kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Götavirke

Götavirke (ibland Göta Virke) är rester av en drygt 3,5 km lång försvarsvall i nord-sydlig riktning mellan Västra Husby och Hylinge i Östergötland. Den var i bruk omkring år 800-1000 e. Kr. 

Vallen täckte hela sträckan mellan sjöarna Asplången och Lillsjön. Norr om Asplången finns rester av flera fornborgar, kanske del av samma försvarsverk som vallen. Söder om Lillsjön är terrängen så sank och svårforcerad att den knappast behövt försvaras. Vallbygget har tjänat som stöd för träpalissader, och bakom denna finns tecken på att där kan ha löpt en trupptransportväg. Detta skulle i så fall vara ett drag gemensamt med Danevirke i norra Tyskland. Ett annat exempel är Offa's Dyke i Storbritannien, men i Sverige är Götavirke unik. Framför vallen har en grävd 4-6 meter bred uppdämd vallgrav funnits. Parallellt med Götavirke, 2 kilometer västerut, finns en äldre stensträngsanläggning benämnd Tvärdalavallen som kan ha varit en del av samma försvarsanläggning. 

Bygget verkar avsett att skydda det inre av Östergötland mot attacker från östersjösidan. Teorierna om vilka som byggt vallen, mot vilka den skulle skydda och tiden för byggandet har genom tiderna varit många. 

Götavirke fick sitt namn av arkeologen Arthur Nordén som gjorde utgrävningar av vallen 1926 och såg paralleller till den större anläggningen Danevirke.

En arkeologisk utgrävning utförd av Arkeologiska Forskningslaboratoriet 1999 hittade mitt i vallen resterna av en brandhärd som genom kol 14-metoden kunde daterats till cirka år 800 e.Kr. De hittade också huggspån i vallgraven som kunde kol 14-dateras till 1000-talet vilket indikerar att anläggningen minst varit i drift i 200 år.

Litteratur
Nielsen, Ann-Lili, En tidig kristen grav och andra fornlämningar i anslutning till Götavirke (1997).
Nordén, Arthur, Ringstad och Götavirket: En östgötsk stambygd för forngermansk diktning. Linköping (1926).
Stjerna, N. Götavirke: arkeologisk undersökning 1999. Östergötland, Söderköpings kommun, Västra Husby socken, Hageby Raä 12 & Hylinge Raä 111. Arkeologiska forskningslaboratoriet, Stockholms universitet. Borgar och befästningsverk i Mellansverige 400-1100 e. Kr. Rapport 1. Stockholm (1999).

Källor

Externa länkar

 Götavirke | Länsstyrelsen Östergötland
En kort film om Götavirke gjord 2016
Fornminnen i Östergötland
Fornminnen från vikingatiden i Sverige
Söderköpings kommun
Befästningar i Sverige
Murar i Sverige
Maya Lin

Maya Ying Lin (kinesiska 林瓔), född 5 oktober 1959 i Athens i Ohio i USA, är en amerikansk arkitekt, installationskonstnär och skulptör.

Biografi
Maya Lins föräldrar, keramikern Henry Huan Lin och litteraturvetenskaparen Julia Ming Lin, utvandrade från Kina till USA 1958, ett år före Maya Lins födelse. Familjen kommer från Minhou i Fujian-provinsen. Maya Lin är brorsdotter till arkitekten Lin Huiyin och sondotter till den kinesiske politikern Lin Changmin (1876–1925).

Maya Lin studerade vid Yale University och tog en kandidatexamen 1981 och en magisterexamen i arkitektur 1986.

Genombrottet för Maya Lin kom redan när hon vid 21 års ålder vann en öppen tävling för att utforma ett minnesmärke över Vietnamveteraner i Washington D.C.. Detta ansågs då av många som kontroversiellt, men har med tiden vunnit allmänt erkännande. Maya Lins övriga skulpturer och monument påminner om hennes genombrottsverk. De utgör skulpturala volymer i beständiga material, vilka blir ett med det omkringliggande landskapet, inspirerade av japanska trädgårdar och indianska och samtida jordkonst.

Hon fick 2003 Finn Juhlpriset, den första gången detta utdelades, 2009 den amerikanska National Medal of Arts och 2014 Dorothy och Lillian Gish-priset. Hon gifte sig 1996 med fotohandlaren David Wolf, har två barn och bor i New York.

Offentiga verk i urval

The Wave Field, jordkonst, 1995, University of Michigan, Ann Arbor, Michigan, USA
Groundswell, 1993, Ohio State University, Ohio, USA
Civil Rights Memorial, 1989, Montgomery, Alabama, USA
Vietnam Veterans Memorial, 1982, National Mall, Washington D.C., USA
Women's Table, 1990–93, Yale University, New Haven, Connecticut, USA
11 Minute Line, jordkonst, 2004, Wanås skulpturpark
Above and Below, skulptur i färgade aluminiumrör, 2007, utanför Indianapolis Museum of Art i Indiana, USA 
Confluence Project, 2006-11, en serie installationer längs Columbiafloden i Oregon och Washington i USA
What is Missing?, 2009 och framåt, webbprojekt
A Fold in the Field jordkonst på tre hektar, 2013, Alan Gibbs skulpturpark norr om Auckland i Nya Zeeland

Bibliografi i urval
Maya Lin: Boundaries, 2000,

Källor

Noter

Externa länkar
Maya Lin Studios webbplats
Biografi med mera (Public Broadcasting System, USA)

Amerikanska arkitekter under 1900-talet
Amerikanska skulptörer under 1900-talet
Jordkonstnärer
Amerikanska landskapsarkitekter
Kvinnor
Födda 1959
Levande personer
WP:Projekt Kina
Personer från Athens County
Mottagare av Frihetsmedaljen
Amerikanska arkitekter under 2000-talet
Alumner från Yale University
Amerikanska skulptörer under 2000-talet
Fumihiko Maki

Fumihiko Maki, född 6 september 1928 i Tokyo, är en japansk arkitekt. 

Fumihiko Maki utbildade sig till arkitekt vid Tokyos universitet 1952, Cranbrook Academy of Art i Bloomsfield Hills, Michigan, USA 1953 och Harvard Graduate School of Design, Cambridge, Massachusetts, USA 1954. Han arbetade för bland annat Skidmore, Owings, and Merrill i New York och för Sert Jackson i Cambridge. Efter att ha arbetat som lärare under några år, återvände Fumihiko Maki till Tokyo och grundade Maki and Associates 1965. Han var även en av grundarna till metabolisterna.

Med en för tiden typisk besatthet, utvecklade Fumihiko Maki modulsystem och standardiserade element, helst i metall, glas och platsgjuten betong, med slagsida åt rationell design och den senaste tekniken. Sin förkärlek för teori och teknik till trots, är han populist och hans byggnader äger ofta en sällsynt värme och upprymdhet. 

Fumihiko Maki kallar sig tveklöst modernist och använder sig ofta av traditionell japansk form, men han neutraliserar på sitt pragmatiska sätt konflikten mellan modernism och postmodernism med orden: Den kanske fungerar i väst, men i Japan skulle postmodernismens användning av historiska motiv helt enkelt dunsta bort. Hans inställning till standardisering är mycket pragmatisk och får, precis som hans teorier, tjäna som adaptivt och kontextuellt ramverk.

Verk i urval 
 Center for the Arts, Yerba Buena Center, San Francisco, Kalifornien, USA, 1993
 Nippon Cultural Center, Makuhari Messe, Chiba, Japan, 1990
 Tokyo Metropolitan Gymnasium, Tokyo, Japan, 1990
 Nationalmuseet för modern konst, Kyoto, Japan, 1986
 Fujisawa Municipal Gym, Fujisawa, Japan, 1984
 Hillside Terrace Apartments, Tokyo, Japan, 1969, 1973, 1976 och 1992
 Spiral, Tokyo, Japan, 1985
 YKK Guest House, Kurobe, Japan, 1983

Utmärkelser 
 Pritzkerpriset 1993
 AIA guldmedalj 2011

Källor

Externa länkar 

 Bildgalleri

Japanska arkitekter 
Alumner från Tokyos universitet
Alumner från Harvard University
Mottagare av Pritzkerpriset
Mottagare av Wolfpriset i konst
Födda 1928
Män
Levande personer
Personer från Tokyo
WP:Projekt Japan
Mottagare av Praemium Imperiale
Bevis

Ett bevis är i generell bemärkelse en härledning av en slutsats från ett antal premisser. Det finns flera typer av bevis, bland dem:

 Vetenskapliga bevis, se deduktion 
 Formella bevis, se teorem
 Juridisk bevisföring, se bevis (juridik)  
 Anekdotisk bevisföring (har låg reliabilitet)

Fakta som inte anses behöva bevisas kallas notorisk kunskap eller axiom.

Bevisföring är en framställning avsedd att bevisa något. Ett bevisled är ett led i en bevisföring. Med beviskedja avses bevisföring som består av flera bevis av vilka ett efterföljande bevis alltid utgår från, och grundar sig på, det närmast föregående beviset.

Se även 

 Evidens
 Satslogik
 Predikatlogik

Referenser 

Logik
Modus ponens

Modus ponens är en förkortad form av modus ponendo ponens, som är en slutledningsregel inom satslogiken. Regeln kan formellt skrivas:

vilket betyder att av  två premisser, där den ena är en materiell implikation och den andra är implikationens första led, följer implikationens andra led.
Från premisserna: P→Q och P, kan således slutsatsen Q dras.

Regelns latinska namn har sitt ursprung i att implikationens första led bejakas, ponendo, och att därmed följer, att implikationens andra led kan bejakas, ponens.
Exempel: Från de två premisserna, Om min klocka går rätt, så är tåget försenat och Min klocka går rätt, kan slutsatsen 
Tåget är försenat, dras.

Formellt kan regeln även skrivas:
, där  betyder syntaktisk konsekvens eller satslogisk konsekvens.

Regeln uttryckt som en tautologi eller ett teorem i satslogiken skrivs:

Källor 
 Göran Hermerén, Logik, Studentlitteratur, Lund 1967.
 Konrad Marc-Wogau, Modern Logik, Bonniers 1950.
 Geoffrey Hunter, Metalogic. An Introduction to the Metatheory of Standard First-Order Logic, MacMillan, London 1971.
 Elliott Mendelson, Elementary Logic, Oxford University Press, London 1965.
 G. H. von Wright, Logik, Filosofi och Språk, Aldus, 1957.

Slutledningsregler
Slutledningsregel

Slutledningsregler, ibland även kallade härledningsregler, är de grundläggande argumentationssteg som utförs i en härledning. Ett härledningssystem bestämmer exakt vilka slutledningsregler som är tillåtna.

Se även 
 Matematiskt bevis
 Syllogism
 Härledningsbegrepp

Källor 
 Göran Hermeren, Logik, Studentlitteratur, Lund 1967.
 Filosofilexikonet, Forum, Stockholm 1988.
 http://filosofia.fi/search/node/Slutledningsregler

Satslogik
 
Formella system
Syntax (logik)
Logisk sanning
Slutledning
Logiska uttryck
Vita Anskarii

Vita Anskarii eller Vita Ansgarii (”Ansgars liv”) är berättelsen om missionären Ansgars liv och gärningar, som nedtecknades ett antal år efter hans död.

Vita Anskarii skrevs under perioden 865–876 av Rimbert, Ansgars efterträdare som ärkebiskop i Hamburg-Bremen. Rimbert har kunnat basera sin framställning på Ansgars egna uppgifter, samt på uppgifter från ögonvittnen som till exempel följeslagaren Witmar. Skildringen förmedlar många intryck från Ansgars vistelse i 800-talets Sverige.

Berättelsen utgör också en av få källor för information om Nordens samhällsstruktur under denna period, samt är den enda hågkomst som bevarats till eftervärlden avseende ett flertal dåtida kungar i de områden som idag utgör Danmark och Sverige. Texten berättar bland annat om kung Björn i Birka och kungarna Hårik och Hårik II i Danmark. Vita Anskarii finns i olika svenska översättningar, senast av Eva Odelman 1986, utgiven med titeln Boken om Ansgar och med vetenskapliga kommentarer.

Externa länkar 
 Vita Anskarii, engelsk översättning från Medieval sourcebook 
 Svensk historia enligt samtida skildringar utgiven av Gustav Berggren, 1901.

Vikingatiden
Katolska kyrkans i Sverige historia
Birka och Hovgården
Rimbert

Rimbert, död 11 juni 888, ärkebiskop i Hamburg-Bremen 865–888. Rimbert efterträdde Ansgar i ämbetet och skrev biografin över densamme; Vita Anskarii.

Biografi 
Han gick i klosterskola i flanderska Turholt, där han skall ha uppmärksammats av Ansgar. Rimbert följde möjligen med Ansgar vid dennes andra besök i Birka, och blev vid dennes död utnämnd till ärkebiskop av Hamburg-Bremen. Inte mycket är känt om hans gärning som ärkebiskop, men han skall ha varit nitisk och mån om missionen och själv besökt Danmark och Sverige.

För eftervärlden är Rimbert mest bekant för Vita Anskarii. Levnadsteckningen tillkom med medförfattares bistånd sannolikt under det närmaste årtiondet efter Ansgars död och tillägnades benediktinmunkarna i Corvey. Arbetet är skrivet i uppbyggligt syfte, men innehåller en mängd faktiska upplysningar, bland annat att Ansgar vid fem års ålder skulle ha blivit moderlös och strax senare av sin far satt i skola vid klostret Corbie i Picardie. Framställningen är anmärkningsvärt fri från legendariska utsmyckningar. Biografin över Rimbert själv (Vita Rimberti), skriven av någon klerk i Bremen eller munk i Corbie, är däremot ett obetydligt arbete.

Källor

Noter

Externa länkar 
 Vita Ansgarii, engelsk översättning från Medieval sourcebook
 

Tyska ärkebiskopar
Personer i Tyskland under 800-talet
Avlidna 888
Män
Födda okänt år
Personer i Sverige under 800-talet
Birkabor
Upplands runinskrifter 1062

Upplands runinskrifter 1062 står strax norr om Dalboda vid östra vägkanten av den gamla E4:an mellan Uppsala och Gävle.

Inskriften

Inskriften i runor
ᚴᛅᚴᚢᛚᚠᚱ᛫ᚮᚴ᛫ᛒᚨᚾᚢᛁᚦᚱ᛫ᛚᛁᛏᚢ᛫ᚱᛁᛏᛅ᛫ᛋᛏᚨᚾ᛫ᛁᚠᛏᛦ᛫ᚮᚮᚦᛒᛁᛅᚱᚾ᛫ᛋᚢᚾ᛫ᛁᚾ

Inskriften i translitterering
GangulfR(?) ok Bæinviðr letu retta stæin æftiR Auðbiorn, sun sinn

Inskriften i översättning
"Gångulv(?) och Benvid läto uppresa till minne av Ödbjörn, son..."

Historia
Troligen är det andra namnet, Benvid, felristning för kvinnonamnet Benfrid och att föräldrarna låtit resa stenen till mine av sin son. 
Runstenen är med stor säkerhet ristad av runmästaren Ingulv som signerat ett par runstenar i grannskapet.

Se även
Alfabetisk lista över runinskrifter
Lista över Upplands runinskrifter
Lista över fasta fornminnen i Uppsala kommun (Viksta)

Referenser

Noter

Upplands runinskrifter
Upplands runinskrifter 751

Runstenen U 751 står uppställd i Viggby trädgård i Husby-Sjutolfts socken, 15 meter söder om huvudbyggnaden och fyra meter norr om den tidigare E18. Runstenen U 750 står rest åtta meter bort.

Inskriften i översättning:
"Holmger och Labus och Lafse de lät resa stenen efter Åsbjörn, sin gode fader ..."

På 1600-talet ritar Johan Hadorph och P. Helgonius av stenen och antecknar då att den ligger på "Wigby gärde". År 1865 skriver Richard Dybeck följande om runstenen: "Ligger på sned å en stenig höjdsträcka på gärdet, några famnar öster om föregående (d.v.s. U 750). Ristningen är delvis utplånad ... En gammal tingsväg, efter hvilken ännu betydliga stenläggningar finnas, har strukit förbi stenarna". Dybeck angav att stenen fanns söder om Viggby. Inte långt efter detta flyttades både U 751 och U 750 till sin nuvarande plats.

Runstenen har troligen ristats av runmästaren Balle.

Se även
Alfabetisk lista över runinskrifter
Lista över Upplands runinskrifter

Upplands runinskrifter 0751
Isabella Rossellini

Isabella Rossellini, född 18 juni 1952 i Rom, är en italiensk-svensk-amerikansk fotomodell,
skådespelare, regissör och författare. Hon är även Unicef-ambassadör. 

Rossellini började sin karriär som skådespelerska 1976, med kända filmer som Vita nätter (1985), Blue Velvet (1986), Cousins (1989), Wild at Heart (1990), Utan skuld (1993) och Älskade Simcha (1998).

Hon var under fjorton år representant för kosmetikamärket Lancôme. 2004–2005 har hon spelat den återkommande rollen som Katya Derevko i TV-serien Alias. 2006 var hon modell för den svenska klädkedjan Lindex.

Som ung flicka led Isabella Rossellini av ryggsjukdomen skolios och vistades flera gånger på sjukhus där hon fick ligga i gipsvagga och opererades. Hon blev sedermera helt frisk.

Isabella Rossellini är idag bosatt i New York.

Familj
Hon är dotter till Ingrid Bergman och Roberto Rossellini. Hon har en tvillingsyster, Ingrid "Isotta" Rossellini, en bror, Roberto Ingmar Rossellini, en halvsyster, Pia Lindström, samt flera andra halvsyskon på sin pappas sida.

Hon var gift med Martin Scorsese 1979–1982 samt Jon Wiedemann 1983–1986; med den senare har hon har dottern Elettra. Isabella Rossellini var sambo med David Lynch 1986–1990.

Filmografi, i urval

  
  
  

   

  
  
 (gäströst i TV-serie)

 
 
2004–2005 – Alias (TV-serie)

Referenser

Externa länkar

Födda 1952
Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Italienska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska skådespelare under 2000-talet
Italienska skådespelare under 2000-talet
Amerikanska TV-skådespelare
Amerikanska fotomodeller
Italienska fotomodeller
Unicef-ambassadörer
Skådespelare från Rom
Tvillingar
Levande personer
Kvinnor
EEG

EEG kan syfta på:

EEG – en tidigare  samarbetsorganisation mellan ursprungligen sex länder i västra Europa, se Europeiska ekonomiska gemenskapen
EEG – en metod för att registrera hjärnbarkens spontana elektriska aktivitet , se Elektroencefalografi
Truism

En truism är ett uttalande som är självklart (och därför mindre intressant). Det är vanligt i politiska uttalanden, exempelvis "På Madagaskar lever endast hälften av befolkningen längre än medianlivslängden".

En bevingad truism är "ju enklare ju simplare" från Johan Henric Kellgrens dikt Dumboms lefverne (1791).

Exempel
 Barnen är vår framtid
 Vi ska alla dö en gång
 Övning ger färdighet
 Den som söker han letar (travesti på det bibliska uttrycket "Den som söker han finner", vilket dock inte är en truism)

Se även
 Retorik
 Pleonasm
 Tautologi

Referenser 
 

Stilistik
Hans Ferster

Hans Ferster, även Förster, Forster Freester eller Foerster död 1653, var en tysk-svensk murarmästare och kan betraktas som en av tidens storbyggmästare.

Biografi
Ferster kom troligen från Lüneburg till Sverige. Därifrån kom fältskären Georg Forster (död 1656), som sannolikt var hans bror. Av handlingarna i Murmestare Embetet i Stockholm framgår, att han sedan 1635 haft två lärdrängar, som blev "utskänkta" av honom 1638; åren 1638–1639 hade han sju lärdrängar, 1643 sysselsatte han 24 gesäller. Som jämförelse kan nämnas att flertalet av de i ämbetet inskrivna mästarna hade vid denna tid en eller ingen gesäll. Den som kom närmast efter Ferster hade åtta gesäller. Han var sålunda tidens storbyggmästare, som hade en mängd byggen i gång både i Stockholm och i landsorten.

Festers första stora, dokumentariskt bestyrkta arbete i Sverige gällde Jakobs kyrka, Stockholm i Stockholm där han fick kontraktet den 25 februari 1635. Kort därefter fick han av assessorn Nils Nilsson Stiernflycht uppdraget att uppföra hans nya hus i kvarteret Atlas (hörnet Tyska brinken och Skomakaregatan) där även värdshuset Förgyllda Lejonet skulle rymmas. Ett liknande bostadshus byggde Ferster åt sig själv på dåvarande paradgatan genom Gamla stan, Stora Konungsgatan, nuvarande fastigheten Milon 5 vid Stora Nygatan 8.

Han var bland annat verksam vid slottet Tre Kronor och fick under arkitekten Hans Jacob Kristlers ledning ombesörja murningsarbetena vid ombyggnaden av Tyska kyrkan, Stockholm i Stockholm. Från 1642 verkade han även vid uppförandet av Kristine kyrka 1642-52. Under bygget av Tyresö kyrka anges han som byggmästare; det anses dock inte klarlagt om det var han som gjorde ritningarna. Han arbetade även under 1640-talet som murarmästare vid riddarhusbygget under Simon de la Vallée.

Ferster dog troligen i unga år och var vid sin död en förmögen man. Enligt ett 18 januari 1665 av änkan ingivet inventarium över dödsboet ägde han förutom stenhuset vid Stora Nygatan en malmgård på Södermalm. I boet fanns också en stor samling guld- och silverföremål.

Byggnadsverk (urval)
Falu Kristine kyrka 
Jakobs kyrka, Stockholm 
Tyresö kyrka 
Tyska kyrkan, Stockholm 
Kastenhof 
Fastigheten Atlas 8 (Nils Nilsson Stiernflychts hus)
Fastigheten Milon 5 (det egna huset)

Noter

Källor
 Riksarkivet: Hans Ferster Murmästare av Tord O:son Nordberg

Avlidna 1653
Män
Personer under stormaktstiden
Kindstugatan

Kindstugatan är en gata i Gamla stan i Stockholm. Den går från Brända tomten fram till Tyska brinken vid Tyska kyrkan.

Historik
Gatans äldsta kända namn är Kindhästagatan (kinhaestagatan år 1449), men det förekommer flera olika namn under tidernas lopp; Kindhästegatan, Kinstagatan, Kinnestagatan, Kinstugugatan med flera. Namnet innehåller i sin ursprungliga form ett gammalt ord kindhäst eller kindpust som betyder örfil som troligtvis har att göra med ett omtalat slagsmål, som utspelats på gatan. Möjligtvis var gatan under en tid  ökänd för våldsamma uppträden.

På Kindstugatan låg en bordell som figurerade i prostitutionsskandalen runt Sara Simonsdotter under 1600-talet.

Kindstugatan i nöjeslivet
På nuvarande Kindstugatan 14 låg källaren Fimmelstång, där Lasse Lucidor blev ihjälstucken i ett slagsmål 1674. Under 1760-talet var Kindstugatan 11 känd som den plats där Stenborgs Sällskap, det dåtida Sveriges enda svenskspråkiga teater i huvudstaden, spelade då de uppträdde i staden om somrarna.

Källor

Externa länkar

Gator och torg i Gamla stan
Skomakargatan

Skomakargatan i Gamla stan, Stockholm går från Stortorget till Tyska Brinken och är jämte Köpmangatan Stockholms tidigast belagda ännu använda gatunamn.

Historia
Redan 1337 finns gatan omnämnd med namnet i latinsk form in vico sutorum/på skomakarnas gata. Namnet visar att gatan under medeltiden var skomakarnas speciella stråk, där de bodde och där de tillverkade och utbjöd sina varor. Ännu på 1600-talet och början av 1700-talet fanns ett stort antal skomakare bland gatans tomtägare. Vid Skomakargatan 11 låg Källaren Verkehrete Welt, känd sedan 1600-talet och existerade fram till 1800-talets början.

Gatan ledde då till Skomakarbrinken, som även kallades Skomakarporten efter en port i försvarsmuren, som fanns där intill Prästgatan. Porten finns omnämnd tidigast 1432. När Tyska kyrkan (1638–1642) byggts fick Skomakarbrinken namnet Tyska brinken. De höga gatunumren beror på att Skomakargatan räknas som en fortsättning av Trångsund.

Verksamheter (i urval)
 Nationalgalleriet, Skomakargatan 3

Källor

Externa länkar

Gator och torg i Gamla stan
Köpmangatan, Stockholm

För Köpmangatan i andra städer, se Köpmangatan

Köpmangatan i Gamla stan (in medio vici dicti köpmangatu / på Köpmännens gata/ år 1323 ) är Stockholms tidigast belagda gatunamn. Sannolikt har det uppkommit av att köpmän under medeltiden hade sina salubodar här.

Historik

Köpmangatan utgjorde på medeltiden den huvudsakliga förbindelselänken mellan Stortorget och det utanför östra stadsmuren liggande Fiskartorget, som var det största torget och ett speciellt köpmantorg i medeltidens Gamla stan, som låg ungefär där nuvarande Brunnsgränd och kvarteret Diana ligger. 

Innanför stadsmuren fanns det på medeltiden en port med ett valv mellan kvarteret Pegasus i norr och Perseus i söder, det var Köpmanporten som revs år 1685. Denna plats kallades även, sedan porten rivits, för Köpmanvalvet och senare för Köpmantorget (Kiöpmanne Torget 1733).

Byggnader och verksamheter
 Köpmangatan 3 / Själagårdsgatan 2, Bartelska och Törneska husen, byggnadsminne sedan maj 1990
 Köpmangatan 5, här har Samfundet S:t Erik sina lokaler
 Köpmangatan 26 / Stortorget 1, här har Stockholms domkyrkoförsamling sina lokaler
 Köpmangatan 13, Knappmakarens hus

Intressant kvarter
 Kvarteret Cepheus vid gatans södra sida
 Kvarteret Phaeton vid gatans norra sida
 Kvarteret Pygmalion  vid gatans norra sida

Bilder

Se även
 Gator och torg i Gamla stan

Litteratur

Externa länkar

Gator och torg i Gamla stan
Emuer

Emuer (Dromaius) är ett släkte med fåglar inom familjen kasuarer och ordningen kasuarfåglar. Tidigare placerades emuerna som den egna familjen Dromaiidae men DNA-studier visar att emuerna står tillräckligt nära kasuarerna för att behandlas som en och samma familj.

Systematik 
Släktet Dromaius består av endast en nu levande art, emun (Dromaius novaehollandiae). Hur många arter som släktet har omfattat är omtvistat. Två utdöda taxon behandlas antingen som egna arter eller som underarter till emun. Alla dessa taxon har levt på den australiensiska kontinenten.

Arter och underarter 
 Emu (Dromaius novaehollandiae)
 D. n. novaehollandiae – förekommer i Australien
 †D. n. diemenensis – förekom på Tasmanien, utdöd cirka 1865.
 †"Kingemu" (Dromaius [n.] minor) Louis Jean Pierre Vieillot, 1817 – förekom på King Island. Sista kända observationen skedde 1850.
 †"Kangarooemu" (Dromaius [n.] baudinianus) Shane A. Parker, 1984 – förekom på Kangaroo Island i South Australia
 †Dromaius ocypus – en förhistorisk art från sen pliocen brukar erkännas som egen art

Ett antal fossil tillskrivna egna arter behandlas nu oftast som på sin höjd som underarter. Det finns också oidentifierbara lämningar av emuliknande fåglar från mellersta miocen.

Referenser 

Fågelfamiljer
 
Flygoförmögna fåglar