kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Harold Shipman

Harold Frederick Shipman, även känd som Doktor Död, född 14 januari 1946 i Nottingham, Nottinghamshire, död 13 januari 2004 i Wakefield, West Yorkshire, var en brittisk läkare som år 2000 dömdes till livstids fängelse för mord på ett flertal patienter.

Tidigt liv
Harold Shipman föddes den 14 januari 1946 som mellanbarnet av tre syskon i en arbetarklassfamilj i Nottingham. Då han var 17 år avled hans mor i lungcancer, som hon hade fått morfininjektioner för. Han visade intresse för att bli läkare först efter moderns död. Han gifte sig 1966 och fick så småningom fyra barn. Han började förfalska recept och började missbruka, men han avslöjades och dömdes och genomgick rehabilitering.

Morden
Från 1970-talet och fram till 1998 dödade han äldre ensamboende kvinnor och förfalskade dödsattester och testamenten. Den långa, krävande kartläggningen visade efter hand att han förmodligen hade dödat så många som 297 personer. Räknat i antal offer gör det honom till en av världens värsta seriemördare. Han dödade sina offer, som alla var hans patienter som allmänläkare, med heroin- eller morfininjektioner eller andra, svårupptäckta medicinska preparat. Den populäre husläkaren i Yorkshire, som efter sitt gripande fick öknamnet "Doktor Död", är troligen den brittiska kriminalhistoriens värste seriemördare. Hans sista offer var staden Hydes tidigare borgmästares hustru Kathleen Grundy, vars dotter blev misstänksam då modern hade testamenterat allt till läkaren. Då man undersökte testamentet fann man Shipmans fingeravtryck, och det var skrivet på hans skrivmaskin.

Shipman påträffades död efter att ha hängt sig i sin cell i Wakefieldfängelset i Yorkshire. Shipman betraktades inte som självmordsbenägen och hade ingen särskild övervakning. Han erkände aldrig morden.

En minnespark över offren, kallad Garden of Tranquility (Stillhetens trädgård), öppnade den 30 juli 2005 i Hyde.

Referenser

Externa länkar
 BBC – The Shipman Murders 

Brittiska läkare
Brittiska seriemördare
Födda 1946
Avlidna 2004
Män
Seriemördare som begått självmord
Personer från Nottingham
Alumner från University of Leeds
Rajasthan

Rajasthan är en delstat i nordvästra Indien. Delstatens namn kommer av sammanslagningen av de 21 furstestater, som fanns i dess ställe under Brittiska Indien.

Administrativ indelning 
Delstaten är indelad i 33 distrikt:

 Ajmer
 Alwar
 Banswara
 Baran
 Barmer
 Bharatpur
 Bhilwara
 Bikaner
 Bundi
 Chittorgarh
 Churu
 Dausa
 Dholpur
 Dungarpur
 Hanumangarh
 Jaipur
 Jaisalmer
 Jalor
 Jhalawar
 Jhunjhunu
 Jodhpur
 Karauli
 Kota
 Nagaur
 Pali
 Pratapgarh
 Rajsamand
 Sawai Madhopur
 Sikar
 Sirohi
 Sri Ganganagar
 Tonk
 Udaipur

Geografi 

Kännetecknande för Rajasthan är öknen Thar och floden Ghaggar. Bergskedjan Aravalli har en utlöpare i delstaten, och där ligger Rajasthans enda brittiska "hill station", Mount Abu. Det finns också två  tigerreservat.

Jaipur, Jodhpur, Jaisalmer, Udaipur, Pushkar och Bikaner är några av de mer kända platserna i Rajasthan.

Historia 
Rajputklaner härskade över nuvarande Rajasthan från cirka 700 e.Kr. Kring år 1200 erövrades området av muslimska härförare. Någon enad statsbildning var dock inte Rajasthan innan stormogulen Akbar erövrade Rajputklanernas forna land. Under 1700-talet gick sedan stormogulernas makt tillbaka. Rajputkasten är fortfarande stark i vad som i tidig historia kallades just Rajputana, nuvarande Rajasthan.

Under åren 1817-1818 slöt britterna överenskommelser med alla de lokala härskarna i vad som då kallades Rajputana, vilket innebar att dessa furstestater blev lydstater under Storbritannien.

Ekonomi 
70 % av arbetskraften är sysselsatt i jordbruket, som ger 45 % av BNP. Industrin ger 11 % av BNP, och i denna sektor är 9 % av arbetskraften sysselsatt.

Rajasthan har de största förekomsterna av mineral i Indien, näst efter Bihar. I huvudsak handlar det dock om ickemetalliska mineraler. Västra delen av Rajasthan har förekomster av naturgas, som ännu ej har prospekterats.

Källor

Se även 
Keoladeo nationalpark

Externa länkar 
Officiell webbplats för delstatens myndigheter
New Delhi

New Delhi (, , ) är Indiens huvudstad och den administrativa huvudorten för unionsterritoriet National Capital Territory of Delhi. Trots sin betydelse är det en relativt liten stad, i direkt anslutning till den betydligt större staden Delhi. New Delhi är även huvudorten för ett distrikt med samma namn som staden. Staden, New Delhi Municipal Council, hade 257 803 invånare vid folkräkningen 2011, och omfattar delar av distrikten New Delhi, Central, South och South West. New Delhi omfattar ett område som ibland kallas Lutyens Delhi, uppkallat efter den brittiske arkitekten Edwin Lutyens.

Under brittiskt styre flyttades den indiska regeringen 12 december 1911 från Calcutta till Delhi. Regeringsbyggnader hade då uppförts i området Raisina Hill i nuvarande New Delhi, med vicekungens palats i centrum. I kommunrättslig mening var sedan New Delhi en del av Imperial Delhi Municipal Committee fram till 1925 när huvudstadsområdet uppgraderades till New Delhi Municipal Committee. Sedan en ny lag om New Delhis status antagits 1994 ändrades beteckningen till New Delhi Municipal Council. 

I New Delhi finns den federala statsmaktens säte, presidentpalatset Rashtrapati Bhavan, premiärministerns kansli och residens, utländska beskickningar med mera.

Källor

Externa länkar 
 Officiell webbplats för New Delhi Municipal Council

 
Asiens huvudstäder
Salicylsyra

Salicylsyra (2-hydroxibensoesyra, C6H4(OH)COOH) är en aromatisk karboxylsyra som är besläktad med acetylsalicylsyra. Dess salter och estrar kallas salicylater.

Förekomst 
Salicylsyra finns i små mängder i många växter där den fungerar som ett hormon (fytohormoner). Namnen salicylsyra och spirsyra kommer från släktena Salix (videsläktet) och Spiræa (spireasläktet) från vilka salicylsyra kan utvinnas. Dessa växter har använts som läkeväxter mot smärta och feber.

Egenskaper 
Det finns indikationer på att salicylsyra är en antioxidant, och det har till och med föreslagits att den ska ges namnet vitamin S.

Framställning 
Framställning sker genom Kolbe–Schmitt reaktionen; Fenol, natriumhydroxid och koldioxid värms upp under tryck (100 atm, 125 °C) och bildar natriumfenolat som sedan behandlas med svavelsyra.
1.  
2.

Användning 
Salicylsyra har liknande egenskaper som acetylsalicylsyra, men den är mer aggressiv mot kroppen och används numera sällan i invärtes medicin.

Salicylsyra används bland annat i medel för att bekämpa vårtor på huden.

Acetylsalicylsyra kan tillverkas genom att blanda salicylsyra med ättiksyraanhydrid och tillföra extra protoner i form av en syra, exempelvis fosforsyra.

Varunamnet Aspirin är en förkortning av acetyl (ättiksyrans acylgrupp) och spirsyra.

Se även
Bensoesyra
Metylsalicylat
Acetylsalicylsyra

Icke-steroida antiinflammatoriska läkemedel
Antiseptika
 
Växthormoner
Moskovium

Moskovium (engelska: moscovium), tidigare även ununpentium, är ett grundämne med det kemiska tecknet Mc och atomnumret 115. IUPAC föreslog i juni 2016 det permanenta namnet moscovium för grundämnet, avlett från den latinska formen av namnet på staden Moskva. Det namnet  blev formellt accepterat 30 november 2016. Det svenska namnet beslutades 2017 av Svenska Kemisamfundets nomenklaturutskott.

Vetenskapshistoria 
Den 1 februari 2004 rapporterades att ryska och amerikanska vetenskapsmän hade lyckats skapa moskovium och nihonium. Gruppen rapporterade att de genom att bombardera americium (grundämne nummer 95) med kalcium (grundämne nummer 20) hade framställt fyra atomer av moskovium. Dessa atomer hade sönderfallit till nihonium på bråkdelar av en sekund. De framställda nihonium-atomerna hade därefter existerat i 1,2 sekunder innan de sönderföll till kända grundämnen.

Grundämnet blev officiellt erkänt den 30 november 2016 och togs med i det periodiska systemet.

Se även 
 Lista över grundämnen efter atomnummer

Källor

Externa länkar 
 Webbelements – Moscovium)

Grundämnen
Syntetiska grundämnen
Livermorium

Livermorium (tidigare ununhexium) är ett syntetiskt grundämne i periodiska systemet som har den kemiska beteckningen Lv (tidigare Uuh) och atomnummer 116.

Historik 
1999 rapporterades det att forskare vid Lawrence Berkeley National Laboratory (LBNL) hade lyckats framställa någon atom av livermorium genom att slå samman kryptonisotopen  med blyisotopen , totalt 118 protoner och 176 neutroner, som efter utsändning av en neutron och en alfapartikel bildat den instabila kärnan 289116. Dock lyckades inget annat laboratorium, och inte heller LBNL, reproducera experimentet. I juni 2002 drogs upptäckten tillbaka efter att det bekräftats att data hade fabricerats.

Forskare vid Joint Institute for Nuclear Research i Dubna har senare rapporterat att de lyckats framställa enstaka atomer av livermorium.

Livermorium är uppkallat efter Lawrence Livermore National Laboratory i USA.

Källor

Externa länkar 
 WebElements.com - Livermorium

Grundämnen
Syntetiska grundämnen
Svavelsyrlighet

Svavelsyrlighet är en kemisk förening med summaformeln H2SO3. Det finns inget bevis för att ämnet existerar i vattenlösning, men molekylen har påvisats i gasform.

Egenskaper

Vid vanligt tryck och temperatur är svavelsyrlighet en färglös gas, som har den bekanta stickande lukten som bränt svavel utvecklar. Den har en obehaglig och mycket kvardröjande smak och inverkar kraftigt på andningsorganen. Ämnet kan orsaka andnöd vid inandning, och astmatiker bör undvika kontakt med det.

Genom avkylning till något under fryspunkten eller genom användning av ett tryck på 200 – 400 kPa vid vanlig temperatur kan svavelsyrligheten kondenseras till en lättflytande, färglös vätska, som vid vanligt tryck kokar vid – 10 °C, och som vid avdunstning i vakuum stelnar till en vit kristallinsk massa, som smälter vid – 75, 2 °C.

Svavelsyrlighet utmärker sig i kemiskt avseende genom att den har förmåga att ta upp syre från andra ämnen, varigenom den verkar som ett kraftigt reduktionsmedel.

Framställning 
Teknisk framställning av svavelsyrlighet kan ske genom förbränning av svavel med sulfider såsom svavelkis, kopparkis och zinkblände. 

Salter av svavelsyrlighet kallas för sulfiter.

Användning
Svavelsyrlighet används bland annat som ett mildare blekmedel än klor, genom att den kan ta bort syre från färgämnena och omvandla dem till färglösa föreningar.

Förutom användning som blekmedel kan svavelsyrlighet även komma till användning som desinfektionsmedel.

Svavelsyra och svavelsyrlighet
Skillnaden mellan svavelsyrlighet och svavelsyra, H2SO4, är att svavelatomen har ett lägre oxidationstal (+4) i svavelsyrlighet än i svavelsyra (+6). Svavelsyrlighet är en svagare syra än svavelsyra.

Se även
 Svavelsyra

Referenser

Sulfiter
Svaveloxosyror
Salpetersyra

Salpetersyra (av latinets sal, salt och peter, klippa, se salpeter) är en starkt frätande syra med kemisk beteckning HNO3. Den har en stickande lukt. Salpetersyra är en starkt oxiderande syra som i uppvärmd form till och med kan lösa metallerna koppar och silver, något som till exempel inte saltsyra kan göra. Syran protolyseras fullständigt i vatten och har . 

Salpetersyra framställs industriellt framförallt genom Ostwaldprocessen där ammoniak (tillverkad genom Haber-Bosch-processen) först oxideras till kväveoxid (NO), som i sin tur oxideras till kvävedioxid (NO2), som slutligen löses i vatten varvid viss mängd kväveoxid återskapas och recirkuleras. Salpetersyra tillverkades tidigare genom upphettning av ett alkalinitrat med tämligen koncentrerad svavelsyra (H+ + NO3-  ⇄  HNO3) samt avdestillation av den bildade salpetersyran. Salpetersyra bildas också vid upplösning av det instabila ämnet dikvävepentoxid, N2O5, i vatten (N2O5 + H2O  →  2 HNO3).

Koncentrerad salpetersyra ryker vid rumstemperatur då nitrösa gaser (kväveoxider), i synnerhet NO2, avgår. Dessa ångor kan vara gul- eller rödaktiga, och är synnerligen irriterande, då de är giftiga och löser sig i fukt till att bilda små droppar av salpetersyra.

Syran är mycket viktig för tillverkning av handelsgödsel (ammoniumnitrat) och för tillverkning av sprängämnen såsom nitroglycerin och TNT. Den används också i etslösningar, såsom Nital, och som reagens i laboratorier.

Tillsammans med saltsyra bildar den kungsvatten, aqua regia, som är ett av mycket få ämnen som kan lösa guld och platina. De gamla bergsmännen kallade salpetersyran skedvatten (av tyska ordet scheiden, skilja, särskilja) eftersom det i malm kunde skilja silver från guld. Skedvattnet löser nämligen silver, men inte guld.

Salterna kallas nitrater, och är i allmänhet mycket lättlösliga i vatten.

Salpetersyra kan även bildas från rökgaserna vid förbränning. Den vanligen stabila kvävgasen kan oxideras av luftens syre på grund av den höga temperaturen. En blandning av kväveoxider med olika oxidationstal (NOx) bildas. Dessa reagerar sedan med vattenånga i luften och bildar HNO3, vilket bidrar till försurningen av sjöar och vattendrag samt grundvatten.

Se även 
 Salpetersyrlighet
 Salpeter
 Ostwaldprocessen

Källor 

Nitrater
Mineralsyror
Fotografiska kemikalier
Oxiderande syror
Salpetersyrlighet

Salpetersyrlighet (HNO2) är en relativt svag syra, nära besläktad med salpetersyra, men mycket svagare (pKa = 3,398). Salterna av salpetersyrlighet kallas nitriter.

Framställning
Salpetersyrlighet bildas i naturen då kvävemonoxid (NO) och kvävedioxid (NO2) reagerar med vatten.

Industriellt framställs salpetersyrlighet genom att lösa upp natriumnitrit i godtycklig mineralsyra.

Egenskaper
Syran kan inte koncentreras utan sönderfaller i kväveoxider (NOx), vatten, lustgas (N2O) och salpetersyra (HNO3).

Struktur
Salpetersyrlighet har en plan molekylstruktur som kan anta både en cis- och en trans-form. Trans-formen dominerar vid rumstemperatur och den har ca 2,3 kJ/mol lägre tillståndsenergi.

Se även
Salpetersyra

Nitriter
Syror
Myrsyra

Myrsyra, även kallad metansyra, HCOOH, är den enklaste av karboxylsyrorna och därmed den enklaste organiska syran. Myrsyra utsöndras bland annat från giftkörtlar hos vissa arter av myror, därav namnet. Myrsyrans salter kallas formiater från syrans latinska namn acidum formicum, där formica betyder "myra". Härav kommer även orden formaldehyd och formalin.

Egenskaper 
Myrsyra är till skillnad från de flesta andra karboxylsyror en relativt stark syra varför man bör handskas med den med försiktighet. Myrsyra är precis som ättiksyra löslig i vatten och är även löslig i många andra organiska lösningsmedel. Till skillnad från många andra karboxylsyror såsom ättiksyra kan myrsyra under normala förhållanden inte bilda sin anhydrid, det vill säga formylformiat. Vill man bilda myrsyrans anhydrid kan man låta formylfluorid och natriumformiat reagera vid –78 °C. Med en alken kan myrsyra bilda estrar, formiatestrar.

Produktion 

När metanol och kolmonoxid kombineras med en stark bas som natriumhydroxid (NaOH) produceras estern metylformiat (CH3HCO2) som sedan medelst hydrolys kan sönderdelas till metanol och myrsyra.

Myrsyra bildas också när man destillerar en blandning av oxalsyra (C2O2[OH]2) och glycerol. I denna reaktion fungerar glycerol som en katalysator.

Myrsyra produceras ofta som biprodukt vid andra organiska reaktioner, men för att tillverka lika mycket syra som används behöver man producera mer än det man får som biprodukt.

Användning 
Myrsyra används i stor utsträckning i lantbruk i samband med  ensilering av grönmassa vid vallskörden. Oftast används flytande ensileringsmedel bestående av myrsyra i kombination med andra syror eller konserveringsmedel. Myrsyra används även för bekämpning av varroakvalster i bisamhällen, då en 60 % lösning i vatten får avdunsta. Myrsyra förekommer i ett preparat för behandling av vårtor. Myrsyra kan också användas i laboratorier för att framställa kolmonoxid.

Säkerhet, giftighet, hälsofaror 
Vid kontakt med koncentrerad myrsyra på kroppen (speciellt ögonen) kan frätsår skapas. Myrsyra utanpå kroppen är inte giftig, men om man dricker syran kan man få frätsår i strupen. Syran är lättflyktig och ångorna från koncentrerad syra irriterar ögonen och de övre luftvägarna. 

 
Frätande        Irriterande

En av de saker som orsakar metanolens (träspritens) giftighet är att levern bryter ner metanol till myrsyra vilket sänker blodets pH-värde. Detta tillstånd, acidos, kan i sig vara livshotande. Myrsyra och formaldehyd som bildas vid nedbrytning av metanol angriper synnerven och kan orsaka blindhet.

Förekomst i naturen
Förutom hos myror finns även myrsyra i munkörtlarna hos vissa släkten gaddlösa bin (så kallade "eldbin", speciellt släktet Oxytrigona), i brännhåren hos brännässla (Urtica dioica), i svett och i urin.

Se även 
 Metanol
 Ättiksyra
 Formaldehyd

Källor

Externa länkar 

Metanoater
Karboxylsyror
Lösningsmedel
Ättiksyra

Ättiksyra eller etansyra, är den enklaste karboxylsyran efter myrsyra. Dess kemiska formel är CH3COOH men den förkortas ofta HOAc där Ac betecknar en acetylgrupp CH3-C(=O). Något oegentligt förekommer även, särskilt i samband med syra-basreaktioner, även förkortningen HAc där Ac då får uttydas som en acetatgrupp CH3-COO. I utspädd form kallas den ättika och är en vanlig hushållskemikalie som används främst för inläggningar och rengöring.

Ättiksyrans smältpunkt, 16–17 °C, gör den lätt observerbar i sin fasta form, och då den liknar is har den rena syran fått namnet isättika. Dess relativt höga kokpunkt 118 °C kan förklaras genom att den bildar vätebundna dimerer. Ättiksyras  är 4,79. Syran bildar lätt salter som kallas acetater som precis som nitrater är lösliga i vatten. I innehållsförteckningar på livsmedel används E-nummer E 260 för ättiksyra. Årligen används – globalt sett – cirka 6,5 miljoner ton ättiksyra, varav en mindre del är återvunnen.

Liksom många andra karboxylsyror bildar ättiksyra enkelt sin anhydrid, acetylacetat ((CH3CO)2O).

Biokemi 
Ättiksyra förekommer naturligt i kroppen och deltar i många biokemiska processer. Vid kroppsenligt pH är syran huvudsakligen protolyserad, det vill säga i form av acetatjoner varför den i biokemiska sammanhang lite slarvigt och anglifierat oftast benämnes enbart "acetat". 

Kroppen bryter ner etanol till ättiksyra.

Användning 
En stor del av ättiksyran som produceras används till framställning av vinylacetat som används till polymer, och estrar som etylacetat som används som lösningsmedel i målarfärger. Ättiksyra används också för tillverkning av ättiksyraanhydrid som sedan kan användas till tillverkning av cellulosaacetat (som används till tyg, film med mera) och acetylsalicylsyra (som bland annat ingår i till exempel aspirin). Ättiksyraanhydrid bildar med morfin drogen heroin, ett starkt narkotikum.

Man använder också ättiksyra till inlagd ättiksgurka för att ättikan i inläggningar gör att bakterier inte kan leva där.

Många estrar produceras genom reaktion mellan en alkohol och ättiksyra, dessa estrar kallas acetater som till exempel metylacetat, etylacetat, butylacetat, propylacetat och amylacetat. Andra användningsområden för ättiksyra är:

Plaster
Lim
Färg
Olika lösningsmedel
Läkemedel

Säkerhet 
Även om ättiksyra är en organisk syra kan den i höga koncentrationer vara frätande. Koncentrerad ättiksyra kan också brinna vid höga temperaturer.

 
Frätande        Irriterande

Lösningar med högre koncentrationer än 25 % kan ge ifrån sig frätande ångor, men lägre koncentrationer som 5 % är ganska ofarliga utom om man dricker lösningen, då strupen kan skadas.

Se även 
Ättiksgurka
Ättika
Ättiksyraanhydrid
Myrsyra
Smörsyra

Referenser  

Medel mot öronsjukdomar
Acetater
Aromer
Fotografiska kemikalier
Lösningsmedel
 
Karboxylsyror
Båge (arkitektur)

En båge är en konstruktion som är välvd eller spänd mellan två stöd och vars undersida bildar en båge eller är sammansatt av flera båglinjer. Bågen utvecklades i antikens Grekland och utvecklades vidare i det romerska riket. Under gotiken blev bågen ett viktigt konstruktivt element. Den används fortfarande i modern arkitektur i till exempel broar.

Tekniskt skiljer man på moderna bågar som vanligen består av ett eller flera stycken och äldre murade bågar, s.k. valvbågar. Moderna bågar byggs i till exempel armerad betong och kan uppta dragkrafter där valvbågar i till exempel sten endast kan uppta tryckkrafter.

Bågar användes i Egypten, Babylonien, Grekland och i Assyrien för kulvertar och andra underjordiska strukturer, men romarna var de första som använde dem även i till exempel representationsbyggnader. Den romerska bågen är en s.k. rundbåge eller halvcirkelbåge som slogs med udda antal kilstenar vilket ger en centralt placerad slutsten. En inte helt ideal form ur konstruktiv synpunkt - den senare gotiska spetsbågen svarar bättre mot de krafter som verkar på bågen.

Romarna använde rundbåge när de byggde akvedukter.

Avlastningsbåge 

En Avlastningsbåge är en båge vars uppgift är avväxling av laster till intilliggande murar. Numera används vanligen en avväxlingsbalk i betong eller stål för ändamålet.

Terminologi 
 Anfangssten kallas en sten i ett valv eller båge som ligger direkt ovanför anfanget.
 Arkad, en serie bågar.
 Kupolen är en tredimensionell applicering av bågens princip.
 Transversalribba (gördelbåge, förstärkningsbåge), båge på undersidan av ett valv som utgör gräns mellan olika travéer i en kyrka.
 Valvben kallas den del av en båge där sidotrycket är starkast, ungefär mitt emellan anfangslinjen och krönet.
 Valvstomme, trästomme som används vid konstruktioner av bågar och valv och som avlägsnas när murbruket torkat.

Lista över bågtyper 

 Gördelbåge
 Sköldbåge
 Transversalbåge, en nedsänkt gördelbåge, som förstärker valvet och markerar gränsen mellan travéerna.

Källor

Se även 
 Korbåge
 Triumfbåge
 Valv

Bågar
Wikipedia:Basartiklar