kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
LM Engströms gymnasium

L M Engströms Gymnasium är en fristående gymnasieskola i Göteborg med kristen evangelisk-luthersk profil.

Skolan har ungefär 570 elever och ligger på Västra Hamngatan i centrala Göteborg.

Historia
Skolan började 1924 med 25 elever som fick möjlighet att läsa till studentexamen. Namnet var Göteborgs enskilda gymnasium för blivande präster eller Prästgymnasiet. Skolans lokaler rymdes först i Hvidfeldtska läroverket men kom snart att få egna lokaler på Prästgatan 10. Studentexamen gavs från omkring 1927 till 1968. 

1966 upphörde läroverket och skolan kom därefter att bli en privatskola med namnet Göteborgs enskilda gymnasium och skolan flyttade till Viktor Rydbergsgatan 22. Skolan bar också under några år efter 1970 namnet Vasagymnasiet.

I början av 1990-talet blev skolan en friskola med namnet LM Engströms gymnasium efter prosten Lars Magnus Engström i Bolstad, Dalsland, som var en av initiativtagarna till det ursprungliga skolan. 1993 flyttade skolan till Västra Hamngatan 17 som tidigare var Göteborgs Biskopsgård. Skolan expanderande senare under det tidiga 2000-talet till Västra Hamngatan 15, det tidigare Telegrafverkets hus.

Verksamhet
L M är ett av flera gymnasier i Sverige med kristen profil. Som en del av den kristna profilen erbjuder skolan kursen religionsspecialisering.

Skolan har fem program. De program som erbjuds är:    
Samhällsvetenskapligt, med inriktning samhälle 
Naturvetenskapligt. Inför årskurs två väljer eleverna mellan naturvetenskaplig och samhälls inriktning. 
Estetisk finns en inriktning - musik.
Ekonomi finns två inriktningar antingen juridik eller ekonomi.

LM Engströms gymnasium drivs av Peter Isaac Béens utbildningsstiftelse, som även driver Församlingsfakulteten och Bibelskola Göteborg.

Referenser

Externa länkar
LM Engströms Gymnasium

Gymnasieskolor i Göteborg
Europamästerskapet i fotboll för damer

Europamästerskapet i fotboll för damer, ofta på svenska skrivet som Dam-EM i fotboll eller UEFA Euro, är det europeiska mästerskapet för landslag i damfotboll. Det arrangeras av det europeiska fotbollsförbundet Uefa, som har varumärkesskyddat namnet UEFA Women's Euro för turneringen.

Historik
Första gången turneringen anordnades var 1984. Då presenterades det (officiellt) som European Competition for Representative Women's Teams, då det inte var ett officiellt sanktionerat mästerskap av UEFA. 1991 ändrades namnet till det nuvarande då turneringen fick officiell status som europamästerskapet av UEFA. 1987–1997 anordnades turneringen vartannat år och de år den sammanföll med det sedan 1991 vart fjärde år återkommande världsmästerskapet fungerade den som kvalturnering till VM. Från 1997 anordnas turneringen vart fjärde år, med två års förskjutning gentemot världsmästerskapet.

Resultat

Deltagare

Medaljtabell

Anmärkningslista

Se även 
 Världsmästerskapet i fotboll för damer
 Europamästerskapet i fotboll

Referenser

Externa länkar 
 UEFA Women's Championship - Officiell sida

Europamästerskapet i fotboll för damer
Segling vid olympiska sommarspelen 2000

Tävlingarna i segling vid de olympiska sommarspelen 2000 i Sydney avgjordes vid Rushcutters Bay i Sydneys hamn.

Medaljfördelning

Olympiska segelbåtsklasser 
Seglbåtsklassen 49er var med för första gången på det olympiska programmet. I övrigt var det samma segelbåtsklasser som vid de olympiska spelen 1996 i Atlanta.

Medaljörer

Damer

Herrar

Öppen

Referenser
Neapolitanska

Neapolitanska (även napolitanska), är ett romanskt språk erkänt internationellt och officiellt språk i Kampanien i södra Italien sedan 14 oktober 2008. I Kampanien har cirka 5,7 miljoner människor neapolitanska som modersmål. Grovt beräknat talas och förstås neapolitanska av cirka 1/3 av befolkningen i Italien, dels på grund av den massiva utvandring som har pågått under årtionden från Kampanien till norra delen av Italien och dels för att det i Syditalien existerar mycket närbesläktade varianter av detta språk som apuliska, kalabriska (i norra Kalabrien, i södra Kalabria talas en variant av sicilianska) och lukaniska. Många utvandrare i USA, Sydamerika och Australien talar neapolitanska.

Neapolitanska härstammar från det oskiska latinet till skillnad från italienskan som är ett mycket yngre språk som har sina rötter i toskanskan, vilken i sin tur härstammar från det faliskiska latinet. Det oskiska latinet talades under Romartiden i de södra delarna av den italienska halvön och var en variant av latin med starka influenser av det oskiska språket. 

De första skrifterna på en arkaisk neapolitanska är daterade 960-963 e.Kr. och kallas Placiti Cassinesi och är ett antal vittnesmål av munkar som levde runt Capua. Embryot till den moderna italienskan uppkom först 300 år senare, först med Dante Alighieri och sedan med Francesco Petrarca. Av politiska orsaker har neapolitanska men även andra italiska minoritetsspråk alltid betraktats som dialekter av italienska. Neapolitanska har dessutom orättvist och felaktigt betraktats som en fattig avart av italienska. Neapolitanska har stor en litterär historia i form av sångtexter, poesi, romaner och teaterpjäser som sträcker sig från medeltiden till våra dagar. Värda att nämnas är:  Giambattista Basile, Eduardo De Filippo, Salvatore di Giacomo och Totò (Antonio De Curtis).

Den italienske kompositören och sångsamlaren Teodoro Cottrau nedtecknade och översatte den så kallade Luciasången från neapolitanska.

Här nedan kan man se två versioner av samma sång, den ena på neapolitanska och den andra på lukaniska.

Referenser 

Italodalmatiska språk
Språk i Italien
Henry E. Steinway

Henry E. Steinway, född Heinrich Engelhard Steinweg 15 februari 1797 i Wolfshagen, Braunschweig, död 7 februari 1871 i New York, var en tysk-amerikansk pianotillverkare. Han grundade pianofirman Steinway & Sons, som fortfarande ägs av hans ättlingar.

Han hann både kämpa i slaget vid Waterloo och driva en pianoverkstad i Seesen, innan han 1849 emigrerade till New York med sina tre söner.

År 1853, samma år som Carl Bechstein och Julius Blüthner öppnade sina pianofabriker, kunde han öppna sin pianoverkstad i New York, och vann snart diverse utmärkelser för olika innovationer. Viktiga bland dessa var bland annat korsvis besträngning (bassträngarna korsar över strängarna för högre toner, vilket gjorde det möjligt att använda längre bassträngar och därmed få bättre klang utan att göra instrumentet längre) samt en förbättrad ram av gjutjärn, som kunde bära spänningen i strängarna utan att ändra form som träramarna ofta gjorde.

Steinway & Sons, Bechstein och Blüthner blev de tre märkena som kom att dominera marknaden för exklusiva pianon det kommande århundradet.

Avlidna 1871
Födda 1797
Män
Personer från Niedersachsen
Personer inom USA:s näringsliv under 1800-talet
Pianotillverkare
Tyska musikinstrumentmakare
Bergeforsen

Bergeforsen är en tätort i Timrå kommun belägen strax norr om Timrå. Orten är invånarmässigt Sveriges 540:e och Medelpads 12:e största tätort, med 1 563 invånare (2010). 

Genom Bergeforsbron över Indalsälven är orten förbunden med Sörberge i tätorten Timrå. Vid Indalsälven finner man också Bergeforsdammen, färdigställd 1959 som med sitt kraftverk har 23 meters fallhöjd. Intill, nedströms, ligger en av Sveriges största laxodlingar.

Befolkningsutveckling

Geologi
Bergeforsen har fått en bergart uppkallad efter sig, beforsit, besläktad med alnöiten.

Idrott 
"Mittnorden cup" i fotboll spelas i Timrå, bland annat på Bergeforsens IP. Orten är även känd för sin framgångsrika skidklubb Bergeforsens SK. Här finns innebandylaget IBC Bergeforsen och ridskolan Timrå Hästsportförening.

Den tidigare skidskytten Magdalena Forsberg bor i Bergeforsen. Kroppsbyggaren Anders Graneheim, Timrå IK-spelarna Anton Lander och Eric Moe har vuxit upp i Bergeforsen.

Se även
Timrå socken

Källor

Noter

  

Orter i Timrå kommun
Tätorter i Sverige
Näsåker

Näsåker är en tätort i Ådals-Lidens socken, Sollefteå kommun. Näsåker ligger efter Ångermanälven och nedanför samhället finns talrika fornlämningar och cirka 2 300 hällristningar i Nämforsen.

Näringsliv 
Tidigare dominerade Vattenfall som arbetsgivare för arbetskraft vid Nämforsens kraftverk, men har sedan något decennium kraftigt dragit ned på personal i Näsåker, från cirka 150 till idag cirka 15.

Evenemang 
I Näsåker arrangeras under första helgen i augusti varje år världsmusikfestivalen Urkult sedan 1995. Urkult är den i särklass viktigaste enskilda företeelsen ur besöksnäringsperspektiv för Näsåker och Sollefteå kommun.

Näsåker i populärkulturen 
Lars Martin Johansson, en polis i Leif G.W. Perssons kriminalromaner, är från Näsåker.

Befolkningsutveckling

Se även 
 Ådals-Lidens socken
 Personer från Näsåker

Noter

Externa länkar 
Nasaker.org (lokal webbplats)
Urkult.se (Urkultsfestivalens hemsida)

Orter i Sollefteå kommun
Tätorter i Sverige
Paul Elvstrøm

Paul Bert Elvstrøm, född 25 februari 1928 i Köpenhamn, död 7 december 2016 i Hellerup, var en dansk seglare och båtkonstruktör. 

Elvström tog fyra OS-guld (1948, 1952, 1956 och 1960). Han var den första att vinna guld i fyra OS i rad; sedan dess har Al Oerter och Carl Lewis tangerat Elvströms rekord. Birgit Fischer hade efter OS 2004 tagit guld i fem OS i rad (totalt guld i sex OS).

Elvstrøm deltog i tornado-klassen vid OS 1984 och 1988 tillsammans med dottern Trine Elvstrøm-Myralf; de hamnade på en 4:e plats 1984 och en 15:e 1988. Dessutom deltog Elvstrøm i OS 1968 och 1972. De sammanlagt åtta OS-turneringarna är tangerat rekord.

Elvstrøm vann också VM 15 gånger och EM åtta gånger, i åtta respektive fyra klasser.

1996 utsågs Paul Elvstrøm till århundradets danske idrottare.

Se även 
Mesta medaljörerna i Olympiska spelen
Båtbyggnad

Källor

Noter

Danska seglare
Danska olympiska guldmedaljörer
Olympiska guldmedaljörer 1948
Olympiska guldmedaljörer 1952
Olympiska guldmedaljörer 1956
Olympiska guldmedaljörer 1960
Tävlande i segling vid olympiska sommarspelen 1948
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1948 från Danmark
Tävlande i segling vid olympiska sommarspelen 1952
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1952 från Danmark
Tävlande i segling vid olympiska sommarspelen 1956
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1956 från Danmark
Tävlande i segling vid olympiska sommarspelen 1960
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1960 från Danmark
Tävlande i segling vid olympiska sommarspelen 1968
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1968 från Danmark
Tävlande i segling vid olympiska sommarspelen 1972
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1972 från Danmark
Tävlande i segling vid olympiska sommarspelen 1984
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1984 från Danmark
Tävlande i segling vid olympiska sommarspelen 1988
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1988 från Danmark
Danska båtkonstruktörer
Män
Födda 1928
Avlidna 2016
Idrottare från Köpenhamn
Danska idrottare under 1900-talet
Synoden i Sutri

Synoden i Sutri var ett kyrkomöte i december 1046 i den lilla staden Sutri, norr om Rom, som utgjorde slutet på två års turer och schackrande om påvevärdigheten.

Under inflytande av den tysk-romerske kejsaren Henrik III valde synoden den 20 december 1046 att avsätta båda de återstående pretendenterna, Benedictus IX och Gregorius VI. Den tredje, Sylvester III, hade avlidit under synodens gång. Detta trots att han faktiskt inte dog förrän 1063.

Historien började i januari 1045, då en grupp missnöjda romare fördrev Benedictus från Rom och istället valde Sylvester. Benedictus återkom dock i mars samma år och förvisade Sylvester och hans anhängare. Redan i maj valde emellertid Benedictus att sälja påvestolen till domprosten Giovanni Graziano som antog namnet Gregorius VI. Sylvester avsade sig då alla anspråk, erkände Gregorius och återvände till sitt biskopsstift.

Benedictus ångrade sig dock snart och försökte avsätta Gregorius. Samtidigt återkrävde Sylvester påvevärdigheten, då han inte kunde acceptera att den olämplige Benedictus skulle återkomma. Kejsar Henrik intervenerade och fick Gregorius att sammankalla en synod. Synoden valde alltså det radikala greppet att avsätta både Benedictus och Gregorius, medan Sylvester alltså hunnit avlida.  

Istället valde man på julafton Bambergbiskopen Suidger till ny påve, vilken antog namnet Clemens II.

Katolska kyrkans historia
Koncilier
The Shangri-Las

The Shangri-Las var en amerikansk popgrupp bildad i Queens i New York år 1963. Gruppen bestod av Marge Ganser, Mary Anne Ganser (tvillingar), Betty Weiss och Mary Weiss (systrar).

De slog igenom med låten "Remember (Walking in the Sand)" 1964. The Shangri-Las mest kända låt blev dock deras nästa singel "Leader of the Pack" som blev singeletta i USA. "Leader of the Pack" handlar om en ung tjej som är kär i en buse som sedan omkommer i en motorcykelolycka. Många av gruppens låtar handlade om sådant här, olycklig kärlek och tonårsproblem. Ofta framfördes låtarna på ett ganska oskyldigt sätt med sina mörka budskap. Gruppen gjorde sig också känd för att för sin tid ha ganska vågade liveframträdanden. De fick ytterligare tre singelhits 1965, "I Can Never Go Home Anymore", som var deras sista topp 10-hit i USA, "Give Us Your Blessings" och "Give Him a Great Big Kiss".

År 1966 hamnade gruppens skivbolag Red Bird i finansiell knipa, och gruppen flyttade till Mercury Records där de 1967 gav ut ett par singlar som inte uppmärksammades. Samma år hade också Marge lämnat gruppen. The Shangri-Las upplöstes år 1969. Mary Anne Ganser avled under dunkla omständigheter 1970. Hennes syster Marge dog av bröstcancer 1996. Återföreningar av gruppen har praktiskt taget aldrig skett, men de gjorde en kortvarig återförening 1976. Mary Weiss har varit musikaliskt aktiv i mindre skala på egen hand.

Diskografi
Studioalbum
 

Samlingsalbum
 
 

 (nyutgåva)

Greatest Hits (2008)

Singlar i urval
"Remember (Walking in the Sand)" / "It's Easier to Cry" (1964) (US #5)
"Leader of the Pack" / "What Is Love?" (1964) (US #1)
"Give Him a Great Big Kiss" / "Twist and Shout" (1964) (US #18)
"I Can Never Go Home Anymore" / "Bull Dog" (1965) (US #6)

Externa länkar
The Shangri-Las på Allmusic
Listplaceringar på UK Singles Chart

Shangri-Las, The
Musikgrupper bildade 1963
Musikgrupper med syskon
Kebnekajse (musikgrupp)

Kebnekajse, ursprungligen Kebnekaise, är ett svenskt progg- och rockband bildat i början av 1970-talet.

Medlemmar i gruppens första uppsättning var Kenny Håkansson (gitarr), Pelle Ekman (trummor), Bella Linnarsson (basgitarr), och Rolf Scherrer (gitarr), varav flera med ett förflutet i musikgruppen Mecki Mark Men.

Inför gruppens andra album, Kebnekaise II, rekryterade man sex nya musiker och framträdde även senare med mycket skiftande uppsättningar. Gruppen gav många konserter, i vilka ofta även sångerskan Turid Lundqvist medverkade. Gruppens namn stavades länge som Sveriges högsta berg, Kebnekaise, men ändrades från det femte albumet till Kebnekajse.

Gruppens första album var starkt färgat av progressiv rock och larmig gitarr-rock med influenser av bland andra Jimi Hendrix. Kebnekajses senare album kom att bli mer influerade av folkmusik. Då gruppen huvudsakligen spelade instrumental musik blev de ofta kritiserade av den med tiden alltmer inflytelserika del av proggrörelsen, främst koncentrerad till Göteborg, som ansåg att musik skulle ha socialistiskt inriktade texter. Kebnekajse tillhör därför bara "den musikaliska proggen" tillsammans med till exempel November. Då albumet Vi drar vidare utgavs 1978 hade gruppen lämnat det progressiva skivbolaget Silence och gått över till det kommersiella Mercury Records, medan en av förgrundspersonerna, gitarristen Kenny Håkansson, dragit vidare åt ett annat håll, nämligen till gruppen Dag Vag.

Kebnekajse upplöstes i slutet av 1970-talet, men återbildades 2001. Idag (2014) är medlemmarna Kenny Håkanson (gitarr), Mats Glenngård (fiol, gitarr), Göran Lagerberg (basgitarr), Thomas Netzler (basgitarr), Pelle Ekman (trummor), Hassan Bah (slagverk). Sedan återföreningen har gruppen utgivit tre album med nyinspelat material.

De är en stor inspirationskälla för en rad nya svenska band, framför allt Änglagård, Dungen och Agusa.

Medlemmar

Nuvarande medlemmar
Hassan Bah – slagverk (1972–1978, 2001–)
Pelle Ekman – trummor (1971–1977, 2001–)
Mats Glenngård – fiol, gitarr, mandolin (1972–1978, 2001–)
Kenny Håkansson – gitarr (1971–1977, 2001–)
Göran Lagerberg – basgitarr (1972–1975, 2001–)

Tidigare medlemmar
Gunnar Andersson – trummor (1972–1974)
Ingemar Böcker – gitarr (1972–1975, 2001–2006)
Pelle Holm – trummor (1977–1978)
Per Lejring – keyboard (1977–1978)
Bella Linnarsson – basgitarr (1971–1972)
Pelle Lindström – gitarr, munspel (1972–1975, 2001–2004)
Rolf Scherrer – gitarr (1971–1973)
Thomas Netzler – basgitarr (1972–1978, 2001–2023)

Bidragande musiker
Åke Eriksson – trummor (1977)
Bo Hansson – orgel (1975)
Turid Lundqvist – sång (1972–1973)
Christoffer Okonkwo – saxofon (1976)
Bill Öhrström – slagverk (1972)

Diskografi

Studioalbum

Referenser

Externa länkar

Officiell webbplats

Svenska folkmusikgrupper
Musikgrupper inom proggrörelsen
Svenska rockgrupper
Musikgrupper från Stockholm
Svenska folkrockgrupper
Fotangel

En fotangel är ett hinder och ett tidigt exempel på antipersonella vapen avsett att strös ut på mark eller vägar för att hindra människor, hästar eller fordon från att ta sig förbi. Fotanglar har fyra spetsar, var och en vanligen 5–6 cm lång. En fotangel är formad så att oavsett hur de är placerade på en plan yta kommer en av spetsarna alltid att vara riktad uppåt.

I slaget vid Bannockburn 1314 användes fotanglar av kung Robert och klanen Drummond mot det engelska kavalleriet, något som i hög grad bidrog till slagets utgång.

En japansk motsvarighet är makibishi.

Sverige
Fotanglar för den svenska armén tillverkades bland annat vid Jäders bruk år 1705.

Se även
Spansk ryttare
Tjeckisk igelkott

Referenser

Externa länkar 

Befästningskonst
Vapen
Spansk ryttare

Spansk ryttare är ett hinder som består av två eller flera kryss av spetsade stockar, hopfästade vid centrum med en vågrät stock, så att den spanska ryttaren påminner om en sågbock. Taggtråd fästs ibland vid stockarna. En spansk ryttare är i regel 1–2 m hög och 2–3 m lång.

Spanska ryttare användes i krig redan på 1500-talet framför infanteriets front som skydd mot fiendens ryttare. De var sammansatta av två meter långa pikar eller lansar som var spetsade i vardera änden och instuckna i hål på långa stockar. Hålen var borrade så att varannan pikspets kom att peka snett framåt och varannan snett nedåt. Stockarnas ändar kopplades sedan ihop med kedjor så att de spanska ryttarna bildade ett kompakt hinder.

Spanska ryttare nyttjades bland annat av svenska armén till exempel vid 1700-talets början. De användes fram till 1800-talet som stormhinder mot rytteri. Under 1900-talet och framåt används de som flyttbara delar i stormhinder eller som vägspärrar.

Se även 
 Fotangel
 Tjeckiska igelkottar

Referenser

Befästningskonst
Stenshuvud

Stenshuvud är en kulle och utsiktspunkt i östra Skåne, som utgör Linderödsåsens branta avslutning i öster mot Hanöbukten i Östersjön.

Enligt legenden fick berget sitt namn efter jätten Sten (förr kallad Stenhogubben) som bodde i Stenhogubbens grotta på bergets branta nordsida. Ett flertal folksägner finns kopplade till jättens illdåd i trakterna. 

På bergets topp finns rester av en fornborg från yngre järnåldern. Den 31 maj 1749 passerade Carl von Linné och sekreteraren Olof Söderberg Stenshuvud. I reseprotokollet kan man läsa följande: ”Stenshufvud är et högt berg, som ligger in på sjelfwa hafskanten til en nyttig landkänning för de sjöfarande”.

År 1986 skapades den nästan 400 hektar stora nationalparken Stenshuvuds nationalpark, belägen i Södra Mellby socken i Simrishamns kommun. Norra Stenshuvuds topp, 96 meter över havet, utgör den högsta av tre utkiksplatser i parken. På området finns ett naturum med information om Stenshuvuds geologi, flora, fauna och kulturhistoria. Till största del består parken av lövskog, i synnerhet avenbok och bok. Under våren är bokskogen beväxt av stora mängder vit- och gulsippor. I den södra delen finns öppen hedmark med ett glest bestånd av enbuskar. Heden domineras av torrmarksväxter som sandstarr, borsttåtel, hedblomster och backtimjan. Parken har ett rikt fågelliv, med skönsång från till exempel näktergalen.

Bilder

Se även
Fornborgar i Skåne

Källor

Externa länkar
Sveriges nationalparker: Stenshuvud nationalpark

Nationalparker i Sverige
Österlen
Skånes geografi
Simrishamns kommuns geografi
Naturskyddsområden bildade 1986
Backåkra

Dag Hammarskjölds Backåkra är en fyrlängad gård belägen i Ystads kommun mellan Löderups strandbad och Sandhammaren som sedan 2015 ägs av Stiftelsen Dag Hammarskjölds Backåkra. Verksamheten innefattar museum, konferens, café och liten bokhandel.

Historik 
Gården köptes av Dag Hammarskjöld 1957 och hit hade han tänkt flytta efter att han gjort sina tio år som generalsekreterare i Förenta nationerna – men Hammarskjöld hann aldrig bo på Backåkra före sin plötsliga död 1961. Han hade sedan tidigare en stuga i närliggande Sandhammarskogen. Gården med inventarier testamenterades till Svenska Turistföreningen (STF) i vars styrelse Dag Hammarskjöld var engagerad. Gården köptes in med hjälp av konstnären Bo Beskow som också var utsedd i testamentet att möblera gården. Enligt testamentet skulle Svenska Turistföreningen skapa en samlingsplats för natur och kulturvård och andra ändamål som tjänar Förenta nationernas syften. Efter Hammarskjölds önskan om ett kristet kapell på platsen har inretts en meditationsplats, som invigdes av biskop Martin Lindström. Den södra längan fick Svenska Akademien tillgång till. Svenska Turistföreningen skapade ett museum över Dag Hammarskjöld. Museet stängdes efter sommaren 2011 på grund av renoveringsbehov.

I november 2015 tog Stiftelsen Dag Hammarskjölds Backåkra över ägandet från Svenska Turistföreningen och under 2016–2017 renoverades Backåkra för att återigen öppnas för allmänheten hösten 2017. Stiftelsen Dag Hammarskjölds Backåkra har grundats av Svenska Akademien, Hammarskjöldska släktföreningen och Svenska Turistföreningen, med bidrag från bland annat Stiftelsen Marcus och Amalia Wallenbergs Minnesfond.

Backåkra ligger vid naturreservatet Hagestad och de 30 hektaren som gården omfattade inrättades i samband med Dag Hammarskjölds köp till ett eget naturreservat Backåkra. Den ligger i en däld på ljungheden bakom den tallskog som planterats för att binda sanden längs Hagestads naturreservats sandstrand.

FN:s säkerhetsråds arbetsmöte 2018
Den 21–22 april 2018 höll FN:s säkerhetsråd sitt årliga arbetsmöte på Backåkra. Det var första gången någonsin som arbetsmötet hölls utanför USA. Vid mötet deltog förutom säkerhetsrådets 15 FN-ambassadörer även FN:s generalsekreterare António Guterres, Sveriges statsminister Stefan Löfven, Sveriges utrikesminister Margot Wallström samt FN:s särskilda sändebud till Syrien, Staffan de Mistura.

Källor

Externa länkar
Backåkra öppnar för säsongen. Ystads Allehanda, läst 28 mars 2018.
 FN håller möte på Backåkra. Skånska Dagbladet, läst 24 mars 2018.
Backåkra på ny webbplats

Personmuseer i Sverige
Museer i Skåne län
Byggnader och anläggningar i Ystads kommun
Dag Hammarskjöld
Österlen
Gårdar i Skåne
Korsvirkeshus i Sverige