kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Elis Schröderheim

Elis Schröderheim (före adlandet Schröder), född 26 mars 1747 i Stockholm, död 30 augusti 1795 på Järva gård, var en svensk ämbetsman och ursprunglig ledamot av Svenska Akademien 1786–1795 (stol nr 12). 1786 invaldes han också som ledamot nummer 233 av Kungliga Vetenskapsakademien. Den 15 februari 1791 blev Schröderheim hedersledamot av Kungliga Vitterhets Historie och Antikvitets Akademien.
Han var son till biskopen i Karlstad Göran Klas Schröder.

Biografi
Schröderheims administrativa förmåga i förening med hans spirituella umgängessätt gjorde honom tidigt till gunstling hos Gustav III. Som bondeståndets sekreterare vid riksdagen 1778/79 gick han kungens ärenden. Hans anseende undergrävdes dock av hans ekonomiska lättsinne och försök att sko sig på pastoratshandeln. Han komprometterades också i samband med högförräderiprocessen mot Armfelt på grund av sin brevväxling med denne, måste avgå som landshövding i Uppsala län 1794 och dog i armod 1795 på sin gård Herrjärva.

I sin ungdom hade han varit en av de ledande krafterna i det vittra sällskapet Utile Dulci. Gustav III kallade honom vid instiftelsen av Svenska Akademien 1786 till ledamot av densamma. Schröderheim författade flera tillfällighetsstycken, såsom den i tidens brev berömda, hittills otryckta prologen Kaffehuset, samt översatte och bearbetade flera komedier från franskan, av vilka bör nämnas Fjäsken eller den beställ-samme (tryckt 1791). Därjämte offentliggjorde Schröderheim åtskilliga tal och äreminnen. 

I handskrift efterlämnade han flera strödda historiska småskrifter rörande Gustav III:s historia, av vilka de mest betydande är Konung Gustaf III, hans rådkammare och gunstlingar, Om Gefle riksdag och Gustaf III:s sista sjukdom och död, alla utmärkta för ledig stil, spirituella, träffande omdömen och intim kännedom om händelser och personligheter. De utgavs 1851 jämte en del av Schröderheims brevväxling med kungen av K. V. Lilliecrona och 1892 åter med rättelser och tillägg av Elof Tegnér under titel Elis Schröderheims Skrifter till konung Gustaf III:s historia jämte urval ur Schröderheims brevväxling. 

Hans gravvård återfinns på Hedvig Eleonora kyrkogård i Stockholm. Där vilar även hustrun Anna Charlotta von Stapelmohr.

Bilder

Bibliografi (urval)

Se även
 Schröderheim, släkt

Källor
 Henrik Schück, Elis Schröderheim (1942)

Noter

Vidare läsning

Externa länkar

 
 
 

Ledamöter av Svenska Akademien
Landshövdingar i Uppsala län
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Ämbetsmän från Stockholm
Födda 1747
Avlidna 1795
Män
Svenskt adlade
Medlemmar av Utile Dulci
Personer under gustavianska tiden
Gunstlingar vid svenska hov
Gravsatta på Hedvig Eleonora kyrkogård i Stockholm
Gustav III:s hov

Elis
Isac Reinhold Blom

Isac Reinhold Blom, född den 27 oktober 1762 vid Stjärnholm i Södermanland, död den 6 maj 1826 i Stockholm, var en svensk ämbetsman och författare och akademiledamot.

Biografi
Blom var son till kyrkoherden i Över- och Ytterenhörna, prosten Jonas Blom och Anna Sofia Vigelstjerna. Han genomgick Strängnäs gymnasium och blev student i Uppsala 1781. Efter avslutade studier anställdes han 1783 i Svea hovrätt. Tjänstgjorde i kansliet vid riksdagen i Gävle 1792. Han utnämndes till rådman i Stockholm 1797 och 1808 erhöll han lagmans titel. Blom utsågs till huvudstadens ombud vid riksdagen 1809. Han deltog som medlem av Konstitutionsutskottet i utarbetandet av 1809 års Regeringsform. 
 
Blom utnämndes till justitieråd 1809 och deltog som ledamot av statsrådet riksdagarna i Örebro 1810 och 1812. Han var ledamot av lagkommitténs organisationskommitté 1810–1811. Blom blev juris doktor i Uppsala 1818. Han erhöll avsked från justitierådsämbetet 1824.

Blom ägnade sig tidigt och på lediga stunder åt litterära studier och egna poetiska försök. Som författare uppnådde han dock inte den självständighet som utmärkte honom som ämbetsman. I sitt författarskap var Blom en efterföljare och trogen anhängare av Leopolds stil. Bloms Samlade skrifter gavs ut 1827.

Utmärkelser
Blom belönades med Svenska akademiens dubbla stora pris 1792 för skriften Skaldebref till dem, som söka ett odödligt namn. Två år senare gav han ut Religionens nödvändighet för samhällens bestånd. Han erhöll Lundbladska priset 1793 och invaldes som ledamot (stol 12) av Svenska akademien 1797. Han höll sitt inträdestal över Elis Schröderheim.

Blom blev riddare av Nordstjärneorden 1809, kommendör av samma orden 1815 och hedersledamot (nummer 33) av Vitterhetsakademien 1811.

Eftermäle
En senare ledamot av Svenska Akademien, litteraturhistorikern Henrik Schück, har betecknat Blom som "dyster, erkänt tråkig, knappt älskad av någon och icke fästad vid någon". En annan akademiledamot, tillika innehavare av samma stol som Blom, Per Wästberg, har kallat företrädaren för akademiens kanske tråkigaste ledamot; en man som "hyllade det rätlinjiga och fastlagda", som inte släppte "sin räknesticka och var respektabelt mittbenad även till själ och hjärta" samt som poet "utan ett mikroskopiskt uns av originalitet".

Källor 
 Svensk uppslagsbok, Malmö (1939)
 
   Isac Reinhold Blom i Libris, Kungliga biblioteket
 Svenska akademiens ledamotregister Blom, Isac Reinhold, ämbetsman, vitterhetsidkare (1762–1826). Invald 1797
   Isac Reinhold Blom i Kungliga Vitterhetsakademien matrikel
   Birger Wedberg: Konungens Högsta domstol 1809–1844 (1940) sid 365–383
 Per Wästberg, "Tidernas tråkigaste Akademiledamot?", Svenska Dagbladet 27 juli 2020

Noter

Externa länkar 
 , ämbetsman, vitterhetsidkare (1762–1826). Invald 1797.
 

Justitieråd i Högsta domstolen (Sverige)
Ledamöter av Svenska Akademien
Ledamöter av Vitterhetsakademien
Mottagare av Svenska Akademiens stora pris
Kommendörer av Nordstjärneorden
Födda 1762
Avlidna 1826
Män
Personer från Sankt Nicolai socken
Carl Gustaf Strandberg

Carl Gustaf Strandberg, född 5 maj 1825 i Stigtomta i Södermanland, död 8 februari 1874 i Stockholm, var en svensk jurist och författare som var ledamot av Svenska Akademien från 1869 på stol 12.

Strandberg avlade 1842 studentexamen i Uppsala, 1844 kameralexamen och 1846 examen för inträde i rättegångsverken. Han blev 1855 assessor i Svea hovrätt, förordnades 
1860 till revisionssekreterare samt utnämndes 1863 till byråchef för beredning av lagärenden i Justitiedepartementet, 1867 till expeditionschef och 1868 till justitieråd. 

Efter att några år ha varit sekreterare i kommittén för utarbetande av ny konkurslag tjänstgjorde Strandberg som sekreterare 1859–1860 och 1862–1863 i riksdagens lagutskott och 1865 i den kommitté, som hade i uppgift att avge betänkande om revision av föreningsakten mellan Sverige och Norge. 

Strandberg var även en framstående vitterhetsidkare och tävlade flera gånger med framgång om Svenska akademiens pris. År 1849 fick han andra priset för Efterbildningar af Horatius, 1853 hedersaccessit för en minnesruna över Esaias Tegnér, 1854 mindre priset för en dikt över Birger jarl och 1855 andra priset för Sång i anledning af Berzelii minnesstod. Hans Efterbildningar från Anakreon (1861) infördes i Svenska akademiens handlingar. Strandbergs Samlade vitterhetsarbeten gavs ut av Nils Fredrik Sander 1874. 

Som jurist publicerade Strandberg en upplaga av Sveriges grundlagar 1866. 1869 efterträdde han Bernhard von Beskow i Svenska akademien och 1872 valdes han till dess sekreterare. 

Han var far till författaren Hilma Angered-Strandberg, kontraktsprosten Carl Strandberg och hovrättsrådet Axel Strandberg, morfar till professorn och forskningsresanden Gustaf Bolinder, farfar till justitierådet Tore Strandberg och farfars far till kyrkorättsexperten Carl Strandberg.

Carl Gustaf Strandberg är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Se även
Släkten Strandberg

Källor

Noter

Externa länkar 

 
 

Ledamöter av Svenska Akademien
Svenska Akademiens ständiga sekreterare
Justitieråd i Högsta domstolen (Sverige)
Alumner från Uppsala universitet
Personer från Stigtomta socken
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1825
Avlidna 1874
Män
Ugglan
Carl Anders Kullberg

Carl Anders Kullberg, född 26 oktober 1815 i Sventorps socken, Skaraborgs län, död 22 oktober 1897 i Skövde, var en svensk skald och vitter översättare.

Kullberg var kusin till Nils Axel Kullberg.

Kullberg blev student i Uppsala 1835 och vistades vid universitetet till 1844. Kullberg, som studerade klassiska språk och filosofi i Hegels riktning, visade betydande anlag, men avlade ingen examen. När hans far dog flyttade han hem till födelsebygden och var bosatt där till sin död, utan att ha innehaft någon offentlig eller enskild tjänst, endast fritt sysslande med vittra uppgifter. I Svenska akademien tog han 1865 inträde med ett minnestal över Bernhard Elis Malmström. År 1877 blev Kullberg filosofie hedersdoktor vid Uppsala universitets jubelfest.

Kullberg gjorde sig under studietiden känd för sina dikter och vann två priser av Svenska akademien för "Kvinnans skapelse" samt "Sonetter till Julia" (en Julia som, påstod han, "aldrig funnits till"); han utgav dessa jämte en del andra skaldestycken (däribland "Det fria ordet") i en samling Dikter 1850, som rönte ett relativt gynnsamt mottagande. De kännetecknades av yppig fantasi och stor bildprakt i den eftertegnérska epigonstilen. Kullbergs självkritik var emellertid stark, och han upphörde nästan alldeles med originaldikt, utom då det gällde någon tillfällighetsdikt, exempelvis "Prins Gustafs drapa" (1853).

Tiden var också föga gynnsam för poesi, och Kullberg resignerade samt vände sig så gott som uteslutande till poetisk översättarverksamhet. Först tolkade han von Zedlitz kanzoner Totenkränze (långt senare offentliggjorda) och började därefter intressera sig för den italienska litteraturen. År 1857 belönade Svenska akademien Kullberg med stora priset för hans tolkning av två sånger ur Tassos Gerusalemme liberata; på akademiens uppmuntran fullbordade han översättningen av hela Befriade Jerusalem, som utkom 1860 och belönades med Kungliga priset. Därefter tog han på Bernhard von Beskows uppmaning itu med Ariostos Den rasande Roland (4 delar, 1865–1870), två gånger belönad med Letterstedtska priset, och med Petrarcas Canzoner, ballader och sestiner (1880). Han tolkade även Petrarcas sonetter, men då dessa översattes av Jacob Theodor Hagberg, underlät han att utge dem och nöjde sig med att i Svenska akademiens handlingar (del IX, för 1894) meddela ett urval.

Priser och utmärkelser
1857 – Svenska Akademiens stora pris i skaldekonst
1860 – Kungliga priset
1865 – Letterstedtska priset för översättningen av Torquato Tassos Det befriade Jerusalem
1871 – Letterstedtska priset för översättningen av Ludovico Ariostos Den rasande Roland

Källor

Externa länkar 
 
 
 

Svenska poeter
Svenskspråkiga poeter
Svenska översättare
Översättare från italienska
Svenskspråkiga översättare
Alumner från Uppsala universitet
Hedersdoktorer vid Uppsala universitet
Ledamöter av Svenska Akademien
Mottagare av Svenska Akademiens stora pris
Mottagare av Kungliga priset
Mottagare av Letterstedtska priset
Poeter under 1800-talet
Svenska författare under 1800-talet
Personer från Sventorps socken
Födda 1815
Avlidna 1897
Män
Ugglan
Forsman & Bodenfors

Forsman & Bodenfors är ett globalt kreativt kollektiv. Sedan starten i Göteborg 1986 har reklambyrån konstant toppat internationella rankningar. Forsman & Bodenfors har vunnit över 100 guldlejon och sex Grand Prix på Cannes Lions International Festival of Creativity. Utsedd till världens bästa reklambyrå av The Gunn Report och rankad topp tre bland Independent Agencies of the Decade i Cannes. Fast Company placerade Forsman & Bodenfors på sin lista över Most Innovative Companies och Contagious utnämnde Forsman & Bodenfors till en av de bästa och modigaste reklambyråerna i världen. Forsman & Bodenfors är även först i sin genre att nå jämställd lönesättning på global nivå och har blivit certifierade av Fair Pay Workplace för sitt dedikerade fokus på lika lön för lika arbete. 

Forsman & Bodenfors är del av Stagwell Inc. Bland kunderna syns bland andra Volvo Cars, Diageo, General Mills, Netflix, Goldman Sachs, Church & Dwight och Procter & Gamble.

Referenser

Externa länkar
Forsman & Bodenfors, 
Stagwell Group, 

Svenska reklambyråer
Företag bildade 1986
Efternamnspar
Malte Ramel (1747–1824)

Malte Ramel, född 27 maj 1747, död 31 januari 1824 på Övedskloster, var en svensk hovkansler, riksråd och ledamot av Svenska Akademien 1797–1824. Han var son till Hans Ramel.

Biografi 
Efter att ha studerat i Uppsala 1757–1766 tjänstgjorde han vid Kanslikollegium och befordrades 1770 till kommissionssekreterare vid beskickningen i Paris under svenske ambassadören Gustaf Filip Creutz. Åren 1778–1780 var Ramel svensk minister i Madrid, 1782 blev han hovkansler och 1786 utnämndes han till riksråd. Han åtnjöt Gustav III:s stora förtroende. Från 1797 innehade han stol 14 i Svenska akademien, vars instiftande han som hovkansler kontrasignerat. Men han inträdde inte i akademien förrän 1802, möjligtvis med respekt för sin företrädare Gustaf Mauritz Armfelt som blivit utesluten. Han talade vid det tillfället om Gustav I:s, Gustav II Adolfs och Karl X Gustavs förtjänster om det svenska språket. Han var 1782–83 preses i Samfundet Pro Fide et Christianismo. År 1803 blev Ramel informator för kronprinsen. Efter statskuppen 1809 drog han sig tillbaka från det offentliga livet. Ramel är begravd på Öveds kyrkogård.

Referenser

Noter

Källor 

 Malte Ramel på Gravar.se

Externa länkar 

 
 

Skånska godsägare under 1700-talet
Ledamöter av Svenska Akademien
Svenska riksråd under 1700-talet
Personer under frihetstiden
Personer under gustavianska tiden
Ledamöter av Samfundet Pro Fide et Christianismo
Malte 02
Födda 1747
Avlidna 1824
Män
Ugglan
Mottagare av Serafimerorden
Skånska godsägare under 1800-talet
Johan David Valerius

Johan David Valerius, född 13 januari 1776 i Göteborg, död 4 augusti 1852 i Stockholm, var en svensk ämbetsman och skald. Han var ledamot av Svenska Akademien, där han innehade stol 15, och Musikaliska akademien samt hedersledamot av Vitterhetsakademien.

Biografi
Johan David Valerius studerade först vid Göteborgs gymnasium och fortsatte sina studier vid Lunds universitet 1788–1791 med målsättningen att nå filosofiska graden, men vilka avbröts efter tre år av bristande tillgångar. Han återvände till Göteborg, för att som privatlärare söka sitt uppehälle. 1793 reste Valerius till Uppsala och dess universitet, där han i hast avlade juridisk examen samma år.

Valerius gjorde i slutet av 1790-talet ett försök att bli operasångare, men hans stora scenskräck gjorde det omöjligt. Däremot fortsatte han att göra en lång rad uppskattade översättningar av operor, operetter, lustspel och dramer.

Valerius blev extra ordinarie kanslist i justitierevisionen och auskultant i Svea hovrätt 1793, sekreterare vid Kungliga teaterdirektionen 1797, hovsekreterare 1802, sekreterare hos generalinspektören över kavalleri och artilleri samt presidentsekreterare i Krigskollegium 1805, förste expeditionssekreterare i handels- och finansexpeditionen 1810, tjänstgjorde vid riksdagen 1809–1810 som sekreterare i konstitutions- och expeditionsutskotten samt som borgareståndets sekreterare och vid riksdagarna 1817–1818, 1823, 1828–1830 och 1834–1835 som sekreterare i konstitutionsutskottet, R.N.O. 1814, landssekreterare i Östergötlands län 1820 och då bosatt i Linköping, ledamot i Rikets allmänna ärendens beredning samt kanslidepartementschef i generaltullstyrelsen 1824, kansliråd 1826. En av de Aderton 1826, R. C. XIII: s O. 1835, kameraldepartementschef i generaltullstyrelsen 1835, erhöll avsked med pension 1841.

Valerius är begravd på Uppsala gamla kyrkogård.

Familjeförhållanden
Han var son till Erik Wallerius, fattighuspredikant i Göteborg, och Cathrina Christina Ekman. Han var far till Adelaïde Leuhusen och Aurora Wilhelmina Fahlcrantz, den senare gift med biskopen och skalden Erik Fahlcrantz.

Bibliografi

 - Innehåller Valerius inträdestal i Svenska akademien.

Samlade arbeten

Översättningar
 Étienne Morel de Chédeville: Panurge på Lantern-ön, opera i tre acter (Stockholm, 1799)
 Pierre Laurent de Belloy: Gaston och Bayard, tragedie i fem acter (Stockholm, 1801)
 Jean Henri Guy: Anakreon på Samos, lyriskt skådespel i tre akter (Stockholm, 1803)
 Voltaire: Mahomet; tragedi i fem akter (Stockholm, 1806)
 Marcus Annæus Lucanus: Massilias belägring (Stockholm, 1827)

Källor 
Svenskt biografiskt handlexikon

Noter

Vidare läsning

Externa länkar 
 

Svenska författare under 1800-talet
Ledamöter av Svenska Akademien
Alumner från Uppsala universitet
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Svenska översättare under 1800-talet
Översättare från franska
Översättare från latin
Män
Födda 1776
Avlidna 1852
Riddare av Carl XIII:s orden
Gravsatta på Uppsala gamla kyrkogård
Översättare från Göteborg
Samuel Grubbe

Samuel Grubbe, född 19 februari 1786 i Seglora, Älvsborgs län, död 6 november 1853 i Uppsala, var en svensk filosof, riksdagsledamot och statsråd. Han var ledamot av Svenska Akademien 1830–1853 på stol nummer 16.

Biografi
Grubbe skrevs in vid Uppsala universitet 1802 och blev magister och docent i filosofi 1806. År 1813 utnämndes han till professor i logik och metafysik samt 1827 till professor i etik och politik. Han var 1840–1842 tillförordnad chef för Ecklesiastikdepartementet och 1840–1844 konsultativt statsråd. Efter 24 år i Vitterhetsakademien blev Samuel Grubbe hedersledamot där 1853. Han invaldes i Svenska akademien 1830 och höll sitt inträdestal över Carl Gustaf af Leopold och invaldes 1837 i Vetenskapsakademien.

Grubbe kan kallas teistisk fenomenolog då han såg Gud som genomsyrande världen och studerade människans därtill kontingenta tillvaro, hennes plikter mot Gud och en god moral. Religionen ger människan en aning om det absoluta som vid sidan av den materiella världen är drivkraften i livet. 

Som pedagog och ledamot i Skolrevisionen 1823 förespråkade Grubbe en öppen attityd i fråga om formella antagningskrav till studier och var överhuvudtaget känd för sin uppfattning om otillräckligheten i vad människor kan stadga, men också för att otidsenligt och konservativt göra åtskillnad mellan olika individers behov av reell och ideell bildning beroende på deras uppgift i livet. 

Själv publicerade Grubbe endast ett fåtal kortare texter. Efter hans död lät Axel Nyblæus 1876–1884 ge ut Filosofiska skrifter i urval som  Natanael Fransén 1912 kompletterade med en ny utgåva med anteckningar från Grubbes föreläsningar. En biografi från Vetenskapsakademien publicerades 1855. 

Samuel Grubbes föräldrar var majoren Carl Cristoffer Grubbe och Ulrika Schütz. Han gifte sig 1820 med Margareta Johanna Grawe. Grubbe ligger begravd på Uppsala gamla kyrkogård.

Bibliografi (urval)

Filosofiska skrifter (urval)

Referenser

Tryckta källor

Noter

Vidare läsning

Externa länkar
 
 
 
 
 

Ledamöter av Svenska Akademien
Svenska professorer i etik
Svenska filosofer under 1800-talet
Svenska rättsfilosofer
Svenska pedagoger
Sveriges konsultativa statsråd
Personer verksamma vid Uppsala universitet
Alumner från Uppsala universitet
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Personer från Seglora socken
Gravsatta på Uppsala gamla kyrkogård
Födda 1786
Avlidna 1853
Män
Johan Murberg

Johan Murberg, född 4 december 1734, död 27 mars 1805, var en svensk pedagog och författare. Han var ledamot av Svenska Akademien 1787–1805 där han satt på stol 17. Murberg var en viktig person för moderniseringen av den svenska skolan. Hans insatser ledde bland annat till att svenska språket fick större uppmärksamhet (tidigare hade man mest studerat latin). Murberg var språkforskare, översättare och blev en av de första ledamöterna i Svenska akademien då den grundades 1786. Hans inträdestal handlade om ”svenska språkets kynne”.

Källor

Externa länkar
 
 Murbergs inträdestal i Svenska Akademien 1787 på Litteraturbanken

Ledamöter av Svenska Akademien
Födda 1734
Avlidna 1805
Män
Anders Magnus Strinnholm

Anders Magnus Strinnholm, född 25 november 1786 i Umeå landsförsamling, död 18 januari 1862 i Jakobs församling i Stockholm, var en svensk historiker, boktryckare och översättare samt ledamot av Svenska Akademien.

Biografi 
Anders Magnus Strinnholm föddes i byn Teg i Umeå socken där fadern med samma namn var förste lantmätare. Modern hette Beata Zimmerman. Efter skolgång i Umeå och Piteå följde så kallad djäknegång i Västerbotten och Lappland. Först därefter kom han till gymnasiet i Härnösand 1803 och blev Strinnholm student i Uppsala 1808, men måste av ekonomiska skäl avbryta sina akademiska studier redan 1810. I stället blev han 1813 delägare i ett boktryckeri i Stockholm, tillsammans med sin barndomsvän Zacharias Hæggström. Strinnholm utträdde ur bolaget 1815 för att med självstudier ägna sig åt historiskt författarskap. För att försörja sig korrekturläste han.

Åren 1819–1823 skrev han verket Svenska folkets historia under konungarne af Vasaätten och en bok om Magnus Stenbock. 1825 utkom han med en översättning av Christian Friedrich Rühs Svea rikes historia. Hans historiska alster ledde till att han fick anställning av Bankofullmäktige att uppföra flera register över dess handlingar, och han fick ett årligt anslag av riksdagen för att fullfölja sina flerbandsverk. Därefter arbetade han med sitt stora verk om Sveriges äldre historia, nämligen Svenska folkets historia från äldsta till närvarande tider, som utkom i fem delar mellan 1834 och 1854. Ett sammandrag utgavs också 1857–1860. För sina verk fick han slutligen en pension av 2500 riksdaler per år av kung och riksdag.

Det var som historieskrivare och hävdatecknare som Strinnholm fick störst betydelse. År 1834 invaldes han i Vitterhetsakademien och 1837 i Svenska Akademien, där han hade stol nummer 17. År 1842 blev han hedersdoktor vid sitt gamla universitet och 1845 ledamot av Vetenskapsakademien.

Han var från 1836 gift med sin kusin Anna Sofia Zimmerman (1794–1874) men hade inga barn. Två systrar till honom gifte sig  med söner till Pehr Stenberg och en halvbror blev kyrkoherde i Burträsk. Makarna Strinnholm är begravda på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Priser och utmärkelser
1836 – Kungliga priset

Källor 
 
 P. A. Lindholm, Västerbottens län. Hembygdsbok, Uppsala 1946, s 224 ff
 Strinnholm, Andreas M. och Strinnholm, Anna Sofia på SvenskaGravar.se

Noter

Externa länkar 
  
 

 

Ledamöter av Svenska Akademien
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Hedersdoktorer vid Uppsala universitet
Mottagare av Kungliga priset
Alumner från Uppsala universitet
Forskare från Umeå
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1786
Avlidna 1862
Män
Svenska historiker under 1800-talet
Jennifer Saunders

Jennifer Saunders, född 6 juli 1958 i Sleaford, Lincolnshire, är en brittisk skådespelare och manusförfattare.

Saunders är känd som ena halvan av komikerduon French & Saunders och från den brittiska komediserien Helt hysteriskt som hon både skrev och spelade en av huvudrollerna i.

Jennifer Saunders är gift med skådespelaren Adrian Edmondson.

Filmografi i urval 

 (gästroll)
 (röst)
 (röst)
 (röst)

 (röst)
 (röst)

Referenser

Externa länkar 

Brittiska manusförfattare
Brittiska skådespelare
Brittiska TV-skådespelare
Brittiska komiker
Kvinnor
Födda 1958
Levande personer