägger Symphysodon discus sin rom på ett plant vertikalt föremål, helst en svärdsplanta, eller liknande. Föräldrafiskarnas hudslem utgör den första näringen för ynglen.

Andra arter i släktet är Symphysodon aequifasciatus (brun diskusfisk, blå diskusfisk) från östra  Amazonasbäckenet och Symphysodon tarzoo (grön diskusfisk) från västra  Amazonasbäckenet. Beteende och lek som ovan.

Ibland används ett antal underarter för vardera arten men ingen av dessa är vetenskapligt vedertagen.

Referenser 

Akvariefiskar
Ciklider
Fiskar i Amazonas regnskog
Amazonfloden
Symphysodon
Franken

Franken är en region i Tyskland som går tillbaka till Hertigdömet Franken och vars befolkning till väsentlig del utgjordes av östfranker (se franker och chatter). Idag syftar Franken oftast på den nordvästra delen av förbundslandet Bayern samt intilliggande områden där det talas frankiska dialekter. Franken är även en kvalitetsregion (Anbaugebiet) för vin.

Historisk bakgrund

När Tyska riket i början av 1500-talet indelades i rikskretsar, upprättades den frankiska kretsen, men till denna räknades inte Pfalz och andra frankiska områden i Rhentrakten liksom inte heller Hessen, och namnet Franken kom därigenom att inskränkas till sydöstra delen av det gamla frankiska området. Såsom ledare av konventet i Heilbronn (1633) förlänade Axel Oxenstierna hertig Bernhard av Weimar med den frankiska hertigvärdigheten, men efter slaget vid Nördlingen (1634) blev detta betydelselöst. Vid Tysk-romerska rikets upplösning 1806 försvann kretsindelningen och därmed också Frankiska kretsen.

Region i Bayern
Större delen därav kom under den omgestaltning, som nu övergick Tyskland, till Bayern, inom vilket därav bildats tre
regierungsbezirke: Oberfranken, Mittelfranken och Unterfranken. Befolkningen i de områden, som en gång bildade stamlandet Franken, framstår ännu såsom en egen grupp av det tyska folket med egen frankisk dialekt. Den största staden i Franken är Nürnberg.

Franken är känt för sina, närmare 300, bryggerier samt vitt vin som förpackas i en typisk bocksbeutel, en låg och bullig flaska. Vanliga vindruvor i vin från Franken är silvaner, riesling och Müller-Thurgau.

Klimat
Klimatet i Franken är ett särpräglat inlandsklimat med kalla vintrar och varma somrar. 1985 var det minus 25 grader ett antal nätter i följd vilket slog ut en hel del vinstockar. Klimatet varierar mycket och det oberäkneliga vädret ger en stor variation i såväl kvantitet som kvalitet.

Jordmån
Jordmånen i distriktet varierar men domineras av lerjordar med mycket inslag av gips, s k Keuper, som vilar på sandsten eller kalksten. Floden Main rinner genom vindistriktet och på flodbäddarna och sluttningarna dominerar så kallad musselkalk som eroderats fram.

Viner
I Franken odlas framför allt vita viner, uppemot 90 % av den totala produktionen. Det mesta vinodlandet sker i närheten av floden Main. Druvan Silvaner når i Franken otroligt goda resultat. Vinerna från denna druva blir kryddiga, nötiga och lätt rökiga. Har de vuxit på branterna mot Main har de dessutom en smak av honung utan att vara söta. En annan druva som förknippas särskilt med Franken är Scheurebe. Denna druva ger rika, ofta botrytiserade viner med bra syra och smak av både blodgrape och kryddor.

Franken följde aldrig modetrenden under efterkrigsåren med att göra vinerna söta. Här har man alltid framställt vinerna torra, allra helst det som kallas ”fränkisch trocken”, vilket innebär mindre än 4 gr socker per liter. Vinerna från Franken är framför allt bra matviner och passar till typisk tysk mat med sälta, sötma och syra.

Källor

Noter

Se även
Frankrike
Frankerriket
Al Franken, satirist
Frankiska Schweiz

 
Tysklands historia
Karl Martell

Karl Martell, född 23 augusti 686, död 22 oktober 741, var son till Pippin av Heristal och Alpheid. Han var merovingernas major domus. Hans betecknande binamn Martell betyder ”Hammaren”, men det användes troligen inte under Karls livstid. Karl Martell är mest känd för sin seger vid slaget vid Tours och sina militära insatser vilka stoppade den umayyadiska expansionen in i Västeuropa under den muslimska expansionseran, men även för grundläggandet av det Karolingska kejsardömet.

Karl föddes i Herstal, i dagens Belgien, som oäkta son till Pippin II och dennes älskarinna Alpheid. Karl Martell valdes till Maior domus, och styrde frankerna såsom konung, och titulerade sig själv frankernas furste, (de sista fyra åren lade han inte ens vikt vid att kallas kung) och var oavsett titel härskare över de frankiska kungadömena. Han utökade sitt styre över alla de tre frankiska rikena: Austrasien, Neustrien och Burgund. 

Han segrade i slaget vid Poitiers (732), vilket var det enskilt viktigaste slaget som ledde till att den muslimska expansionen inte kom längre än till Iberien (nuvarande Spanien), och inte nådde in i Frankerriket.

Gift med Chrotrudis, död 724.

Barn 
 Pippin den lille
 Karloman

Referenser

Franker
Karolinger
Maior domus
Män
Födda 686
Avlidna 741
Ansegisel

Ansegisel, austrasisk prins, mördad/död 685. Son till den mäktige biskop Arnulf av Metz. Far till Pippin av Heristal.

Ansegisel var gift med Begga, dotter till Pippin av Landen, maior domus i Austrasien, ett frankiskt kungadöme.

Se även 
 Lista över frankiska kungar
 Frankrikes historia

Avlidna 685
Kungligheter som blivit mördade
Karolinger
Män
Födda 600-talet
Maior domus

Maior domus (rikshovmästare) var administratörer inom Frankerriket, tillsatta av den frankiska kungaätten merovingerna. 

"De långhåriga merovingerna" stred mest med varandra om makten, och överlät skötsel och administration åt sina rikshovmästare, sina maior domus (i funktion påminnande om jarlar i Norden och Stewards i Skottland). Den namnkunnigaste av dessa, Karl Martell, tog steget från administration till striden, och han är känd för att ha stoppat ett arabiskt anfall från Spanien vid Poitiers år 732. 

Pippin den lille, Karl Martells son, blev den siste maior domus då han lät kröna sig till kung 751 och därmed ersatte den merovingiska ätten med den karolingiska på den frankiska tronen. De tidigaste karolingiska innehade också titeln maior domus, men den innebar då inte längre samma sak som när den först introducerades under den merovingiska tiden. 
(Jämför Birger jarl.)

Frankiska härskare som haft titeln maior domus

Se även 
Franker
Lista över frankiska kungar
Frankrikes historia

Referenser

Titlar i statsförvaltning
Frankrike under medeltiden
Pippin av Landen

Pippin av Landen (efter ett gods i Brabant), ibland även kallad Pippin den äldre och Pippin I, död 639, morfar till Pippin av Herstal.

Biografi 
Pippin ställdes 622 som major domus och faktisk regeringsutövare vid den unge merovingiske kungen Dagobert I:s sida, då denne blev sin far Chlothar II:s medregent i Austrasien. Sedan Dagobert 629 blivit ensam kung både över Austrasien och Neustrien, föll Pippin i onåd och nödgades ta sin tillflykt till Akvitanien. Han återvann ställning och inflytande först efter Dagoberts död (639), men avled samma år efter att en kort tid ha styrt Austrasien i den unge kung Sigibert III:s namn. Genom Pippins dotter Beggas giftermål med Ansegisel, son till Arnulf av Metz, den karolingiska ättens stamfader, lades grunden till en förening av de båda familjernas omfattande besittningar.

Referenser

Avlidna 639
Män
Karolinger
Maior domus
Födda 580
Karloman

Karloman, Karlomann, Carloman eller Carlomann kan syfta på:

 Karloman (son till Karl Martell) (716-754), Maior domus av Austrasien, Alemannien och Thüringen från 741 till 747
 Karloman I, Karloman d.y. (751-771)
 Karloman av Bayern (830-880), en kung av Bayern 
 Karloman II, Karloman II (866-884), kung av Västfrankiska riket från 879 till sin död

Se även
 Karolinger – en frankisk ätt som övertog makten i frankerriket från merovingerna år 751 och härskade i och omkring dagens Frankrike under 700-900-talen
Dannebrogen

Dannebrogen () är Danmarks flagga, enligt legenden fallen från skyarna till Valdemar Sejrs trupper under slaget vid Lindanäs i Estland 15 juni 1219. Den är möjligen världens äldsta nu officiella flagga. Händelsen firas varje år på Valdemarsdagen den 15 juni. Flaggans proportioner sedan 1893 är 28:37, (12/4/21 enheter längs långsidan, 12/4/12 längs kortsidan).

Beskrivning och namn
National- och handelsflaggan är röd med vitt kors. Örlogsflaggan har två röda tungor. Kungen för en tvåtungad flagga med riksvapnet i stort fyrkantigt vitt fält i mitten.

Flaggan heter Dannebrog på danska. Förleden är antingen ett lån eller ett besläktat ord med frisiska dan ('rödfärgad'), medan efterleden är det lågtyska lånordet brog ('tygstycke'). Namnet är en ursprungligen populär benämning på Danmarks nationalflagga.

Historik

Ursprung
Flaggan har ett ursprung från 1200- eller 1300-talet, och det första framträdandet är inte helt klarlagt. En sägen säger att Dannebrogen föll ner från himlen under ett slag den 15 juni 1219, i samband med Valdemar Sejrs korståg i Estland. En andra teori säger att flaggan var en gåva från påven inför ovanstående korståg. Den tredje teorin menar att Dannebrogen formgavs utifrån Valdemar Sejrs vapensköld. Den första dokumenterade användningen av Dannebrogen är dock på en sigillbild från 1397.

Om Dannebrogen har ett 1200-talsursprung är den äldsta nationalflaggan i världen. Ifall 1397 räknas som året för flaggans ursprung, är både Österrikes och Englands flaggor av äldre datum.

Förebild
Förebild och inspiration till Dannebrogen kommer mest troligt från flaggsymbolerna hos en del tyska gränsfurstar. Flaggor som påminner om den danska flaggan har använts i bland annat Schweiz och Savojen, liksom i städer som Wien, Genua och Danzig (traditionen med nationalflaggor – med eller utan kors – är dock från 1600-talets mitt). Tidigare hade även Malta en flagga som till utseendet var identisk med Dannebrogen.

Dannebrogen är därmed en av många korsflaggor skapade i en medeltida tradition med ursprunglig koppling till korstågen.

Påverkan
Den svenska flaggan är antagligen skapad med den danska flaggan som förebild. I och med detta lade Dannebrogen grunden för den nordiska tradition av korsflaggor (med ocentrerat kors) som utvecklades vidare på 1800-talet.

Historiker menar att även Englands flagga har sitt ursprung ur Dannebrogen då den är en direkt omvänd dansk flagga, med rött kors och vita fält. England styrdes under tiden för flaggans skapande av normander, som var av norskt och danskt ursprung och förde nära kontakter med sina nordiska stamländer. Se dock ovan om den osäkra dateringen.

Bildgalleri

Konstruktion 

Danmarks flagga har höjd/breddförhållandet 28:37. Flaggans delar ska ha följande proportioner:

 

Det finns ingen officiell färgstandard för flaggan men en populär röd nyans är PMS 186C enligt Pantone-färgsystemet, vilket motsvarar #C8102E (rött) (samt #FFFFFF (vitt)) i HEX-systemet.

Se även
 Bornholms flagga

Referenser

Externa länkar 
 
 Danish flag legendary birthplace in Estonia

Nationsflaggor i Europa
Danmarks nationalsymboler
Vegetabilisk garvning

Vegetabilisk garvning är en form av garvning när garvaren använder vegetabilska garvämnen. Till skillnad mot exempelvis kromgarvning är vegetabilisk garvning relativt skonsamt för miljön.

Bland de vegetabiliska garvämnen som använts märks bark från kastanj, mimosa och quebracho. I Norden har tidigare främst gran- eller ekbark använts.

Recept
Fyll en gryta, ej järn, med finfördelad bark till hälften och häll på vatten till grytans kant.
Detta ska sedan koka en timme.
Garvämnena har en sträv, sur smak att jämföra med te och man kan genom att smaka på lagen avgöra dess styrka. Ta hälften av lagen och blanda med lika mycket rent vatten till det första badet enligt den gyllene regeln. Finns ett gammalt bad kan detta användas. Man kan också koka en lag på redan en gång använd bark och får även då en svag lag.
Lägg det avrunna skinnet i garvbadet. Rör om konstant de första 10 minuterna, därefter var 10:e minut i ca en timme. Låt karet stå i rumstemperatur. Skinnet ska nu börja färgas jämnt överallt.
Uppstår vita fläckar är det överhud som sitter kvar och hindrar garvämnena att tränga in.
Överhuden måste skrapas bort.
När en timme förlupit behöver man bara röra varje halvtimme. Har skinnet fått ordentlig brun färg jämnt över hela ytan är det inte så noga med omrörning längre.
Efter ett par timmar tillsättes resten av barklagen. Det kan vara lämpligt att ta upp skinnet ur badet efter en 4-5 timmar och skrapa bort glömda hinnor.
Genom att koka mer barklag i den gamla lagen får man en allt starkare lag med högre koncentration. Ligger skinnet en längre tid i för svag lag kan det börja ruttna inifrån.

Garvningstiden
Hur lång tid garvningen tar beror på många faktorer främst skinnets tjocklek, men även temperatur och lagens koncentration. För att avgöra om skinnet är genomgarvat skär ett snitt.
Detta ska vara brunfärgat rakt igenom eventuellt med en lite ljusare inte så kraftigt garvad rand i mitten. Ett ogarvat skinn visar en vit nästan blåaktig färg. Färgskillnaderna syns tydligare om snittets yta fuktas. Vidare ska läderfibern se filtad ut. 

På ett tunt skinn kan färgskiftningar vara svåra att se. Det kan då vara lättare att vika skinnet dubbelt två gånger och pressa hårt på vecken. När skinnet vecklas upp igen ska ljusa torra streck avteckna sig.

En större hud av nöt eller älg tar ca ett halvår att genomgarva. Hur mycket bark som går åt beror på halten av garvämne. Totalt kan ca två sopsäckar bark behövas. Börja med en gammal barklag och lägg sedan i ny okokt bark i karet minst var 10:e dag.

Ett getskinn som är betydligt tunnare än älgskinnet tar bara 7-10 dagar att garva. Ett riktvärde kan vara att ca 4-5 kilo torkad bark går åt till ett getskinn.
Pälsskinn bereds genom att barklag gnids in ett flertal gånger på köttsidan. Mellan varje garvning sträcks skinnet och torkar upp för att hindra hårfällning. Man skär i skinnet för att se hur långt in garvningen verkat.

När skinnet eller huden är färdiggarvad sköljs den i friskt vatten ett par timmar.

Fotnoter

Se även
 garvning
 garvare

Skinn
Kemiska processer
Mineralgarvning

Mineralgarvning kallas de metoder av garvning där man använder oorganiska garvämnen. Dessa är salter bestående av en metalldel och till exempel sulfat eller syre.

Alungarvning är den äldsta kända mineralgarvningen.

I början av 1800-talet gjordes experiment med järnsalter utan framgång då det visade sig att de inte besatt garvande egenskaper.

Kromsalter upptäcktes som användbara för garvning i mitten av 1800-talet och har sedan nästintill konkurrerat ut alungarvning och andra traditionella och tidskrävande metoder.

Se även
Garvning
Garvare

Skinn
Kromgarvning

Kromgarvning är den vanligaste metoden för att industriellt garva djurhud till läder. Fördelen med att använda krom vid garvning är att det är en snabb och billig metod som ger ett mjukt, töjbart och vattentåligt läder som kan färgas. Metoden uppfanns 1878 av tysken Heinzerling.

Vid garvning används trevärt krom (Cr2O3). Krom har negativa effekter på människan och miljön, och därför innebär kromgarvning risker för miljön, i synnerhet i de fall där garveriernas avfallshantering är undermålig. Likt nickel kan kromgarvat läder ge allergiska reaktioner vid kontakt. 

Kromskinn bör sorteras som miljöfarligt avfall, för om ett kromskinn garvat med trevärt krom placeras i deponi och förbränns så övergår det i sexvärt krom vilket är sämre för naturen än trevärt krom.

Se även 
 Garvning
 Garvare

Noter 

Skinn
Svenskläder

En tidigare populär svensk specialitet och exportvara var det så kallade svensklädret. Här har man kombinerat vegetabilisk garvning och alungarvning till ett fylligt men samtidigt elastiskt och mjukt läder. Idag är det till exempel inte ovanligt med en lätt kromgarvning efter dominerande vegetabilisk garvning för att öka lädrets värmebeständighet.

Se även
 garvning
 garvare

Skinn
Sämskgarvning

Sämskgarvning eller fettgarvning är en är form av aldehydgarvning vid behandling av djurhudar för läder- och skinnframställning.

Processen innebär att tran mekaniskt arbetas in i lädret. Då tranet oxideras bildas akrolein, som är den garvande substansen. Fettgarvningen var tidigare den vanligaste tekniken för framställning av sämskskinn och andra mjukare skinnsorter men förekommer inte längre idag.

Se även
 garvning

Källor 
 Nationalencyklopedin Multimedia plus, 2000 (uppslagsord garvning)

Garvning
Anders Wilhelm Lundin

Anders Wilhelm Lundin, född 25 januari 1822 i Stockholm, Maria Magdalena församling, död 20 juni 1895 i Stockholm, Kungsholms församling, var en svensk garveriidkare, läderfabrikör och donator.

Biografi
Anders W Lundin var son till garvaren Erik Lundin (d 1839) och Christina Brigitta (Brita Christina) Lind (d 1838). Han drev framgångsrikt garverirörelse och läderfabrik i kvarteret Vattuormen på Kungsholmen i Stockholm från 1840-talets början till sin död. Vid Garvargatan lät han på 1860-talet uppföra ett bostadshus med kontor, ritat av arkitekten Fredrik Wilhelm Scholander. I huset inrättade han sin ytterst påkostade privatbostad, vars palatslika inredning starkt bidrog till att han i folkmun kom att kallas "Kungsholmskungen". Han efterlämnade vid sin död en betydande förmögenhet som han till del testamenterade till olika utbildningsanstalter och institutioner.

Lundin var gift med Johanna Wilhelmina Westberg och fick med henne sönerna August, Erik och Gustaf.

Han fick också ett barn utom äktenskapet med tjänstekvinnan Karolina Elisabeth Basilier, nämligen barnmorskan Johanna Wilhelmina Karolina Basilier (1849–1938). Lundins far Erik hade ett barn med Karolina Basilers mor Maria Lotta Larsdotter Ährlund, Per Gustaf Lundin. Båda dessa barn föddes på Marums gård på Ljusterö, där Karolina Elisabeth Basilier skötte hushållet.

Arv och försäljning av garverierna
Lundin ärvdes av sin brorson Eugèn Lundin, som flyttade garverierna till Järla i Nacka, och lade ner företaget vid första världskrigets utbrott 1914, varvid delar av fabriken såldes till Vänersborg. Eugen Lundin skriver i sina memoarer:

Se även
Garvar Lundins gränd på Kungsholmen i Stockholm är uppkallad efter Anders W Lundin.

Källor

 Fogelström, Per Anders (1965): En bok om Kungsholmen. Kap. Kungar på Kungsholmen, s 54ff.
 , band 24, s 318

Referenser 

Näringslivspersoner från Stockholm
Män
Födda 1822
Avlidna 1895
Garvar Lundins gränd

Garvar Lundins gränd är en kort gränd vid Norr Mälarstrand på södra Kungsholmen, Stockholm, som fått sitt namn efter den framgångsrike garveriidkaren Anders Wilhelm Lundin (1822–1895), som ägde den förutvarande tomt på vilken gränden nu till större delen ligger. Gränden fick sitt nuvarande namn 1926.

Släkten Lundin bedrev garverirörelse i kvarteret från 1825. En brorson till A.W. Lundin, Eugen Lundin, fortsatte rörelsen fram till 1905, då arbetena med Norr Mälarstrand hunnit så långt att garveriet avskars från vattnet. Eugens son Ernst Willhelm var den som slog i den sista huden i vattnet. "Huden märkte jag med SLUT på de bägge svanshalvorna". Detta innebar slutet på över 250 års garveriverksamhet i kvarteret och på Kungsholmen. Garveriet flyttades till Nacka och slogs samman med Järla läderfabrik.

Se även
Garvargatan
Jakob Westinsgatan

Källor

Gator och torg på Kungsholmen
Erik Lundin (garvare)

Erik Lundin, född 15 oktober 1777, död  1 november 1839 i Stockholm, var en svensk garvare.

Erik Lundin startade en garverirörelse i Stockholm år 1825 i det kvarter som idag kallas Garvar Lundins gränd. Han gifte sig 27 februari 1827 i Stockholm med Britta Christina Lind, född 21 oktober 1784 i Hudiksvall, död 26 juli 1838 på Marums säteri på Ljusterö.

Barn inom äktenskapet 
Johan Erik Lundin Garvare. Född 1817-01-08 i Stockholm. Död 1900-04-23.
Carl Peter August Lundin Född 1819-01-22 i Stockholm. Död 1858.
Maria Theresia Lundin Född 1820-12-21 i Stockholm. Död 1844-06-28.
Anders Wilhelm Lundin Garvare. Född 1822-10-25 i Stockholm. Död 1895-06-20 i Stockholm.
Sophia Christina Lundin Född 1824-05-15 i Stockholm. Död 1846-05-27.
Frantz Joseph Lundin Född 1826-03-21 i Stockholm. Död 1896-11-06.
Conrad Alexander Lundin Född 1827-08-16 i Stockholm. Död 1827-11-04.

Barn utom äktenskapet 
Lundin fick dessutom barn utom äktenskapet med Maria Lotta Larsdotter Ährlund, född 17 september 1796 i Husby-Rekarne socken.
Per Gustaf Lundin född 23 augusti 1835 på Marums säteri på Ljusterö.

Referenser

Se även 
 Kårboda
 Marums säteri

Personer inom Sveriges näringsliv
Födda 1777
Avlidna 1839
Män