kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Love Will Tear Us Apart

"Love Will Tear Us Apart" är en låt av det brittiska postpunkbandet Joy Division. Det är gruppens mest kända låt och gavs först ut som sjutums-EP 27 juni 1980, en dryg månad efter sångaren Ian Curtis självmord. "Love Will Tear Us Apart" blev Joy Divisions enda låt som hamnade på listorna och räknas fortfarande av många som en av världens bästa låtar, bland andra av den inflytelserika musiktidningen NME som utnämnde den, i en omröstning gjord 2002, till den bästa singeln någonsin. Låten röstades fram till den 181:a bästa någonsin år 2004 i tidningen Rolling Stone.

Historia
"Love Will Tear Us Apart" skrevs av Ian Curtis under augusti och september 1979 och spelades live första gången under Joy Divisions Englands-turné tillsammans med Buzzcocks i september och oktober samma år. Låten anses allmänt handla om problemen i Curtis äktenskap med Deborah Curtis och reflekterar Ian Curtis allmänna sinnestillstånd under den tid fram till hans självmord i maj 1980. Deborah Curtis lät frasen "Love Will Tear Us Apart" bli inskriven på Ian Curtis gravsten.

Låten spelades första gången inför John Peel session i november 1979, därefter gjordes ytterligare två inspelningar, en i januari 1980 och en i mars 1980. Den senare släpptes som singel i juni 1980 efter Curtis självmord i maj, och blev bandets enda hit, den nådde som bäst nummer 13 på Englandslistan. Januari-versionen av låten finns på singelns B-sida och singelversionen finns också med på samlingsalbumet Substance. Joy Division splittrades efter Curtis död och bildade istället New Order.

"Love Will Tear Us Apart" har använts i olika filmer och i TV-serier, till exempel i 2001 års Donnie Darko, där låten spelas när Donnie är tvungen att lämna sin flickvän för att kunna rädda henne. Låten förekom också i 24 Hour Party People, en film som handlar om Manchesters musikscen.

Coverversioner
Det är många band/artister som gjort covers på låten, bland dessa kan Paul Young, The Cure, Unbroken, Fall Out Boy, Simple Minds och Squarepusher nämnas. José González gjorde en akustisk version av låten på sin Remain EP. Nouvelle Vague tog med låten på sin självbetitlade skiva, där de samlade olika punk- och new wave-klassiker och gjorde om den i bossa nova-stil. I tribute-albumet A Means To An End - The Music Of Joy Division, sångerskan Stanton Miranda har gjort en cover på "Love Will Tear Us Apart".

Maxisingel
Låten gavs ut som maxisingel 1980. Låten producerades av Martin Hannett.

Låtlista
 "Love Will Tear Us Apart" (original version) – 3:18
 "These Days" – 3:21
 "Love Will Tear Us Apart" (Pennine version) – 3:06

Noter

Externa länkar
Joy Division discography @ Joy Division - The Eternal
Songfacts.com Låttext och trivial info

Musiksinglar 1980
Sånger 1980
Isglass

Isglass består av fryst smaksatt vatten. I vissa delar av Sverige kallas isglass för saftis.

Till skillnad från sorbet så fryses isglass stillastående. Eftersom resultatet är kompakt is, görs isglass i portionsbitar.

Isglass med valfri smaksättning kan tillverkas i hemmet med hjälp av glassformar och en frys. Isglass som säljs i affärer och glassbilar brukar förutom vatten och smaksättning även innehålla socker/sirap, stabiliseringsmedel, surhetsreglerande medel och färgämnen.

Historia 
Glassens äldre historia är osäker. I antikens Rom fanns funderingar kring att smaksätta vatten och frysa ned. Vattnet smaksattes med vin och fruktsaft eller honung. Både i Rom och Egypten transporterades is från bergen.

GB:s Igloo, då kallad Dubbelpinne, var den första isglassen i Sverige och lanserades 1961.

Exempel på isglassar 
 Calippo från GB Glace
 Piggelin från GB Glace

Se även 
Glass
Glasspinne

Referenser 

Glass
Comédie-Française

Comédie-Française eller Théâtre Français är Frankrikes nationalteater, grundad 1680 på initiativ av kung Ludvig XIV. Teatern har tre scener, alla i Paris: Salle Richelieu på  rue de Richelieu nära Palais Royal, Théâtre du Vieux-Colombier och Studio-Théâtre.

Verksamhet
Teatern har en repertoar av såväl klassiska pjäser som moderna verk, och omfattar 3000 pjäser. Den pjäsförfattare som främst förknippas med Comédie-Française är Molière, som dock hann dö sju år innan Comédie-Française öppnades. Ändå kallas etablissemantet ibland La Maison de Molière - Molières hus. En premiäraktör vid Comédie-Française kallas societär (från franskans ord för "delägare"). Societärerna binder sig till teaterna på minst 20 år, och uppbär förutom lön andel i vinsten.

Historik
Innan Comédie-Française grundades fanns i Paris två teatertrupper,  Hôtel Guénégauds trupp och den som tillhörde Hôtel de Bourgogne. På befallning av Ludvig XIV den 24 augusti 1680 slogs de två grupperna ihop, och bildade därmed Comédie-Française. Repertoaren bestod vid denna tid av Molières och Jean Racines samlade verk och några utvalda pjäser av Pierre Corneille, Paul Scarron och Jean Rotrou.

Comédie-Française var inhyst i Théâtre de Guénégauds lokal 1680-89, i Salle de la rue des Fossés-Saint-Germain-des-Prés 1689-1770, i Tuilerierna 1770-82, och i Théâtre de l'Odéon 1782-93. 

Under franska revolutionen splittrades Comédie-Française år 1791 i en republikansk fraktion ("Théâtre de la République") och en rojalistisk fraktion,  ("Théâtre de la Nation"), som uppträdde separat. 
Under skräckväldet stängdes Comédie-Française den 3 september 1793 på order av Comité de salut public, som i realiteten styrde Frankrike under skräckväldet, och skådespelarna sattes i fängelse. När skräckväldet föll 1794 öppnades inte Comédie-Française, och många av dess förra skådespelare blev verksamma i Théâtre Feydeau. 

Den 31 maj 1799 öppnade den nya regeringen igen och tillät skådespelarna att ombilda teatertruppen. Teatern öppnade då i Salle Richelieau, där den sedan dess varit inrymd. Lokalen genomgick en kraftig ombyggnad 1860-64. Den brann ned och byggdes upp igen år 1900.

Galleri

Referenser

 Motsvarande artikel på engelska Wikipedia
 Stora Focus' artikel Comédie-Française, 1987

Externa länkar 
 Comédie-Françaises webbplats

Teatrar i Paris
1680 i Frankrike
Jean Giraud

Jean Giraud, född 8 maj 1938 i Nogent-sur-Marne, Val-de-Marne, död 10 mars 2012 i Paris, var en fransk serietecknare och scenograf. Han var även känd under sin pseudonym Mœbius (ibland stavat Moebius).

Biografi
Tillsammans med Jean-Michel Charlier skapade han serien Blueberry, som publicerades i en lång serie album och som även givits ut i Sverige, både som album och som följetong i tidningen Fantomen.

Som Mœbius ägnade han sig åt serier i science fiction-genren.

Han var också en av grundarna av förlaget Les Humanoïdes Associés och tidningen Métal Hurlant. Den tidningen fungerade som inspirationskälla för den amerikanska Heavy Metal.

Jean Giraud arbetade även som konceptartist vid ett antal filmer, till exempel Alien, Willow och Det femte elementet.

Giraud avled 2012 i lymfkörtelcancer.

Serier i urval
 Blueberry (1963–)
 Arzach (1976)
 Le Garage hermétique (1976–1980)
 Inkalen (L'Incal) (1981–1988)
 Le Monde d'Edena (1985–2001)
 Silver Surfer: Parable (1988–1989)

Referenser 

Franska serieskapare
Födda 1938
Män
Avlidna 2012
Vinnare av Grand prix de la ville d'Angoulême
Människooffer

Människooffer, det rituella dödandet av människor, har historiskt sett förekommit i de flesta kulturer och förekommer i ett fåtal länder även idag.

Syftet med offren har varit vitt skilda.

Offer vid begravningsritualer
Människooffer har ofta förekommit som en del av begravningsritualer. Syftet har då varit att offren skulle vara tjänare eller sällskap åt den döde i livet efter detta. Denna typ av människooffer förekom bland annat under den kinesiska Shangdynastin och den svenska vikingatiden.

Inom Hinduismen förekom änkebränning vilket innebär att änkan brändes levande på sin makes likbål.

Offer till en gudom

Offer för ökad fruktbarhet
Offer till fruktbarhetsgudar förekom bland annat i den nordiska mytologin, där man utförde människooffer (oftast trälar) till asaguden Frej och inom aztekernas kultur där hjärtat skars ut ur offret och offrades till solguden.

I vissa kulturer kunde en åldrande ledare eller kung offras för att bevara landets fruktbarhet.

Syndabock
Det har hänt att den offrade varit en ställföreträdare och alltså offrats för någon annans synder eller skuld.

Denna typ av offer är en tolkning när det gäller Jesus död på korset då han, enligt kristendomen, dog för att försona mänsklighetens synder.

Kannibalism
Rituell kannibalism var vanligt förekommande i samband med människooffer. Deltagarna i ritualen identifierade sig då med offret genom att äta delar av dess kropp.

Människooffer i olika kulturer

Germanien och Norden
I fornnordisk mytologi har människooffer förekommit inom blot. Domald var en svensk sagokung som sägs ha offrats för att skördarna skulle bli bättre.

Se även
Kannibalism
Ritualmordslegend
Änkebränning
Offerdjur

Källhänvisningar

Offer
Våld
Temple of the Dog

Temple of the Dog var ett amerikanskt grungeband, aktivt från 1990 till 1992 samt 2016. De släppte endast ett album, det självbetitlade Temple of the Dog, släppt 1991 genom A&M Records.

Historia 
Temple of the Dog startades av Chris Cornell. Efter hans forne rumskamrats död, Mother Love Bone-sångaren Andrew Wood, skrev Cornell två sånger till hans minne: "Say Hello 2 Heaven" och "Reach Down".

Med kompletterande medlemmar från Soundgarden, trummisen Matt Cameron (som senare förenades med Pearl Jam efter uppbrottet med Soundgarden i april 1997) och Pearl Jams huvudgitarrist Mike McCready, kunde bandet börja repetera. 

Bortsett från en konsert bandet gjorde i Seattle, på Off Ramp Café, den 13 november 1990, medan de repeterade och skrev materialet till albumet, hade bandet två möjligheter att framföra materialet live. I oktober 1991 framträdde både Soundgarden och Pearl Jam på Foundations Forum showcase, och 1992 spelade bandet på den sista showen av det årets Lollapalooza-festival. 

2003 höll Temple of the Dog en tredje livekonsert. Vid en Pearl Jam-show den 28 oktober 2003, var Pearl Jam förenade med Chris Cornell på scenen igen och de spelade "Hunger Strike" och "Reach Down". 

Cornells band Audioslave framförde låtarna "Call Me A Dog", "All Night Thing" och "Hunger Strike" på livespelningar under 2005, och Cornell hade även med dem i sina solospelningar 2007.

Medlemmar 
Jeff Ament – basgitarr
Matt Cameron – trummor
Chris Cornell – banjo, munspel, sång
Stone Gossard – gitarr
Mike McCready – gitarr

Referenser 
 Erlewine, Stephen Thomas. "Temple of the Dog". All Music Guide. Reviderad 13 juni 2005.
 Temple of the Dog interview ("he sang half...")
 Temple of the Dog history (live appearances)

Externa länkar
Officiell webbplats
 
Diskografi på Discogs

Amerikanska grungegrupper
Grunge
Supergrupper
Musikgrupper bildade 1990
Moon Martin

John David "Moon" Martin, född 31 oktober 1950 i Altus i  Oklahoma, död 11 maj 2020, var en amerikansk sångare, musiker och låtskrivare.

Martin började sin karriär med att spela gitarr i ett country & western-band. Några år senare startade han och några vänner ett band som spelade Beatles-covers. I slutet av 60-talet började han spela rockabilly i bandet Southwind som efter ett tag flyttade till Los Angeles där de fick kontrakt med ett litet skivbolag. Debutskivan blev ingen framgång. De hann göra två album till innan bandet upplöstes och Martin började arbeta som studiomusiker. Snart började han göra egna låtar som han spelade in och skickade runt för att försöka få någon intresserad av dem. Snart hade han gjort sitt första egna album, Shots From a Cold Nightmare, som släpptes 1978 och fick goda recensioner och ledde till att han fick göra en Europaturné. De efterföljande åren släpptes ett antal skivor och flera turnéer. Senare flyttade Moon Martin till Nashville där han byggde en egen inspelningsstudio, Ponyboy Studio, där han fortsatte att spela in skivor som han varvade med turnéer. Senare bodde Martin i Los Angeles.

Diskografi

Referenser

Amerikanska låtskrivare
Personer från Jackson County, Oklahoma
Födda 1950
Avlidna 2020 
Män
Amerikanska sångare under 1900-talet
Musiker från Oklahoma
Den girige

Den girige (fransk originaltitel: L'Avare ou l'École du mensonge) är en komedipjäs från 1668 av Molière som efter Tartuffe är den mest spelade av Molières pjäser. Den hade urpremiär i Paris den 9 september 1668.

I Den girige visar Molière karaktärsdrag i fokus. Pjäsen handlar om Harpagon som genom hela pjäsen blandar ihop kärlek och pengar. När hans kista fylld med pengar som är nedgrävd i trädgården blir stulen anklagar han sin vän Valere.

Roller 
 Harpagon, far till Cléante och Èlise, friar till Mariane
 Cléante, Harpagons son, förälskad i Mariane
 Élise, Harpagons dotter, förälskad i Valère
 Valère, son till Anselme, förälskad i Élise
 Mariane, förälskad i Cléante, bortlovad åt Harpagon
 Anselme, Valères och Marianes far
 Frosine, äktenskapsmäklerska
 Mäster Simon, mäklare''
 Mäster Jaques, kock och kusk åt Harpagon
 La Flèche, Harpagons betjänt
 Mor Claude, piga hos Harpagon
 Brindavoine, tjänare hos Harpagon
 La Merloche, tjänare hos Harpagon
 En poliskommissarie
 Poliskommissariens skrivare

Externa länkar 
 Pjäsens text på engelska

1668 i Frankrike
Kultur i Paris
Pjäser av Molière
Escape From Domination

Escape From Domination är ett musikalbum av Moon Martin som släpptes 1979 på Capitol Records.

Låtlista 
I've Got a Reason
She Made a Fool of You
Dreamer
Gun Shy
Hot House Baby
The Feeling's Right
Rolene
No Chance
Dangerous
Bootleg Woman

Producerades av 
Craig Leon & Moon Martin

Medverkande 
Moon Martin - Sång, gitarr
Jude Cole - Gitarr, sång
Dennis Croy - Bas
Rick Croy - Trummor
Craig Leon - Keyboards
Rob Stoner - Bas
Howie Wyeth - Trummor

Musikalbum 1979
Misantropen

Misantropen (franska Le misanthrope), är en pjäs av Molière skriven år 1666. Det handlar om protagonisten Alcestes hat mot mänskligheten. Han insisterar att hela tiden säga sanningen, oavsett om den skadar hans vänner och bekanta eller ej. Detta ger honom inte bara problem med kärlekslivet utan också med lagens långa arm. Den hade premiär i Paris den 4 juni 1666.

Roller 
Alceste
Célimène
Philinte
Oronte
Éliante
Arsinoé
Acaste
Clitandre
Basque
Du Bois
En officer
En betjänt

Berömda uppsättningar i Sverige (urval) 
 Dramaten 1955 (regi: Bengt Ekerot). I huvudrollerna: Anders Henrikson (Alceste), Inga Tidblad (Célimène), Hilding Gavle (Philinte), Åke Claesson (Oronte), m.fl.

 Malmö Stadsteaters stora scen, 1957 (regi: Ingmar Bergman). I huvudrollerna Max von Sydow (Alceste), Gertrud Fridh (Célimène), Frank Sundström (Philinte), Bibi Andersson (Éliante), Åke Fridell (Oronte), m. fl.

 Dramaten 1970 (regi: Frank Sundström). I huvudrollerna: Mathias Henrikson (Alceste), Anita Wall (Célimène), Tomas Bolme (Philinte), Sigge Fürst (Oronte), m.fl.

 Dramaten 1995 (regi: Ingmar Bergman). I huvudrollerna: Thorsten Flinck (Alceste), Lena Endre (Célimène), Thomas Hanzon (Philinte), Jarl Kulle (Oronte), m.fl.

Utgåvor på svenska 
 1816 Misantropen, översatt av Carl G. Wadström
 1905, 1918 Misantropen: komedi på vers i fem akter, översatt av Gunnar Klintberg
 1927 Misantropen, i Världslitteraturen: de stora mästerverken. [19], Franskt drama
 1965 Misantropen, i Komedier. Bd 2, översatt av Allan Bergstrand
 1968, Misantropen: komedi i fem akter, översatt av Allan Bergstrand
 1988 Misantropen eller Den förälskade furien: en komedi i fem akter, översatt av Ulf Peter Hallberg

Se även 
 misantrop

Externa länkar 
Engelsk version av den fulla texten

1666 i Frankrike
Kultur i Paris
Pjäser av Molière
Franskspråkig litteratur
Dick Van Patten

Richard Vincent "Dick" Van Patten, född 9 december 1928 i Queens i New York, död 23 juni 2015 i Santa Monica i Kalifornien, var en amerikansk skådespelare. Han var bror till Joyce Van Patten.

Van Patten gjorde Broadwaydebut som sjuåring. Van Patten spelade i flera TV-serier bland annat i Eight Is Enough (1977-1980).

Filmografi i urval 

 (112 avsnitt)

 (två avsnitt)

Källor

Externa länkar 

 

Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska skådespelare under 2000-talet
Amerikanska TV-skådespelare
Födda 1928
Män
Avlidna 2015
Joyce Van Patten

Joyce Benignia Van Patten, född 9 mars 1934 i New York, är en amerikansk skådespelerska. Hon är syster till Dick Van Patten.

Som tvååring vann Joyce Van Patten en tävling på Staten Island om vem som var mest lik Shirley Temple. Hon gjorde debut på Broadway som sexåring. Bland de filmer hon medverkat i märks Får jag kyssa din fjäril (1968) och St. Elmo's Fire (1985). 

Hon har varit gift fyra gånger, bland annat med skådespelaren Martin Balsam 1959–1962 och med regissören Dennis Dugan 1973–1987.

Filmografi (urval) 
 (ej krediterad)

Referenser

Externa länkar 

 
 

Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska skådespelare under 2000-talet
Amerikanska scenskådespelare
Amerikanska TV-skådespelare
Kvinnor
Födda 1934
Levande personer
Pia Lang

Pia Lang, egentligen Margit Karolina Fredrikson, född 15 december 1933 i Oscars församling i Stockholm, död 30 maj 2011 i samma församling, var en svensk sångerska.

Biografi 
Hon var dotter till musikern och posttjänstemannen Per Mauritz Fredrikson (1896–1968) och Tyra Karolina Häggblad (1899–1994), och använde från 1954 artistnamnet Pia Lang. 

Hon vann år 1951 schlagerklassen i Aftontidningens talangtävling "Ungdom med ton", och var sedan vokalist flera olika orkestrar i Stockholm, till exempel Lill-Arne Söderbergs och Thore Swaneruds.
 
Pia Lang var medlem av vokalgruppen Gals and Pals från starten 1962, och ersattes 1967 av Monica Dominique.

Hon avled ogift och barnlös och är gravsatt i minneslunden på Galärvarvskyrkogården i Stockholm.

Filmografi

Källa:

Referenser

Externa länkar
 
 Pia Lang på Svensk mediedatabas

Svenska sångare under 1900-talet
Sångare från Stockholm
Gravsatta på Galärvarvskyrkogården
Födda 1933
Avlidna 2011
Kvinnor
Istopmotion

Istopmotion, av företaget skrivet iStopMotion, är ett program från Boinx Software med vars hjälp det är möjligt att gör animationer i så kallad stopmotionteknik.

Externa länkar
Officiell webbplats

Animationsprogram
Åke Mokvist

Åke Mokvist, född 24 januari 1944 i Stora Malm i Södermanland, är en svensk journalist och fotograf.

Mokvist utgav 2000 boken De ovanliga: Människor som går mot strömmen som innehåller porträtt i text och bild av människor som på olika sätt inte lever efter samhällets normer. En uppföljare, De ovanliga 2: Där friheten är viktigare än tryggheten, kom 2006. Några av de personer som är med i böckerna är Robert Jäppinen, Magnus Stenbock, Carl Braunerhielm och Sven Lyra. Mokvist är också upphovsman till boken El camino: pilgrimsvandring till Santiago de Compostela, utgiven 2008. Han har medverkat i andra böcker som fotograf.

Externa länkar
 https://web.archive.org/web/20100818000259/http://www.saj.se/forelasare/%C3%85ke%20Mokvist

Födda 1944
Män
Svenska fotografer under 1900-talet
Svenska journalister under 1900-talet
Svenska författare under 2000-talet
Svenskspråkiga författare
Levande personer
Svenska fotografer under 2000-talet
Svenska journalister under 2000-talet
Personer från Stora Malms socken
Natasja

Natasja, Natasha, (kyrilliska Наташа) är ett ursprungligen ryskt kvinnonamn, ett smeknamn för Natalia. Se ryska namn.

Urval av personer med namnet Natasja
Natacha Atlas
Natasha Bedingfield
Natascha Kampusch
Natacha Peyre
Natasha Richardson
Natasja Saad

Fiktiva personer 
Natasja Rostova i Krig och fred av Lev Tolstoj

Se även
Natascha (tecknad serie), belgisk tecknad serie.

Kvinnonamn
Ryska förnamn
Nolan Bushnell

Nolan Bushnell, född 5 februari 1943 i Clearfield, Utah, är grundare av företaget Atari vars namn och rättigheter numera innehas av Infogrames. Han anses vara grundaren av den kommersiella datorspelsindustrin. År 1972 lanserade hans företag Atari det populära spelet Pong, som skapades av Allan Alcorn.

Externa länkar 

Atari-personligheter
Personer i USA under 1900-talet
Personer från Davis County, Utah
Födda 1943
Levande personer
Män
Alumner från University of Utah
James Galway

Sir James Galway, född 8 december 1939 i Belfast, Nordirland, är en nordirländsk flöjtist och Unicef-ambassadör.

Åren 1969–75 var Galway anställd vid Berliner Philharmoniker, innan han påbörjade sin solokarriär. Han hade flera stora skivsuccéer med sina inspelningar av klassisk musik i slutet på 1970-talet, och blev bland annat uppmärksammad för att han spelade på en flöjt tillverkad i guld.

Galway har skrivit boken Flöjt (utgiven i Sverige 1983).

Galway utbildade sig på Guildhall School of Music and Drama som ung.

Unicef-ambassadörer
Irländska flöjtister
Födda 1939
Män
Levande personer
Musiker från Belfast
Stormhattshumla

Stormhattshumla (Bombus consobrinus) är en stor humla som följer den nordiska stormhattens utbredning.

Beskrivning 
Humlan är varmt orange på hela mellankroppen och de två första tergiterna på bakkroppen. Tergit 3 är svart. Bakkroppsspetsen, de sista tergiterna, är gråa till blekgula. Arten har en mycket lång tunga och ett avlångt huvud, anpassad efter de djupa stormhattsblommorna som är dess huvudsakliga näringskälla. Huvudformen gör att arten inte kan förväxlas med hushumla och taigahumla som har likartad färgteckning.

Utbredning 
Arten förekommer i norra Norden mellan 59° och 69° N, i Ryssland söderut till 51° N (Saratovregionen), i norra Asien från Sibirien till Kamtjatka, Mongoliet, norra Kina, Manchuriet, Korea och Japan

I Sverige är den vanlig från Värmland, Dalarna och från Härjedalen i fjälltrakterna till Lule lappmark. Den är sällsynt i kusttrakterna. 

Arten är Jämtlands landskapsinsekt.

I Finland har stormhattshumlan påträffats på ett begränsat och minskande område i Norra Karelen.

Ekologi 
Humlan är specialiserad på nordisk stormhatt och följer dess utbredning. Arten kan också i mindre utsträckning besöka kransblommiga växter som plistrar (se bild ovan) och ärtväxter. Den föredrar skogsbryn, -gläntor och ängar. I Ryssland är den en typisk tajgaart. Utanför taigan kan den även påträffas i blandskog.

Samhällets tillväxtfas är samtidig med den rikaste blomningen av stormhatt under juli till mitten av augusti. Ett bo kan producera nästan lika många drottningar som arbetare, vilket är ovanligt bland humlearterna. Dottningarna flyger mellan senare halvan av maj till början av oktober, arbetarna från juni till augusti och hanarna från senare delen av juli till början av september.

Status 
Globalt är arten klassificerad som livskraftig av Internationella naturvårdsunionen (IUCN), och samma gäller i Sverige. I Finland är humlan däremot rödlistad som starkt hotad ("EN").. Arten är sällsynt i Ryssland, och populationerna minskar, främst på grund av habitatförlust genom modernt skogsbruk (kalhyggen), uppodling av naturlig ängsmark och utbredd användning av bekämpningsmedel.

Kommentarer

Källor

Externa länkar 

Insekter i palearktiska regionen
Humlor
Landskapsinsekter
Halvapor

Halvapor (Prosimii) är en äldre beteckning för en underordning i ordningen primater. Idag räknas alla arter som tidigare var listade i denna underordning till underordningen lägre primater (Strepsirrhini), förutom familjen spökdjur som istället flyttades till underordningen högre primater (Haplorhini). 

Även om halvapor inte längre är giltigt som ett taxonomiskt begrepp så har de lägre primaterna och spökdjuren en liknande beteendekologi som skiljer dem från de högre primaterna, så "halvapa" kan användas som beteckning för djur med detta levnadssätt . Alla halvapor utanför Madagaskar är nattaktiva, vilket innebär att de inte direkt konkurrerar med högre primater. De enda nattaktiva högre primaterna är sydamerikanska nattapor, och där lever inga halvapor.

Referenser 

Primater