Nordamerikas förhistoria

Nordamerika beboddes under den förhistoriska tiden av indianfolk algonkin, irokeser, apacher, sioux, oregon- och sonoriska folk med flera.

Första invandring
Forskarna är långt ifrån överens om när de första människorna invandrade till Amerika. Det finns arkeologiska fynd som tyder på att invandringen började för tidigast 14 000 år sedan av de första Homo sapiens sapiens, det vill säga den fullt utvecklade moderna människan. Invandringen skedde sannolikt över Berings landbrygga mellan Sibirien och Amerika.

För ungefär 14 000 år sedan började havsnivån stiga och för 9 000 år sedan fanns inte längre någon landförbindelse mellan Asien och Amerika. Därför måste de första människorna ha invandrat från Asien för mellan 14 000 och 9 000 år sedan. Längs Yukonfloden i Alaska har man gjort fynd från postglaciala bosättningar som härstammar från en tid omkring 11 000-12 000 år sedan. Fynden (knivblad, flintskärvor) är mycket lika fynd från samma tid i Sibirien. Genom att jämföra indiankranier funna i gravhögar med nutida indianers och asiaters kranier har forskare dragit slutsatsen att de härstammar från samma folkslag.

Periodisering
Forskarna är i stort sett överens om att invandringen till Amerika skedde i tre perioder. Den första perioden var för 14 000 år sedan då ett jägar- och samlarfolk vandrade in i Amerika. Dessa invandrare befolkade i huvudsak syd-, mellan- och södra Nordamerika. De två senare invandringperioderna gav så småningom upphov till bildandet av de athapaskiska och eskimå-aleutiska befolkningarna i norra Nordamerika.

Europeiska besökare och upptäcktsresande

I skrifter från antiken påträffas en del sägner om en ö långt borta i Atlanten. Även hos kinesiska författare från 5:e århundradet e.Kr. finns beskrivningar om kontakter mellan Kina och ett stort land, Fu-sang, som vissa har velat identifiera med Amerika. Dessa beskrivningar är dock inga pålitliga bevis för kontakter mellan dessa civilisationer och Nordamerika.

Den första säkert kända upptäckten av Nordamerika av besökare från en annan kontinent stod vikingarna för. En av de första isländska kolonisterna, Leif Eriksson (även kallad Leif den lycklige, som till Erik röde), blev på våren år 1000 under en resa från Norge till Grönland vinddriven till ett okänt land i väster. Året efter genomfördes under hans ledning en expedition dit, men den misslyckades och kom aldrig fram. År 1003 genomfördes en ny färd dit, under isländaren Thorfinn Karlsefni, som nådde Helluland ("klipplandet", sannolikt Labradorhalvön), Markland ("skogslandet", sannolikt Newfoundland) och Vinland (sannolikt Nova Scotia med Kap Bretonön). På sommaren 1006 återvände man till Grönland. Inga isländska källor talar om något nytt kolonisationsförsök, men däremot lär Grönlands förste biskop, Erik Gnupsson, 1121 ha "dragit ut att söka Vinland", och år 1371 omtalas att det till Island kom ett litet fartyg, som varit i Markland. Upptäckten av Nordamerika blev emellertid bortglömd på Island, och även om Christofer Columbus varit där, torde han knappast ha hört någon berättelse om dessa gamla upptäcktsresor.

Den andra europeiska upptäckten av Amerika berodde på önskemål om att hitta en västlig väg till Indien. Den förste som föreslagit denna plan, var den florentinske läkaren Paolo dal Pozzo Toscanelli, som år 1474 sände en plan han hade utarbetat, tillsammans med en karta, till Portugal. Den samma år till Portugal invandrade genuesaren Christofer Columbus fick höra om detta, skaffade sig kopia av Toscanellis karta och plan samt lade hela sin energi på att realisera denna idé. Slutligen erhöll han av Kastiliens drottning Isabella I nödvändiga ekonomiska medel att utrusta tre små fartyg. Han avseglade 3 augusti 1492 från Palos de la Fronteras hamn och landsteg 12 oktober på ön Guanahani, en av Bahamas-öarna (sannolikt den nuvarande San Salvador). På samma resa upptäcktes Kuba och Haiti (Hispaniola). På sin andra resa 1493, upptäckte Columbus flera av Små Antillerna samt Puerto Rico och Jamaica, på sin tredje resa (1498) Trinidad och Orinocos mynning, på sin fjärde och sista (1502) Honduras och Darién. Columbus resor gick alltså till Karibien, Centralamerika och nordöstra delen av Sydamerika. Redan innan Columbus nått Syd- och Centralamerikas fastland, hade dock venetianaren Giovanni Caboto (på engelska Johan Cabot) under en upptäcktsfärd för engelsk räkning (1497) nått Labradorhalvön och Newfoundland. Cabot blev alltså den förste europé efter vikingarna som tog sig till det nordamerikanska fastlandet.

Fler andra sjömän följde i Columbus spår. En av dessa var Amerigo Vespucci, som reste till delar av den sydamerikanska kusten och som
skrev den första beskrivningen av det nya landet, som också kom att få hans namn. Den första viktiga erövringen på fastlandet gjorde spanjorerna under Hernán Cortés, som 1518–1521 erövrade Mexiko och som styresman i detta land sände expeditioner både ned i de inre delarna av Centralamerika och sjövägen utefter Stillahavskusten åt norr. Från Mexico genomfördes sedan även landexpeditioner inåt Nordamerika. På en sådan expedition tågade Francisco Vázquez de Coronado 1540–1542 över prärierna ända upp till Kansas, men då denna expeditionen avgjorde att det inte fanns guld i dessa trakter, förlorade spanjorerna intresset att tränga fram längre åt detta håll. Norra kusten av Mexikanska golfen utforskades 1519–1520 av Francisco de Garay. 1526 kom Ayllon fram till Charlestonfloden, och Hernando de Soto genomförde 1539–1541 en expedition från Florida genom Georgia och Alabama till Tennessee och sedan i båtar utför Mississippifloden. Därefter upphörde spanjorernas upptäcktsresor åt detta håll.

Efter spanjorerna började istället folk från andra europeiska länder besöka dessa områden i Nordamerika. Från England företog Sebastiano Caboto 1503 en resa till Nordamerika. Två portugiser med namnet Corte-Real hade redan 1500–1502 seglat utefter den nordamerikanska kusten, kanske ända upp till Baffins vik; namnet Labrador är portugisiskt. Giovanni da Verrazano, florentinare i fransk tjänst, seglade 1523 längs kusten mellan 30° och 50° nordlig bredd och gav Rhode Island dess namn. Fransmannen Jacques Cartier upptäckte 1534–1535 Saint Lawrenceviken och Saint Lawrencefloden, som han seglade uppför till nuvarande Québec. Detta gav anledning till franska kolonisationsförsök i dessa trakter, men de lyckades först i början av 1600-talet, då Samuel de Champlain lade grunden till det franska Kanada.

Även det arktiska Nordamerika blef föremål för upptäcktsresor, som berodde på strävandet att här leta efter en genomfartsväg till Indien. Den förste, som gjort sig ett namn under dessa resor, var engelsmannen Martin Frobisher (1576–1578). Hans landsman John Davis nådde på sin sista resa (1587) trakten av Upernavik på Grönland. Engelsmannen Henry Hudson seglade i holländsk tjänst 1609 utefter Nordamerikas kust från 44° 58’ till 35° 41’ nordlig bredd och tog sig i samband med detta i båt uppför den stora flod, som nu kallas Hudsonfloden. Vid flodens mynning grundade holländarna året efter staden Nya Amsterdam, på platsen av det senare New York. År 1610 trängde han genom Hudsonsundet in i Hudsonviken. William Baffin nådde på sin sista resa, 1615, genom Baffinbukten fram till Lancastersundet, den verkliga "nordvästpassagen", men hindrades av is att komma längre. Efter det upphörde forskningarna i dessa trakter i två århundraden.

Nordamerikas inre blev under 1600-talet mer kändt särskilt genom fransmännen, som från Kanada framträngde till de stora sjöarna. 1640 nådde jesuitpatern Bréboeuf fram till Niagarafloden, och 1664 kom jesuiten Mesnard till Övre sjön. Från Michigansjön framträngde pater Marquette 1673 till Mississippifloden, och år 1678 reste René Robert Cavelier de La Salle utför hela denna flod till dess mynning. Det stora område som han passerade, kallades Louisiana och togs i besittning för Frankrike.

Europeisk kolonisation
Med den europeiska kolonisationen av Nordamerika från 1500-talet slutar den förhistoriska tiden.

Se även
Nordamerikas historia
Nordamerikas ursprungsbefolkning

Källor