Lista över Englands regenter

Lista över Englands regenter omfattar de personer, som vid och under någon tid har varit regent av England eller, innan det enade kungariket existerade, innehade någon liknande titel. Den förste person, som antog titeln Rex Anglorum (Engelsmännens konung, engelska King of the English) var Offa av Mercia, men hans maktanspråk dog med honom. Under 800-talet blev kungarna av Wessex, som erövrade Kent och Sussex från Mercia 825, alltmer dominerande över de andra engelska kungadömena. Den oavbrutna listan över Englands regenter börjar traditionellt med Egbert av Wessex 829. Alfred den store och hans son Edvard den äldre använde titeln Anglosaxarnas konung (engelska King of the Anglo-Saxons). Efter att Athelstan hade erövrat Northumbria 927, antog han titeln Rex Anglorum. Från och med Henrik II:s trontillträde 1154 blev titeln Rex Angliae (Kung av England, engelska King of England).

Furstendömet Wales inkorporerades i Kungariket England genom Rhuddlanstadgan 1284 och 1301 tilldelade Edvard I sin äldste son, den blivande Edvard II titeln Prins av Wales (engelska Prince of Wales). Sedan dess har äldste sonen till alla engelska monarker, med undantag av Edvard III burit denna titel. Efter att Elisabet I hade avlidit utan arvinge 1603 enades de engelska och skotska kronorna i personalunion under Jakob VI av Skottland, som blev Jakob I av England. Genom kunglig kungörelse kallade Jakob sig själv Kung av Storbritannien (engelska King of Great Britain), men något sådant kungarike existerade inte förrän 1707, då England genom unionsakterna gick i realunion med Skottland och då bildade Förenade kungariket Storbritannien (engelska United Kingdom of Great Britain). Regenter från och med ingåendet av denna union listas därför på lista över Storbritanniens regenter. De båda romerska kejsarna Marcus Mausaeus Carausius (285–293) och Caius Allectus (293–296), som styrde över den romerska provinsen Britannien, medtas inte i nedanstående lista, eftersom de var pretendenter till den romerska kejsarposten och inte regenter över något engelskt rike.

Engelska namn 
Under tidig medeltid (från omkring 700 till omkring 1100) talades och skrevs fornengelska (engelska "Old English") och regenternas namn var på detta språk. I modern litteratur har namnen oftast moderniserats till modern engelska och återges här på både svenska samt modern och gammal engelska. Namnen på de danska regenterna i början av 1000-talet återges på nutida svenska, engelska och danska. Vid den normandiska erövringen av England 1066 kom regenterna för lång tid framåt att tala och benämnas på medeltida franska. Här återges både de nuvarande svenska, de moderna engelska och moderna franska namnen. Enligt konvention har också sentida regenters namn försvenskats (exempelvis stavas det engelska Edward på svenska med v istället för w, Henry har blivit Henrik, James har blivit Jakob, Charles har blivit Karl etcetera). Här återges de konventionella svenska namnen, men även de nuvarande engelska.

Ätten Mercia 
Enligt vissa källor sägs den förste, som antog titeln Rex Anglorum ha varit Offa 774, som hade varit kung av Mercia sedan 757, men detta baseras på dokument, som troligtvis förfalskades på 900-talet.
Emellertid beskriver sig Offa på några av sina mynt som Of Rx A, som tros stå för Offa Rex Anglorum. Detta hade antagligen vid denna tid en annan betydelse än vad det fick senare, det vill säga kung över anglerna och inte nödvändigtvis över saxarna. Flera tidigare kungar kallas rex anglorum eller någon variant på denna term i överlevande källor: Aldfrith av Northumbria av Aldhelm; Æthelred av Mercia i Felix' Vita sancti Guthlaci (Sankt Guthlacs liv); och Æthelbald av Mercia av Sankt Bonifatius.

Ätten Wessex 

Den oavbrutna listan inleds traditionellt med Egbert, som var kung av Wessex från 802 och den förste kungen av detta rike, som hade överhöghet över större delen av England. Han besegrade mercerna 825 och blev Bretwalda 829, även om han senare förlorade makten över Mercia. Alfred den store och hans son Edvard den äldre använde titeln "anglosaxarnas konung" (engelska "king of the Anglo-Saxons"). Sedan Æthelstan hade erövrat Northumbria 927 antog han titeln rex Anglorum (engelsmännens konung, engelska King of the English).

Det finns vissa bevis för att Ælfweard av Wessex kan ha varit kung under två veckor 924, mellan sin far Edvard den äldre och sin bror Athelstan, även om han inte kröntes. Detta är dock inte erkänt av alla historiker.

Knytlingaätten 

Efter den danska invasionen 1013 hamnade England under danskt styre under och efter Ethelred den villrådiges regeringstid.

Ätten Wessex (återinsatt första gången) 
Efter Sven Tveskäggs död återvände Ethelred den villrådige från sin exil och utropades på nytt till kung den 3 februari 1014. Hans son efterträdde honom, efter att ha blivit vald till kung av Londons innevånare och en del av Witan, trots pågående danska försök att återta kronan från västsaxarna.

Knytlingaätten (återinsatt) 
Efter det avgörande slaget vid Ashingdon den 18 oktober 1016 skrev kung Edmund under ett fördrag med Knut, i vilket den senare skulle styra över hela England förutom Wessex. Vid Edmunds död den 30 november tog Knut över styret över hela England.

Ätten Wessex (återinsatt andra gången) 
Sedan Hardeknut hade dött följde ett kortvarigt saxiskt återtag av kronan mellan 1042 och 1066. Efter det i brittisk historia mycket avgörande slaget vid Hastings blev Vilhelm II av Normandie kung av England.

Normandiska ätten 

Hertig Vilhelm II av Normandie, som var vasall till kungen av Frankrike och kusinbarn till Edvard bekännaren, invaderade och erövrade England 1066 och gjorde då flytten av den engelska huvudstaden från Winchester till London permanent. Efter Harald Godwinsons död i det avgörande slaget vid Hastings den 14 oktober, valde den anglosaxiska witan Edgar den fredlöse till kung i Haralds ställe, men han lyckades inte motstå invasionen och kröntes aldrig. Vilhelm kröntes till kung av England på juldagen (25 december) 1066 och är idag känd som Vilhelm Erövraren, Vilhelm oäktingen eller Vilhelm I.

Det var från och med Vilhelm och hans ättlingar, som de engelska regenterna antog ordningsnummer efter franskt maner, men den tidigare traditionen att särskilja monarkerna med smeknamn dog inte ut på grund av detta.

Omstridd pretendent

Kejsarinnan Matilda utnämndes till tronföljare av sin far Henrik I och erkändes som sådan av baronerna. Vid Henriks död tog dock Matildas kusin Stefan av Blois makten. Därpå följde den engelska anarkin och Matilda var de facto-härskare under några månader 1141, men hon kröntes aldrig och medtas sällan på listor över Englands regenter. Titeln kejsarinna kommer sig av att hon i sitt första äktenskap var gift med den tysk-romerske kejsaren Henrik V.

Ätten Plantagenet 

I november 1153 slöt Stefan och Matilda fördraget i Wallingford, där Stefan erkände Matildas son Henrik som sin tronarvinge, sedan hans egen son hade dött.

Hellre än att styra bland normanderna styrde ätten Plantagenet från Akvitanien – ett område som övertogs genom Henrik II:s äktenskap med Eleonora av Akvitanien – och såg inte England som sitt främsta hem förrän de flesta av deras franska besittningar hade gått förlorade under kung Johan. Denna långlivade dynasti delas vanligtvis in i tre ätter: Angevinerna, Lancasterätten och Yorkätten.

Ätten Plantagenet utformade Englands kungliga vapensköld, som vanligtvis visade andra kungariken, som de eller deras ättlingar hade erövrat eller hävdade anspråk på, men utan att Irland under lång tid fanns representerat.

Omstridd pretendent

Ludvig VIII av Frankrike styrde kortvarigt över halva England från 1216 till 1217 i slutet av det första baronkriget mot kung Johan. När han med sina trupper marscherade in i London mottogs han öppet av de upproriska baronerna och Londons innevånare och utropades (men kröntes inte) till kung i Sankt Pauls-katedralen. Många adelsmän, inklusive Alexander II av Skottland för sina engelska besittningar, samlades för att hylla honom. När han undertecknade fördraget i Lambeth 1217 erkände Ludvig emellertid att han aldrig hade varit legitim härskare över England.

Ätten Lancaster 

Denna ätt härstammade från Edvard III:s tredje överlevande son Johan av Gent.

Ätten York 

Ätten York härstammade från Edvard III:s fjärde överlevande son Edmund av Langley, 1:e hertig of York. Under rosornas krig (1455–1485) växlade troninnehavet mellan de rivaliserande ätterna Lancaster och York.

Ätten Lancaster (återinsatt)

Ätten York (återinsatt)

Ätten Tudor 

Ätten Tudor härstammade på mödernet från John Beaufort, som var en av Johan av Gents illegitima söner (Johan var i sin tur Edvard III:s tredje överlevande son) med dennes långvariga älskarinna Katherine Swynford. De som enbart var ättlingar till engelska monarker genom illegitima barn kunde vanligtvis inte hävda några tronanspråk, men situationen komplicerades av att Johan och Katherine gifte sig 1396 (25 år efter John Beauforts födelse). Efter detta äktenskap förklarade kyrkan Johans och Katherines barn retroaktivt legitima genom en påvlig bulla samma år (även erkänt genom en av parlamentet stiftad lag 1397). Sedermera erkände också Johans legitime son, kung Henrik IV, också de övriga barnens legitimitet, men förklarade dem också oberättigade att någonsin ärva tronen. Emellertid höll sig barnen och deras ättlingar (ätten Beaufort) nära allierade med Johans andra ättlingar, ätten Lancaster.

John Beauforts barnbarn Lady Margaret Beaufort gifte sig med Edmund Tudor. Denne var son till den walesiske hovmannen Owain Tewdr (anglicerat till "Owen Tudor") och Katarina av Valois, som i sin tur var änka efter den lancastriske kung Henrik V. Edmund Tudor och hans syskon var antingen illegitima eller födda inom ett hemligt äktenskap och var för sitt väl och ve beroende av sin halvbror kung Henrik VI:s godtycke. När ätten Lancaster förlorade makten tog ätten Tudor över. Edmund Tudors son blev kung under namnet Henrik VII efter att han hade besegrat Rikard III i slaget vid Bosworth Field 1485, vilket gjorde slut på rosornas krig.

I och med brytningen mellan Henrik VIII och den romersk-katolska kyrkan blev monarken de anglikanska och irländska kyrkornas överhuvud. Elisabet I:s titel blev Anglikanska kyrkans överguvernör (engelska Supreme Governor of the Church of England).

Omstridd pretendent

Edvard VI utnämnde Lady Jane Grey till sin tronföljare. Fyra dagar efter hans död den 6 juli 1553 utropades Jane till regerande drottning. Nio dagar efter utnämningen, den 19 juli, bytte det kungliga rådet (engelska the Privy Council) sida och utropade Edvard VI:s katolska halvsyster Maria till drottning istället. Jane avrättades 1554, vid 16 års ålder. Få historiker anser henne ha varit legitim som monark.

Enligt villkoren för äktenskapet mellan Filip I av Neapel (Filip II av Spanien från och med 15 januari 1556) och drottning Maria I, skulle Marias titlar och privilegier även tillfalla Filip så länge äktenskapet varade. Alla officiella dokument, inklusive lagar stiftade av parlamentet, skulle dateras med bådas namn och parlamentet skulle sammankallas under det gemensamma parets auktoritet. En parlamentslag gav honom titeln kung och sade att han "skall bistå hennes höghet ... i den lyckliga administrationen av hennes nåds land och områden" (engelska "shall aid her Highness ... in the happy administration of her Grace’s realms and dominions") (även om lagen på andra ställen angav, att Maria skulle vara "ensam drottning"). Oavsett skulle Filip samregera med sin gemål. Eftersom Englands nye kung inte kunde läsa engelska, beordrades det att en not över alla statsärenden skulle upprättas på latin eller spanska. Mynt präglades med både Marias och Filips ansikte och Englands riksvapen (se bild till höger) sammansattes med Filips för att visa på deras samregering. Lagar, som gjorde det till högförräderi att förneka Filips kungliga auktoritet instiftades i England och Irland. 1555 utfärdade påven Paulus IV en bulla där Filip och Maria erkändes som rättmätig kung respektive drottning av Irland.

Ätten Stuart 

Efter Elisabet I:s död utan arvinge 1603 efterträddes hon av den skotske kungen Jakob VI, som blev Jakob I genom kronornas förening. Jakob härstammade från ätten Tudor genom sin farmors mor Margaret Tudor, som var äldsta dotter till Henrik VII. 1604 antog han titeln kung av Storbritannien, men de två parlamenten (det engelska och det skotska) förblev separata.

Samväldet 

Det fanns ingen regerande monark mellan Karl I:s avrättning 1649 och Karl II:s återinsättning 1660. Istället hade följande personer från 1653 makten under titeln Lordprotektor, under perioden som kallas Protektoratet.

Ätten Stuart (återinsatt) 
Trots att monarkin återupprättades 1660 visade det sig att någon stabil uppgörelse inte var möjlig innan den ärorika revolutionen 1688, då parlamentet slutligen erhöll rätten att utse vem man ville till monark.

Grafisk tidsaxel över Englands regenter

Unionsakterna 

Unionsakterna var ett par parlamentsakter som antogs under 1706 och 1707 av de engelska och skotska parlamenten för att verkställa villkoren i unionsfördraget som hade beslutats den 22 juli 1706, efter förhandlingar mellan kommissionärer, som representerade de båda ländernas parlament. Akterna förenade Kungariket England och Kungariket Skottland (tidigare två olika stater, med separata lagstiftande församlingar, men med samma monark) till ett land med namnet Kungariket Storbritannien.

De två länderna hade haft samma regent i ungefär 100 år (sedan Föreningen av kronorna 1603, när kung Jakob VI av Skottland ärvde den engelska tronen från sin fränka, drottning Elisabet I). Även om föreningen beskrivs som en "förening av kronor" var det fram till 1707 emellertid två separata kronor på samma huvud. Det hade gjorts tre försök 1606, 1667 och 1689 att förena de båda länderna genom parlamentsakter, men det var inte förrän under det tidiga 1700-talet, som tanken hade båda de politiska enheternas stöd, även om det var av ganska olika orsaker.

Titlar 
Standardtiteln för alla monarker från Alfred den store i slutet av 800-talet till kung Johan i början av 1200-talet var Rex Anglorum (Engelsmännens konung, engelska King of the English). Dessutom antog många av de förnormandiska anglosaxiska kungarna andra titlar enligt följande:
Alfred den store: Rex Angulsaxonum (Anglosaxarnas konung, engelska King of the Anglosaxons) och Rex Anglorum et Saxonum (Anglernas och saxarnas konung, engelska King of the Angles and Saxons)
Æthelstan den ärorike: Rex Anglorum per omnipatrantis dexteram totius Bryttaniæ regni solio sublimatus
Edmund den magnifike: Rex Britanniae och Rex Anglorum caeterarumque gentium gobernator et rector
Edred: Regis qui regimina regnorum Angulsaxna, Norþhymbra, Paganorum, Brettonumque
Edwy den rättvise: Rex nutu Dei Angulsæxna et Northanhumbrorum imperator paganorum gubernator Breotonumque propugnator
Edgar den fredlige: Totius Albionis finitimorumque regum basileus
Knut den store: Rex Anglorum totiusque Brittannice orbis gubernator et rector och Brytannie totius Anglorum monarchus

Under den normandiska perioden förblev Rex Anglorum standard, men tidvis användes också Rex Anglie (Kung av England, engelska King of England). Kejsarinnan Matilda kallade sig själv Domina Anglorum (Engelsmännens fru, engelska Lady of the English).

Från kung Johans tid och framåt avskaffades alla titlar till förmån för Rex Anglie, eller Regina Anglie (Drottning av England, engelska Queen of England) för kvinnor.

1604 antog Jakob I, som hade ärvt den engelska tronen året innan, titeln (numera vanligtvis skriven på engelska snarare än latin) Kung av Storbritannien (engelska King of Great Britain). De engelska och skotska parlamenten erkände dock inte denna titel innan Unionsakterna 1707 under drottning Anna (som naturligtvis var Drottning av Storbritannien snarare än kung).

Se även 

Lista över Englands regentgemåler
Storbritanniens monarki
Lista över Storbritanniens regenter
Lista över Skottlands regenter
Lista över Irlands regenter
Lista över Danmarks regenter
Lista över Frankrikes regenter
Brittiska tronföljden

Referenser

Externa länkar 
English Monarchs – A complete history of the Kings and Queens of England (engelska)
Britannia: Monarchs of Britain (engelska)
Archontology (engelska)
Kings of England (engelska)

 
England
Englands regenter