Eilífr Guðrúnarson

Eilif Gudrunsson (Eilífr Goðrúnarson även stavat Guðrúnarson) var en isländsk skald verksam under 900-talets sista år och kring tusenårsskiftet.

Släkt och härstamning 
Eilif Gudrunsson bör under sin levnad ha varit en av den isländska fristatens mest namnkunniga skalder. Det kan därför tyckas märkligt att han inte finns nämnd med ett enda ord i Landnámabók, eller i någon annan saga på Island. Men Landnáman har dålig täckning för vissa delar av ön, i synnerhet gäller det nordlandet och kustbygderna mellan Skagafjorden och Hunafloen. Att Eilif inte omtalas i släktsagorna skulle kunna bero på att han haft en egen, nu förlorad saga, och att han därför varit så välkänd att ingen funnit anledning att inkludera honom någon annanstans. Tanken är i vart fall inte orimlig; vi känner namnet på flera släktsagor som en gång funnits, men som numera är restlöst förlorade.

Trots källbristen har det ändå varit möjligt att, utifrån indirekta uppgifter, med en hög grad av sannolikhet pussla fram Eilifs härstamning och identitet. Han bör ha varit född under första hälften av 970-talet. Sannolikt tillhörde han Eilif örns släkt i Skagafjorden; hans far var i så fall Tjodolf (Þjóðólfr) Torsgode vid gudahovet på Skagastrand, men fadern tycks ha avlidit kort efter sonens födelse.

Verk

Håkonskvädet 
I Skáldatal omtalas ett kväde, som Eilif skulle ha diktat till ladejarlen Håkon Sigurdsson i Norge. Detta är numera försvunnet, men enligt Finnur Jónsson skulle en strof i Skáldskaparmál kunna vara ett fragment av det förlorade Håkonskvädet. Det rör sig bara om en helming (halv drottkvättstrof), men att den varit riktad till den norske jarlen antog han framgick av en ordlek på Håkons namn (of mæran kon i stället för of Há-kon). I strofen finns ett direkt tilltal: "Ni skall bestämma gåvorna [=skaldelönen]", varav han drog slutsatsen att det var Eilif själv som på plats i Norge framförde kvädet. Detta måste i så fall ha skett vid 990-talets början; i varje fall före 995, det år då jarlen blev dräpt. Håkon jarl stod vid denna tid för det samlade hedniska motståndet i Norge mot den kristne missionskungen Olav Tryggvason. Att Håkon jarl bör ha haft Eilifs sympatier är rimligt; men helmingen har flera läsarter och det är ovisst hur mycket som kan tolkas in i den. Den norske drottkvättspecialisten Hallvard Lie ansåg att det inte förelåg någon ordlek, och att hela tolkningen byggde på filologiskt önsketänkande.

Torsdrapan

En hednisk dikt? 
Torsdrapa (Þórsdrápa) är förmodligen den norröna skaldekonstens mest gåtfulla dikt. Man har brukat tolka den som uttryck för en hednisk kraftsamling kort före det isländska alltingsbeslutet år 1000, då kristendomen antogs som officiell religion. Ohlmarks kallar dikten "senhedendomens stora monument över Tor och tron på honom; ett mästerverk av must och färg och hednisk fromhet", och tillägger att vi genom denna dikt "för en sällsynt gångs skull kommer ända in till märgen av det hedna troslivets kärna". Jan de Vries ser det som ett mirakel att en så urhednisk dikt, trots mer än två århundraden av kristet styre, kunnat överleva så länge att den på 1200-talet kunnat nedtecknas i Snorres skrivarverkstad. Om dikten tillkommit kort före tusenårsskiftet (vilket allmänt brukar antas), bör den ses mot bakgrund av den aggressiva kristna missionsverksamheten på ön. Asgårds försvarare, Tor, var den gud som i slutkampen oftast spelades ut mot den inträngande främlingen Vite Krist. Om antagandet är riktigt att Eilif Gudrunsson var blotgodeson från Skagastrand, är det också möjligt att han nu hade övertagit faderns roll som gode. I så fall kan det ha varit hans plikt att stå upp till sin tros försvar. En lång rad andra skaldekunniga godar och gydjor gjorde vid denna tid detsamma.

Hur lång Torsdrapan ursprungligen har varit vet ingen. Det som nu finns kvar, och som har bevarats i Skáldskaparmál, är 19 drottkvättstrofer och två helmingar. Diktens gåtfullhet hänger framför allt samman med den rebusartade kenningstilen, som här drivs nästan in absurdum. Kenningarna är oftast flerledade, det vill säga bild staplas på bild som staplas på bild. Detta ger ett massivt intryck som i hög grad påminner om barockens stilideal. Drapan skildrar hur Tor, under våldsam kamp mot naturkrafter och kaosmakter, uppsöker jätten Geirröd på dennes gård, och med sina asakrafter till sist lyckas förinta både jätten och dennes hemska döttrar. Denna Torsmyt har varit populär i senhednisk tid; en prosaskildring av samma myt men med något avvikande detaljer, finns också i Snorres Edda. Men Torsdrapan har en sällsam dubbelhet. Å ena sidan är den hållen i en mycket högstämd stil, å andra sidan är det anmärkningsvärt, som redan Finnur Jónsson påpekade, hur själva Torsgestalten, framför allt i de gåtfulla kenningarna, avmytologiseras och förmänskligas. Ohlmarks tolkar detta på följande sätt: "Eilif är ingalunda blind för (...) Tors mänskliga fel: han är lättlurad i sin sveklösa godtrogenhet, han är så övermodig att han håller på att gå under, (...) Men insikten om dessa karaktärsdrag snarast ökar skaldens kärlek till föremålet, guden kommer med sina mänskliga svagheter sin mänsklige dyrkare närmare."

Kanske är det detta som är Torsdrapans kärna: Hur ynklig Tor än kan te sig i mycket som har berättats om honom, så är hans seger viss. Hans asamakt växer från jorden ända upp i Himmelen (til salþaks svíra).

En kristen parodi? 
Hallvard Lie, Norges främste expert på skaldepoesi, menar dock att dikten är alltför absurd för att tas på allvar. De bilder som frammanas av de långa, flerledade kenningarna "ligger vid det skaldiska omskrivningssystemets yttersta gräns", och tycks "i många fall också överskrida gränsen". Då kan det knappast, enligt Lie, röra sig om äkta, religiöst motiverad dikt. "Den frågan tränger sig på om inte Torsdrapan som helhet blir mest begriplig (...) om man helt enkelt ser dikten som ett konstnärligt kamouflerat persiflage [hån], skapat av en skald som har vänt hinn forni siðr [=asatron] ryggen för gott." Torsdrapan skulle med andra ord vara en kristen parodi på den gamle asaguden.

Också denna tolkning är rimlig, och Lie har åtskilliga argument till dess försvar.

Problemet är att vi inte känner Eilifs samtid så väl att vi exakt kan avgöra var gränsen gick mellan det sublima och det löjliga. De som lyssnade till Eilifs kväden hade säkerligen en högt uppdriven förmåga att tolka kenningar — Eilif drev bara systemet till sin yttersta spets, och tillgrep allt djärvare bilder. Hur samtiden kan ha uppfattat detta är nästintill omöjligt att veta. Hallvard Lie var naturligtvis medveten om denna svårighet, och erkände också att problemet är olösligt.

Det kan dock tilläggas att man under hednisk tid inte nödvändigtvis såg något blasfemiskt i att framhäva gudarnas svagheter, bara gudarna ändå i slutändan kom att triumfera. Myterna ger rikhaltiga exempel på detta.

En Kristusdrapa? 
I Skáldskaparmál finns ännu en av Eilifs strofer bevarad, som antagligen har tillkommit efter Islands kristnande år 1000, då alla godar tvingades ta dopet eller gå i landsflykt. Finnur Jónsson trodde att den var ett fragment av en Kristsdrápa — en slags kristen motsvarighet till Þórsdrápa — men ingen vet om en sådan har funnits och vad den i så fall kan ha innehållit. De få rader som finns kan lika gärna läsas som en tvångsdöpt hednings trötta begrundan av hur tiden ömsat skinn:

 Sättbergets Södre satt sig
 sund vid Urdarbrunnen:
 så Roms rungstarke kung fått
 rike i makternas trakter!

Det är Snorre själv som tolkar "Roms rungstarke kung" som Kristus. I annat fall är det ovisst om någon uttolkare skulle ha velat se detta som en kristen dikt.

Vǫndulsvisa 
Det är möjligt att Eilif blev en gammal man. Ohlmarks gissar i Fornnordiskt lexikon att han kan ha levt fram till år 1050. Som stöd för denna gissning anförs Höskördsvisan (Vǫndulsvisa), en liten dikt som finns citerad i den så kallade Tredje grammatiska avhandlingen av Olav Tordsson vitaskald (Óláfr Þórðarson hvítaskáld). Två handskrifter av tre av denna bok tillskriver dikten Eilif Gudrunsson, den tredje har bara förnamnet Eilif. Dikten innehåller en trött gammelmans klagan över att ån svämmat över och hotar höskörden:

Is sig bittert och brett kring
backar och myrar packat:
höstens höskörd förvisst blir
hotad mera än botad.

Eilifs namn 
Eilif hette Gudrunsson i efternamn. Gudrun var hans mor. Namnet är alltså ett metronymikon (modersnamn). Sådana namn förekom på Island vid denna tid, även om de inte kan sägas ha varit särskilt vanliga. Ohlmarks förklarar namnet så här: "Tjodolf gode har varit gift med en Gudrun, som levat länge efter hans död, antagligen suttit kvar på godegården, och då ingen far längre fanns i livet eller mindes, kallade man den uppväxande unge mannen med moderns namn."

Icke desto mindre är det framför allt skalder som har begåvats med dylika namn. Bland befolkningen i övrigt har metronymika varit betydligt ovanligare. Enligt förre riksarkivarien Barði Guðmundsson hade ungefär 7 procent av alla poeter och småskalder på Island vid denna tid modersnamn, men bland hird- och furstelovskalder, som var de som hade högst status, var andelen metronymikonbärare nära 20 procent. Att bli skald, så som det definieras i Skáldskaparmál var en lång process som krävde både träning och utbildning, och det var framför allt vissa ätter som var traditionsbärare inom detta område. Barði Guðmundsson antar att också bruket av metronymikon har varit tradition inom just dessa ätter.

Referenser

Källor 
 Snorres Edda (1999) i översättning av Karl G. Johansson och Mats Malm. Klassikerförlaget.  (Denna utgåva innehåller även översättning av Skáldskaparmál och Háttatal.)
 Finnur Jónsson (1900), þórsdrápa Eilifs Goðrúnarsonar fortolket, Det Kongelige Danske videnskabernes selskabs forhandlinger, 5, s. 369-410.
 Hallvard Lie (1976), Þórsdrápa i Kulturhistoriskt lexikon för Nordisk medeltid, band 20, Allhems förlag.
 Åke Ohlmarks (1983), Fornnordiskt lexikon, Tiden. .
 Åke Ohlmarks (1958), Tors skalder och Vite-Krists. Trosskiftestidens isländska furstelovskalder 980-1013. Gebers.

Externa länkar 
 Eilífr Goðrúnarson, Þórsdrápa
 Kristið kvæði på norröna

Isländskspråkiga författare
Isländska författare
Norröna skalder
Män
Födda 900-talet
Avlidna 1000-talet
Personer på Island under 900-talet