kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Collateral (film)

Collateral är en amerikansk långfilm från 2004 i regi av Michael Mann med Tom Cruise, Jamie Foxx, Jada Pinkett Smith och Mark Ruffalo i rollerna.

Handling
Max (Jamie Foxx) är en vanlig kille som levt ett inrutat liv som taxichaffis i Los Angeles. Under sina 12 år i yrket har han kört många vanliga och ovanliga kunder, men ingen som han tyckt varit värd att lägga på minnet. När Vincent (Tom Cruise) kliver in i bilen förändras allt. Vincent är yrkesmördare, den bäste i sitt gebit. På uppdrag av en knarkkartell har han natten på sig att lokalisera och tysta fem FBI-vittnen som hotar att sätta stopp för brottsyndikatets verksamhet. Genom en oförutsedd händelse tvingas Vincent improvisera och plötsligt har han tagit Max som gisslan. Under några timmar korsas de båda männens öden, ett möte som kommer att förändra deras liv – för alltid.

Om filmen
Regissören Michael Mann sa i en HBO-filmrecension att Collateral utspelar sig natten mellan 24 och 25 januari 2004 från 18:30 till 05:40 lokal tid. Filmen nominerades till två Oscar en för bästa manlige biroll (Jamie Foxx) och en för bästa klippning (Jim Miller och Paul Rubell).

Collateral filmades av Dion Beebe och Paul Cameron och är den första storfilmen som använder en Viper FilmStream HD Camera.

Jason Statham gör en mycket liten cameoroll i filmens inledning.

Rollista (urval)

Externa länkar

2004 på film
Filmer 2004
Amerikanska dramafilmer
Amerikanska actionfilmer
Amerikanska kriminalfilmer
Amerikanska thrillerfilmer
Engelskspråkiga filmer
Filmer från Dreamworks
Filmer från Paramount Pictures
Filmer i regi av Michael Mann
Los Angeles på film
Spanskspråkiga filmer
Smoke Rings

Smoke Rings var ett radioprogram som spelade jazz, främst från swingepoken, med Leif "Smoke Rings" Anderson som programledare. Programmet sändes från Sveriges Radio i Malmö i först P1, sedan P3, och de sista åren i P4. Smoke Rings sändes en gång i veckan från 12 september 1960 till 14 november 1999.  

Med sammanlagt 1 786 program blev det Sveriges Radios hittills längsta programserie med samma programledare. (Det tidigare rekordprogrammet, Barnens brevlåda med Sven Jerring, sändes 1 785 gånger under åren 1925–1972.)

Programmets underrubrik var "Swing och sweet på skiva", och musiken som spelades var i huvudsak jazz från 1920-talet och fram till 1940-talet, men nyare inspelningar förekom också – dock aldrig någon "modern" jazz - den ogillades av programledaren. Allt eftersom åren gick blev det allt fler minnesprogram över nyligen avlidna jazzmusiker. 

Anderson blandade svenska med fraser han snappat upp från amerikanska jazzskivor. Den fasta öppningsrepliken "Hello there, music lovers" blev liksom det alltid avslutande "Thank you and good night. We'll be back with some more sweet and swinging music, we hope... and this will have to do until the real thing comes along" med tiden moderna klassiker. 

Efter Andersons död lades radioprogrammet ner. Några år ersattes programmet av Stardust, presenterad av Frans Sjöström från Malmö.

Signaturmelodier
Signaturen som inledde programmet var Smoke rings med Glen Gray and the Casa Loma Orchestra, inspelad 1937. Avsignaturerna varierade mellan Until the real thing comes along med Van Alexanders orkester inspelad 1937 och Marlowe's Theme (även kallad Farewell My Lovely), med David Shires orkester ur filmen Kör hårt Marlowe, inspelad 1975

Källor 
 Smoke Rings i Myggans nöjeslexikon, Vol 13, 1993

Noter

Nostalgiska musikprogram i Sveriges Radio
Radioprogram nedlagda 1999
Radioprogram startade 1960
Musikprogram i Sveriges Radio
Sydsamiska

Sydsamiska (inhemskt namn: åarjelsaemien gïele) är ett samiskt språk som talas av sydsamer. Sydsamiskans utbredningsområde utgörs av södra delen av Sápmi (i Norge i Tröndelag och i Sverige från nordvästra Dalarna upp till sydligaste Lappland). Språket har endast några hundra talare och är starkt hotat. Märkbart är också att få barn kan sydsamiska..

Beskrivning 
Sydsamiskans namn kan förstås i två bemärkelser. Med sydsamiska i vid bemärkelse, i motsättning till nordsamiska (inklusive pite- och lulesamiska), inbegrips även umesamiska, den samiska som talats i Lycksele lappmark och i den sydöstra delen av Pite lappmark. Med sydsamiska i inskränkt bemärkelse avses bara de samiska dialekter som talas eller i senare tid har talats söder om Umeälven på svensk sida och Ranatrakten på norsk sida.

Det är osäkert hur många som egentligen talar sydsamiska, men uppskattningsvis är det runt 500 personer. Ett eget skriftspråk och ortografi bestämdes 1976.

Enligt Språktidningen 2/08 har sydsamiskan gått från att vara akut hotad till att ha åtminstone någotsånär bättre chanser att överleva inför framtiden.

Det sydsamiska språkområdet omfattar i stora drag delar av Dalarna, Härjedalen, Jämtland och södra Lappland, från Idre och Røros i söder till Arjeplog och Saltfjäll norr.

En modern svensk-sydsamisk och sydsamisk-svensk ordbok utgavs för första gången 2007 av Sametinget.

Filmen Sameblod, som hade premiär 2016, är den första långfilmen på sydsamiska.

Fonologi

Vokaler 

Sydsamiskan har också följande diftonger åa [oa], åe [oæ], ea [eæ], ie [ie~ɨe], oe [uo], øø/öö [oe], ua [ʉa] och yø/yö [yo]. 

Källa:

Konsonanter 

Källa:

Ortografi 
A | B | D | E | F | G | H | I | Ï | J | K | L | M | N | O | P | R | S | T | U | V | Y | Æ | Ö | Å

I Norge använts tidigare ø istället för ö efter norska alfabetet, medan man i Sverige har använt ä istället för æ. En gemensam ortografi för sydsamiskan i Norge och Sverige antogs 1978, och ett mer neutralt sätt att skriva på lanserades också, med att använda svensk ö och norsk æ. Denna lösning används i dag i sydsamiska tangentbord för dator och mobil. Den enda bokstaven som inte finns i svenskan eller norskan är i med trema (ï), som representerar sluten central orundad vokal (). Bokstäverna c, q, x och z används endast i lånord.

Bilder

Referenser

Vidare läsning 
 Bergsland, Knut & Mattsson Magga, Lajla; Åarjelsaemien-daaroen baakoegärja / Sydsamisk-norsk ordbok, Idut, 1993, 
 Frändén, Märit & Lundqvist, Björn & Wilson, Karin; Verbh - en sydsamisk verbhandbok, Uppsala Publishing House, 2007, 
 Israelsson, Per-Martin & Nejne Sagka; Daaroen-åarjelsaemien Åarjelsaemien-daaroen baakoegärja jih sijjienommh / Svensk-sydsamisk Sydsamisk-svensk ordbok och ortnamn, Sametinget, 2007, 
 Magga, Ole Henrik & Lajla Mattsson. Sørsamisk grammatikk, Davvi Girji 2012.

Externa länkar 

 Sydsamiskt kulturcentrum - Gaaltije

 
Sydsamer
Språk i Norge
Språk i Sverige
Utrotningshotade språk
Subjekt–objekt–verb-språk
Henry Hardinge, 1:e viscount Hardinge

Henry Hardinge, 1:e viscount Hardinge, född den 30 mars 1785 i Wrotham, Kent, död den 24 september 1856 i South Park nära Tunbridge Wells, var en brittisk general och statsman, generalguvernör av Indien. 

Hardinge inträdde redan som gosse i brittiska armén som fänrik och utmärkte sig särskilt som vice generalkvartermästare vid den portugisiska armén under Wellingtons fälttåg på Pyreneiska halvön 1808–1815, i synnerhet i slagen vid Albuera (1811) och Vitoria (1813). 

Han deltog i 1815 års fälttåg mot Napoleon I som engelsk kommissarie i preussiska högkvarteret (till 1818) och åtnjöt i ovanligt hög grad Wellingtons förtroende. I slaget vid Ligny blev han illa sårad i vänstra handen, som måste amputeras. Hardinge hade 1815 erhållit knightvärdighet och befordrades 1821 till överste. 

Hardinge, som 1820 blivit medlem av underhuset, tillhörde juli 1828–juli 1830 som krigsminister och juli–november samma år som minister för Irland Wellingtons konservativa ministär samt var under Peel minister för Irland juli-december 1834 och krigsminister 1841–1844. 

På Wellingtons förslag utsågs han 1844 till generalguvernör i Indien. Under hans ämbetstid inföll första sikhkriget. Hardinge deltog i de militära operationerna som närmaste man under general Gough och ledde med lysande tapperhet sin häravdelning vid Ferozeshah (21 december 1845) och slaget vid Sobraon (10 februari 1846), varefter han dikterade fredsvillkoren för sikherna i Lahore. Samma år upphöjdes han till viscount Hardinge. 

I januari 1848 efterträddes Hardinge som generalguvernör av lord Dalhousie; han sändes i augusti samma år till Irland för att i nödfall med militärmakt kuva ett befarat uppror och blev 1852 Wellingtons efterträdare som brittiska arméns överbefälhavare. Som sådan var han alltför obenägen för reformer och fick uppbära en dryg del av klandret för arméns oförberedda tillstånd vid Krimkrigets utbrott 1854. Han utnämndes 1855 till fältmarskalk.

Källor
 

Brittiska fältmarskalkar
Personer i Napoleonkrigen
Storbritanniens ministrar
Brittiska parlamentsledamöter
Indiens generalguvernörer
Brittiska militärer under 1800-talet
Brittiska politiker under 1800-talet
Personer från Kent
Födda 1785
Avlidna 1856
Män
Ugglan
Edward Law, 1:e earl av Ellenborough

Edward Law, 1:e earl av Ellenborough, född 8 september 1790, död 22 december 1871, var en brittisk statsman, son till Edward Law, 1:e baron Ellenborough.

Ellenborough invaldes 1813 (som tory) i underhuset, fick 1818 vid faderns död säte i överhuset, där han ofta uppträdde skarpt kritiskt mot Cannings utrikespolitik, och var 1828–1830, först som lordsigillbevarare, sedan som president i India Office (d.v.s. Board of Control), medlem av Wellingtons ministär. År 1824 hade han ingått sitt andra äktenskap med den senare så beryktade Jane Digby. De skildes 1830 på grund av hennes affär med diplomaten Felix zu Schwarzenberg.

Han hade livlig känsla av faran för ett ryskt anfall mot Indien och sökte därför stärka de brittiska förbindelserna med sikher, afghaner och centralasiatiska furstar, i vilket syfte han tog initiativ till sir Alexander Burnes beskickning till Lahore och Centralasien. I Peels första ministär (december 1834-april 1835) var Law åter president i India Office och erhöll ånyo samma post under Peel i september 1841, men utsågs redan i oktober samma år till generalguvernör över Ostindien. 

Som sitt program angav han vid utresan att "återställa freden i Asien", men hela hans ämbetstid kom i stället att upptas av krig, först en straffexpedition till Afghanistan (1842–1843), sedan annexionen av Sindh genom sir Robert Napier (1843) och väpnad intervention i marathstaten Gwalior (1843–1844). Laws proklamationer var ofta skrytsamt och svulstigt avfattade, och särskilt led han smälek för en sådan om den förmenta återerövringen av portarna till hindutemplet i Somnath, vilka Mahmud av Ghazni bortfört till Afghanistan under sina plundringståg på 1000-talet och Law med orätt ansåg där ha återfunnits. Uttröttade av Laws högdragna självrådighet och kostsamma krigsföretag  återkallade kompaniets direktörer honom 1844. 

Laws förtjänster om försvaret av Indiens nordvästgräns och den indiska arméns reorganisation belönades av regeringen vid hans hemkomst med en earltitel, och i Peels ministär var han några månader 1846 förste amiralitetslord. Sitt gamla ämbete i India Office återfick han i Derbys ministär (februari 1858); genom sitt egenmäktiga klander av en av vicekungen över Indien, lord Canning, utfärdad proklamation utsatte han kort därpå regeringen för säker utsikt att erhålla ett misstroendevotum i parlamentet och såg sig därför nödsakad att avgå (maj samma år). I överhuset uppträdde Law 1864 med värme för Danmarks sak. Lord Colchester har utgivit hans dagbok för åren 1828–1830 (2 band, 1881) samt History of the Indian administration of Ellenborough (1874).

Källor

Tryckta källor

Noter

 

Storbritanniens sjöministrar
Brittiska politiker under 1800-talet
Engelsk adel
Alumner från St. John's College, Cambridge
Födda 1790
Avlidna 1871
Män
Lords Privy Seal
Tvillingarnas vilda äventyr i London

Tvillingarnas vilda äventyr i London, även känd som Tvillingarna på äventyr i London, () är en amerikansk komedifilm från 2001, regisserad av Craig Shapiro.

Handling
Tvillingarna Chloe och Riley deltar i en FN tävling i London tillsammans med några andra från sin skola. Efter att ha flugit över Atlanten är de äntligen framme i fartfyllda London, som är en metropol varje tonåring vill besöka. Tvillingarna och deras lag har forskat om landet Kina, som de ska representera i tävlingen. Men det visar sig att ett annat lag också har Kina. Laget bestämmer sig för att låta de andra få Kina, i utbyte mot deras stora rum, eftersom deras rum är mer som en garderob. Det andra laget går med på det. Nu måste tvillingarna och deras kompisar lära sig mängder av nya fakta om ett nytt land. England såklart, eftersom de är i England tycker alla att de kan utforska landet utomhus. Så beger sig laget ut mot nya äventyr! Och hur ska det då gå för stackars London, som kanske aldrig kommer att bli sig likt efter tvillingarnas besök?

Rollista

Externa länkar

Filmer 2001
Amerikanska komedifilmer
Filmer om tvillingsystrar
Hertig av Portland

Titeln hertig av Portland (Duke of Portland) har burits i släkten Bentinck (av vilka medlemmar efter ingiften i andra släkter även har kallat sig Cavendish-Bentinck och Cavendish-Scott-Bentinck) från 1716 till 1990, när titelns siste innehavare avled.

Kung Vilhelm III av England förlänade 1689 sin nederländskfödde favorit Hans Willem Bentinck titeln earl av Portland. Hans son Henry Bentinck, 2:e earl av Portland, upphöjdes 1716 även till hertig av Portland, och earl-titeln bars sedan som en underordnad titel av hertigarna av Portland fram till dess siste arvtagare, den 12:e hertigen, avled 1990. Han var den siste ättlingen på manslinjen till den förste hertigen. En medlem av en släktgren härstammande från en yngre son till Hans Willem Bentinck, 1:e earl av Portland ärvde då enbart earl-titeln och de med denna sammanhängande underordnade titlarna.

Sammanhängande med hertigtiteln var titlarna markis av Titchfield (Marquess of Titchfield) (1716) och baron Bolsover (1880), som båda dog ut tillsammans med hertigtiteln. Arvtagaren till hertigtiteln använde faderns titel Marquess of Titchfield som ”artighetstitel” (courtesy title, alltså utan säte i överhuset) och exempelvis den senare brittiske premiärministern William Henry Cavendish-Bentinck, som 1762 efterträdde sin far som 3:e hertig av Portland, var 1738–1762 känd som markisen av Titchfield.

Hertigar av Portland (1716)
Henry Bentinck, 1:e hertig av Portland (1682-1726)
William Bentinck, 2:e hertig av Portland (1708-1762)
William Henry Cavendish-Bentinck, 3:e hertig av Portland (1738-1809)
William Henry Cavendish-Scott-Bentinck, 4:e hertig av Portland (1768-1854)
William John Cavendish-Scott-Bentinck, 5:e hertig av Portland (1800-1879)
William John Arthur Charles James Cavendish-Bentinck, 6:e hertig av Portland (1857-1943), kusinson till 5:e hertigen, som dog barnlös
William Arthur Henry Cavendish-Bentinck, 7:e hertig av Portland (1893-1977)
Ferdinand William Cavendish-Bentinck, 8:e hertig av Portland (1888-1980), brylling till 7:e hertigen, som dog utan söner
Victor Frederick William Cavendish-Bentinck, 9:e hertig av Portland (1897-1990), bror till 8:e hertigen, som dog barnlös

Se även 
 Portland

Externa länkar
Genealogi för släkten Bentinck, hertigar och earlar av Portland

Portland
Portland
Portland

en:Duke of Portland
Galeazzo Ciano

Galeazzo Ciano, greve av Cortellazzo och Buccari, född 18 mars 1903 i Livorno i Toscana, död 11 januari 1944 i Verona i Veneto, var en italiensk diplomat och politiker. Ciano, som var svärson till Benito Mussolini, tjänade som Italiens utrikesminister mellan 1936 och 1943 och därefter som ambassadör vid Vatikanen.

Biografi 
Galeazzo Ciano var son till amiralen Costanzo Ciano (1876–1939) och Carolina Pini. Han anslöt sig tidigt till fascismen och ingick 1925 i diplomattjänst samt gifte sig 1930 med Mussolinis dotter Edda. I juni 1936 utnämndes han till Italiens utrikesminister. Med åren kom han dock att alltmer distansera sig från Mussolinis utrikespolitik och erhöll i februari 1943 avsked som utrikesminister och blev i stället ambassadör vid Vatikanen. Senare samma år deltog han i avsättningen och arresteringen av Mussolini. När de italienska fascisterna med tysk assistans hade återupprättat Mussolinis regim i Norditalien, ställdes Ciano av denna regim inför ståndrätt och dömdes till döden för landsförräderi. Han arkebuserades i januari 1944. Tillsammans med Ciano avrättades Emilio De Bono, Luciano Gottardi, Giovanni Marinelli och Carluccio Pareschi.

Postumt utgavs hans dagböcker från åren 1937–1943.

Utmärkelser 
 Annunziataorden
 Sankt Mauritius och Sankt Lazarusorden
 Italienska kronorden
 Gyllene sporrens eller S:t Sylvesters orden
 Piusorden
 Heliga gravens orden
 Malteserorden
 Urdhëri i Besës
 Vita örns orden (Polen)
 Isabella den katolskas orden
 Tyska örnens orden
 Ricompense al valor militare
 Medaglia commemorativa delle operazioni militari in Africa Orientale
 Medaglia commemorativa della Marcia su Roma

Referenser

Tryckta källor 
 
 Nordisk familjebok 1951-1955 års upplaga

Externa länkar 

Spartacus Educational 

Födda 1903
Avlidna 1944
Italiens utrikesministrar
Personer i Italien under andra världskriget
Personer som blivit avrättade genom arkebusering
Italienska fascister
Italienska diplomater
Män
Politiker som blivit avrättade
Italienska grevar
Personer från Livorno
Mottagare av Isabella den katolskas orden
Earl av Portland

Den engelska adelstiteln Earl of Portland har förlänts vid två tillfällen, första gången 1633 till Richard Weston. Den titeln dog ut 1688 med den fjärde earlens död. Titeln förläntes andra gången 1689 av kung Vilhelm III 1689 till hans nederländskfödde favorit Hans Willem Bentinck. I och med hans sons upphöjande till hertig av Portland absorberades earltiteln i hertigtiteln fram till den nionde och siste hertigen död 1990 och earltitelns övergång till en annan släktgren. Denna gren härstammade från en yngre son till den 1:e earlen av Portland och var därför arvsberättigad enbart till earltiteln men inte till hertigtiteln.

Den nuvarande earlen av Portland bär de underordnade titlarna Viscount Woodstock (1689) och Baron Cirencester (1689), båda i Englands peerage. Sammanhängande med hertigtiteln var titlarna Marquess of Titchfield (1716) och Baron Bolsover (1880), som båda dog ut tillsammans med hertigtiteln.

Earlar av Portland, första förläningen (1633)
Richard Weston, 1:e earl av Portland (1577-1635)
Jerome Weston, 2:e earl av Portland (1605-1663)
Charles Weston, 3:e earl av Portland (1639-1665)
Thomas Weston, 4:e earl av Portland (1609-1688)

Earlar av Portland, andra förläningen (1689)
Hans Willem Bentinck, 1:e earl av Portland (1649–1709)
Henry Bentinck, 1:e hertig av Portland, 2:e earl av Portland (1682–1726)
William Bentinck, 2:e hertig av Portland, 3:e earl av Portland (1709–1762)
William Henry Cavendish-Bentinck, 3:e hertig av Portland, 4:e earl av Portland (1738–1809)
William Henry Cavendish-Scott-Bentinck, 4:e hertig av Portland, 5:e earl av Portland (1768–1854)
William John Cavendish-Scott-Bentinck, 5:e hertig av Portland, 6:e earl av Portland (1800–1879)
William John Arthur Charles James Cavendish-Bentinck, 6:e hertig av Portland, 7:e earl av Portland (1857–1943)
William Arthur Henry Cavendish-Bentinck, 7:e hertig av Portland, 8:e earl av Portland (1893–1977)
Ferdinand William Cavendish-Bentinck, 8:e hertig av Portland, 9:e earl av Portland (1888–1980)
Victor Frederick William Cavendish-Bentinck, 9:e hertig av Portland, 10:e earl av Portland (1897–1990)
Henry Noel Graf von Bentinck, 11:e earl av Portland (1919–1997)
Timothy Charles Robert Noel Graf Bentinck, 12:e earl av Portland (född 1953)

Engelska adelstitlar
Bara en dag

Bara en dag (originaltitel: Before Sunset) är en amerikansk independentfilm från 2004 i regi av Richard Linklater. Filmen är en uppföljare till Bara en natt från 1995 och utgör andra delen i en romantisk dramatrilogi med Before Midnight (2013) som tredje del. Vid Oscarsgalan 2005 var de fyra manusförfattarna nominerade till en utmärkelse i kategorin bästa manus efter förlaga för denna andra del, eftersom alla uppföljare automatiskt betraktas som bearbetningar.

Handling 
Jesse (Ethan Hawke) och Céline (Julie Delpy) träffades på ett tåg för nio år sedan, men efter att ha tillbringat en natt i Wien tillsammans, förlorade de kontakten. Nu återser de spontant och överraskande varandra, när Jesse är i Paris, för att prata om och signera sin uppmärksammade debutroman This Time på legendariska Shakespeare and Company. Denna roman handlar om en ung amerikan som träffar en jämnårig fransyska på ett tåg, och spontant tillbringar en natt tillsammans med henne i Wien. I filmen får man nu följa författaren Jesse och den nuvarande statsvetaren tillika miljökämpen Céline under 80 minuter genom olika parismiljöer, med långa tagningar längs bland annat Promenade plantée, medan de utvecklar en alltmer känslomässigt laddad dialog i förhållande till varandra.

Rollista 
Ethan Hawke – Jesse
Julie Delpy – Céline
Vernon Dobtcheff – bokhandlare
Mariane Plasteig – servitris

Externa länkar

Filmer 2004
Amerikanska dramafilmer
Amerikanska romantikfilmer
Paris på film
Filmer i regi av Richard Linklater
Engelskspråkiga filmer
Franskspråkiga filmer
Trekvart

Trekvart var ett TV-program i Sveriges Television 1989–1990. Hasse Aro, Maria Borelius, Annika Dopping och Lennart Modig var programledare hösten 1989. Våren 1990 enbart Aro och Modig.

Källhänvisningar 

TV-program i SVT
Dagar som skakade Sverige

Dagar som skakade Sverige var ett svenskt TV-program från 1995 i TV3 som skildrade stora nyhetshändelser genom tiden. Bland annat Tjörnkatastrofen, Wennerströmaffären, Ulvenolyckan, Handenmorden, ockupationen av västtyska ambassaden, Norrmalmstorgsdramat, Morden på Malmö Östra Sjukhus, Branden på stadshotellet i Borås med flera. Programledare var Hasse Aro och Bengt Öste. Producent: Bo Rehnberg. Konceptet utvecklades av Pelle Törnberg.

Samhällsprogram i TV3
Historieprogram på TV
Bo Rehnberg

Bo Erik Rehnberg, född 8 februari 1947 i Stockholm, död 22 maj 1999 i Stockholm, var en legendarisk svensk TV-producent och i årtionden en känd profil i radio och TV. Han var son till Mats Rehnberg.

Som 20-åring blev han radiounderhållningens yngste producent. Åren 1979–1986 var han som nöjeschef vid Sveriges Television en av de ansvariga bakom tittarframgångar som Måndagsbörsen, Razzel och Jacobs stege. Han var också producent vid TV4 redan från början men hoppade av för att arbeta som TV-producent åt fristående produktionsbolag.

Rehnberg vann två gånger Guldcupen, det stora internationella radiopris som delas ut i Monte Carlo för bästa radiounderhållning. Bo Rehnberg var även framgångsrik författare till schlagertexter, bland annat svensktoppslåtarna "Så gick det till när farfar var ung" och "Sången han sjöng var min egen" (svensk version av "Killing Me Softly with His Song").

Bo Rehnberg var även programledare i radio. Under många år sände han tillsammans med Jerry Williams och Svante Grundberg Rocklagret. Ett program med fokus på -50 och -60 tals musik.

Sina sista uppdrag som TV-producent hade Rehnberg på Strix Television där han bland annat producerade Dagar som skakade Sverige. Han verkade därefter på Meter Film & Television som senior producer, det vill säga rådgivare till yngre producenter. Rehnberg är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Källor
Anno 1999

Svenska TV-programledare
Sommarvärdar 1974
Personer inom Sveriges Television
Producenter vid Sveriges Radio
Svenska radioprogramledare
Svenska sångtextförfattare
Födda 1947
Avlidna 1999
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Män
Personer från Stockholm