kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Johann Georg von Arnim

Johann Georg von Arnim, eller Hans Georg von Arnim, född 1583 i Boitzenburg, död 1641 i Dresden, var en tysk fältherre under trettioåriga kriget i svensk, polsk, sachsk och kejserlig tjänst, och statsman.

Biografi
Von Arnim var överste i svensk tjänst 1617-25, därefter i kejserlig 1626, och avancerade till fältmarskalk 1628, innan han 1629 tog avsked. Han var därefter kursachisk överbefälhavare 1631-35, och gick åter i kejserlig tjänst 1641.
Von Arnim förde 1631 i slaget vid Breitenfeld de förbundnas vänstra flygel, och intog samma år Prag. 1634 besegrade han de kejserliga i slaget vid Liegnitz. Von Arnim var en kraftfull och duglig officer, övertygad lutheran och på samma gång tysk patriot. Han rådde Johan Georg att ansluta sig till svenskarna, men betraktades dock av dessa med misstroende som Johan Georg I av Sachsens förtroendeman och ledare av förhandlingarna med Albrecht von Wallenstein 1633. Fast han ogillade Pragfreden och urträdde ur sachsisk tjänst, misstänktes han dock av svenskarna för fientliga stämplingar, fängslades 1637 och fördes till Stockholm, men rymde 1638. Han var därefter svenskarnas bittre fiende och överenskom med kejsaren att uppsätta en här och med den erövra svenskarnas operationsbas Pommern, men dog strax därefter.

Källor 
 Svensk uppslagsbok, Lund 1929
 Bonniers lexikon, Stockholm

Personer i trettioåriga kriget
Tyska fältmarskalkar
Män
Födda 1583
Avlidna 1641
Tyska militärer under 1600-talet
Deltagare i slaget vid Breitenfeld
Inger Frimansson

Inger Frimansson, född 14 november 1944 i Stockholm, är en svensk författare och journalist.

Biografi 
Frimansson föddes i Stockholm. Hennes far var ingenjör. Hon tog studentexamen i Jönköping 1965, där hon inledde sin journalistkarriär som volontär på Jönköpingsposten. Hon tog senare journalistexamen i Göteborg. Hon var redaktör på Riksförbundet FUB:s tidning under åren 1969–1976 och arbetade därefter som journalist på Stockholms läns landstings tidning fram till 1985.
  
Frimansson debuterade skönlitterärt 1984. Sedan årsskiftet 1997/98 är hon författare på heltid. Hon växlar mellan olika genrer och har gett ut både romaner, lyrik, noveller och ungdomsromaner. Romanerna har ofta rört sig i gränslandet till den psykologiska thrillern. 1997 tog hon steget ut med Fruktar jag intet ont. Den utspelar sig främst i Hässelby i nordvästra Stockholm, där hon bodde i 27 år. Hösten 2000 flyttade hon till Kungsholmen i Stockholm, men bor numera i Bergvik i Södertälje.

Frimansson slog igenom på allvar med God natt min älskade, som kom ut 1998 och som av Svenska Deckarakademin utsågs till Årets bästa svenska kriminalroman, med motiveringen: En psykologisk thriller om vettlöshet och hämnd som inte på länge släpper sitt grepp om läsaren. Handlingen utspelar sig såväl i Hässelby som i Malaysias mest ogenomträngliga djungler, där hon också gjorde research. 2005 kom en fristående fortsättning på God natt, min älskade: Skuggan i vattnet. I november samma år utsågs även denna till Årets bästa svenska kriminalroman av Svenska Deckarakademin, med motiveringen boken är en djupt inkännande människoskildring som med små medel bygger upp en smygande spänning.

Frimanssons böcker har översatts till nio olika språk.

Bibliografi i urval

 (Samtal med föräldrar till utvecklingsstörda. Tillsammans med Ann Bakk.)

 (ungdomsroman)

  (ungdomsroman)

  (deckare)

  (ungdomsroman)

  (ungdomsroman)

 (kriminalroman)

  (ungdomsroman)
 (deckare)

 (ungdomsroman, serien Böckerna om Sofie)
 (ungdomsroman, serien Böckerna om Sofie)
 (ungdomsroman, serien Böckerna om Sofie)
 (ungdomsroman, serien Böckerna om Sofie)
 (ungdomsroman)

 (ungdomsroman)

 (ungdomsroman)
 (ungdomsroman)

 (ungdomsroman)

 (ungdomsroman)
 (ungdomsroman)

 (ungdomsroman)
 (ungdomsroman)

Priser och utmärkelser 
1998 – Bästa svenska kriminalroman för God natt min älskade
2005 – Bästa svenska kriminalroman för Skuggan i vattnet
2009 – Spårhunden för De starkare

Referenser

Noter

Externa länkar
 Officiell webbplats
 Inger Frimansson i Libris

Svenska kriminalförfattare
Svenskspråkiga kriminalförfattare
Svenska författare av barn- och ungdomslitteratur
Svenskspråkiga författare av barn- och ungdomslitteratur
Sommarvärdar 2004
Författare från Stockholm
Födda 1944
Levande personer
Kvinnor
Svenska journalister under 1900-talet
Umami

Umami (japanska: うま味、旨み、旨味 eller うまみ) betraktas som den femte grundsmaken.

Historia 
Kikunae Ikeda (1864–1936), professor i kemi vid Kejserliga universitetet i Tokyo, lät år 1908 slå fast att den kemiska smakstommen i kött och alger består av glutaminsyra och att man för att få fram likadan smak likaväl kan få fram syrorna och deras salter ur andra animaliska eller vegetariska proteiner.

Etymologi 
Den smak Ikeda syftade till gavs namnet umami, vilket ungefär kan översättas med god/färsk smak. På språk som svenska och engelska används i regel det japanska namnet.

Smaken 
För att förhöja smaken av umami används framför allt natriumglutamat (i innehållsförteckningar på engelska angivet som monosodium glutamate eller MSG, även E621), ett kontroversiellt ämne som beskylls för diverse skadliga effekter. Dock har inga av dessa bevisats vetenskapligt. Smaken av umami vet man nu också, förutom glutaminsyra, kan komma från några andra ämnen, som 5’-ribonukleotider, till exempel guanylsyra (GMP) och inosinylsyra (IMP).

Umami används som en smakförstärkare, framför allt i asiatisk mat..

Exempel på produkter där smaken naturligt förstärks av umami är fisk, skaldjur, kött, svampar, vissa grönsaker (bland annat spenat och selleri) och grönt te samt jästa eller lagrade produkter som ost (lagrad) och sojasås. Andra exempel är alger, (soltorkade) tomater, buljong och olika kryddsåser.

Se även 
 Luktsinne
 Smaksinne

Källor

Externa länkar 

 Forskning och Framsteg - "Umami får det att vattnas i munnen."

Smaksinne
WP:Projekt Japan
WP:Projekt Kina
Japanska ord och uttryck
Sjö (olika betydelser)

Sjö kan avse:

 Stort vatten, t.ex. Nordsjön och Östersjön, med många sammansättningar, t.ex. sjöbod, sjöfarare, sjögång, etc.
 Insjö – större vatten skilt från havet, oftast med sötvatten, t.ex. Storsjön
 Endorheisk sjö – vatten utan avlopp till världshaven, t.ex. Aralsjön
 Lavasjö – samling flytande lava
 -sjö – ett svenskt ortnamnsefterled
 Sjö – ett svenskt efternamn, se Sjöö
 Sjö slott – ett slott i Holms socken i Enköpings kommun
 Sjö naturreservat  – naturreservat i Småland

Se även
 Sjön
Marika Lagercrantz

Marika Karen Louise Bergared Lagercrantz, född Lagercrantz 12 juli 1954 i Solna församling, Stockholms län, är en svensk skådespelare och regissör.

Biografi 
Lagercrantz började med barnteater i sexårsåldern vid Vår teater och dansade under tonåren. 1967 hade hon en roll i TV-serien Modiga mindre män (vilken klipptes ihop till en film 1968). På gymnasiet gick hon naturvetenskaplig linje och efter studierna tog skådespelarintresset över. Hon försökte komma in på Scenskolan, men misslyckades och sökte sig i början av 1970-talet i stället till Malmö där hon kom i kontakt med Studioteatern och Mimteatern. Via Malmö kom Lagercrantz även i kontakt med andra experimentscener som Odinteatret i Danmark.

Efter en tid återvände hon till Stockholm och träffade där den amerikanske skådespelaren Chris Torch, som hon kom att gifta sig med. Tillsammans med honom och några andra skådespelare bildade Lagercrantz teaterkollektivet Jordcirkus 1977, där hon var både skådespelare och regissör. Genom kollektivet blev hon även involverad i husockupationen av kvarteret Mullvaden i Stockholm, en händelse som bland annat kom att generera gatumusikalen Mullvadsoperan (1978). Jordcirkus uppträdde flitigt på olika platser i Sverige men även på turnéer i Europa och USA. Hon var även med och startade den fria gruppen Teater Schahrazad. Lagercrantz har även varit verksam vid bland annat Stockholms stadsteater och Dramaten.

Som filmskådespelare har Lagercrantz medverkat i en mängd svenska långfilmer och TV-dramer. Bland de roller hon gjort kan nämnas rollen som miljöaktivist i TV-serien Blueprint (1992), huvudrollen som Rita i Drömmen om Rita (1993), rollen som lärarinna i Bo Widerbergs Lust och fägring stor (1995) och rollen som åklagare i TV-serien Emma åklagare (1997). Hon har senare även medverkat i bland annat Män som hatar kvinnor (2009).

Under sin karriär har Lagercrantz belönats med och nominerats till flera priser. 1993 mottog hon filmtidskriften Chaplins pris för sina stridbara kvinnoroller och 1994 nominerades Lagercrantz till en Guldbagge i kategorin Bästa skådespelerska för sina insatser i filmerna Drömmen om Rita och Morfars resa. För sina insatser i Lust och fägring stor belönades hon med en Silverdelfin vid en filmfestival i Troia och nominerades även till en Guldbagge för samma rollprestation.

Marika Lagercrantz var 2011–2014 kulturråd på Sveriges ambassad i Berlin. Sedan 2015 är hon ordförande för KLYS.

Familj 
Hon är dotter till Olof Lagercrantz och dotterdotter till Hans Ruin, syster till David Lagercrantz och kusin till Lars, Johan och Louise Lönnroth. Hon var tidigare gift med den amerikanske skådespelaren Chris Torch, men är numera gift med Peter Bergared och bosatt i Stockholmsförorten Bagarmossen. Hon är mor till ambassadkonsuln och tidigare skådespelerskan Moa Lagercrantz.

Filmografi

Teater

Roller (ej komplett)

Regi

Referenser

Externa länkar

Svenska skådespelare
Svenska teaterregissörer
Svenska kulturråd
Sommarvärdar 1989
Sommarvärdar 1998
Guldbaggenominerade
Personer från Solna
Kvinnor
Födda 1954
Levande personer
Marika
Deltagare i Stjärnorna på slottet
Hans Ruin

Hans Valdemar Ruin, född 18 juni 1891 i Helsingfors i Finland, död 3 november 1980 i Stockholm, var en finländsk filosof och estetiker. Han var professor i filosofi vid Åbo Akademi 1945–1946 och docent i estetik vid Lunds universitet 1947.

Biografi 
Ruin var son till professorn Waldemar Ruin och Flora Lindholm. Han gifte sig 1917 med Karin "Kaisi" Sievers (född 1894), som var dotter till arkiater Klas Richard Sievers och friherrinnan Karin von Bonsdorff. Han var far till Olof Ruin, och morfar till David och Marika Lagercrantz. Också hans sonson fick namnet Hans Ruin och blev filosof (se Hans Ruin den yngre)

Ruin var en mångsidig författare, som skrev om såväl kontinental filosofi som om konst och litteratur, liksom självbiografiska texter. Analytisk filosofi, som alltmer började dominera filosofiämnet i Norden, kände han sig dock främmande inför. Det var ett skäl till att han lämnade Finland och sökte sig till Sverige och en tjänst i estetik.

Svenska kulturfonden instiftade år 2003 Hans Ruin-essätävlingen för essäister. Tävlingen arrangerades i början vartannat, numera vart tredje år.

Bibliografi 
 Krigets anlete 1919
 Erlebnis und Wissen. Akademische Abhandlung. 1921
 Nutidskonst i psykologisk belysning 1923
 Själens försvarsproblem 1929
 Gycklare och apostlar 1934
 Poesiens mystik 1935
 Väl mött, Europa! 1938
 Rummet med de fyra fönstren 1940
 Makt och vanmakt 1940
 Ett land stiger fram 1941
 Det finns ett leende 1943
 Arvid Mörne 1946
 Ibsens förvandling efter "Brand" 1946
 Jarl Hemmer 1946
 Finlandssvensk modernism 1947
 Huru ett land återspeglas i konsten 1947
 Hur skapar skalderna? 1948
 Två världar 1948
 I konstens brännspegel 1949
 Föränderligt och oföränderligt i de estetiska begreppen 1951
 Sju ögonblick och några reflexioner 1952
 Estetisk upplevelse och esteticism 1953
 Värdighet och behag bland akademiskt folk 1953
 Yrjö Hirn 1953
 Den poetiska visionen och verklighetsbilden 1954
 Nytt och gammalt i ny lyrik 1955
 Det sjunkna hornet 1956
 Hem till sommaren 1960
 Det skönas förvandlingar 1962
 Konsten att läsa och konsten att dikta 1966
 Den mångtydiga människan 1966
 Världen i min fickspegel 1969
 Höjder och stup hos Ibsen och några andra 1971
 Uppbrott och återkomst 1977

Priser och utmärkelser 
 Doblougska priset 1957
 De Nios stora pris 1962
 Sydsvenska Dagbladets kulturpris 1963

Vidare läsning

Källor

Externa länkar 
 
 
 
 Hans Ruins arkiv vid Svenska litteratursällskapet i Finland
 

Finlandssvenska författare
Finländska estetiker
Personer från Helsingfors
Födda 1891
Avlidna 1980
Män
Finländska författare under 1900-talet
Mottagare av Tollanderska priset
Mottagare av De Nios Stora Pris
Mottagare av Doblougska priset
Mottagare av Statsrådet Mauritz Hallbergs pris
Waldemar Ruin

Waldemar Ruin, född den 25 juli 1857 i Suzdal, Ryssland, död den 10 mars 1938 i Helsingfors, var en finlandssvensk filosof och pedagog; professor i pedagogik och didaktik vid Helsingfors universitet 1888–1926; far till Hans Ruin, farfar till Olof Ruin.

Källor

Externa länkar 
 Släkten Ruins arkiv vid Svenska litteratursällskapet i Finland
 
 
 

Finländska filosofer
Finländska pedagoger
Finländska professorer
Rektorer vid Helsingfors universitet
Födda 1857
Avlidna 1938
Män
Personer från Vladimir oblast
Finlandssvenska filosofer
Finlandssvenska pedagoger
Ernst Brunner

Ernst Christian Brunner, född 5 september 1950 i Tullinge, är en svensk författare, poet och litteraturvetare.

Biografi
Ernst Brunner är son till alpinisterna Leopold Brunner och Gertrud Brunner. Han ägnade sig åt universitetsstudier i Stockholm, Aix-en-Provence, Universitetet i Florens och Leningrad 1969–1984 och avlade filosofie doktorsexamen i litteraturvetenskap 1985 med avhandlingen Till fots genom solsystemet. En studie i Edith Södergrans expressionism.

Han debuterade 1979 med en diktsamling och fick sitt genombrott som skönlitterär författare med romanerna Svarta villan (1987) och Kocksgatan (1991). Förutom ett stort antal romaner och diktsamlingar har han utgivit böcker som i biografisk form skildrar Edith Södergran, Karl XII, Carl Michael Bellman och Jacob Johan Anckarström.

Ernst Brunner är gift med Anna-Maria Bertilson. Tillsammans har de tre barn: Edit, Leonard och Molly Brunner.

Brunner har erhållit bland annat Aftonbladets litteraturpris 1986, Svenska Dagbladets litteraturpris, Gerard Bonniers lyrikpris och Bellmanpriset.

Bibliografi (i urval)

1979 – Jag ändrar ställning klockan tre
1980 – Söderväggar
1980 – Känneru brorsan?
1982 – I det stora hela
1983 – Dans på rovor
1985 – Till fots genom solsystemen. En studie i Edith Södergrans expressionism
1986 – Separator
1987 – Svarta villan
1989 – Bufflan och Spegelflickan
1990 – Sorgen per capita
1991 – Kocksgatan
1992 – Edith
1994 – Passionata
1995 – Mr Skylight
1995 – Förmiddagsgatan
1997 – Den vilde svensken
1999 – Stoft av ett stoftkorn (samlade dikter 1979–1999)
1999 – Vallmobadet
2002 – Fukta din aska
2005 – Carolus Rex
2006 – Vandring under jorden – Fredsgatan 2
2007 – Yngling på guld
2009 – Hornsgatan
2010 – Anckarström och kungamordet. Historien i sin helhet
2014 – Där går han 1 (1950–1970)
2015 – Där går han 2 (1970–1990)
2015 – Där går han 3 (1990–2010)
2017 – Darra: om Swedenborg
2019 – Likt ett skeleton: Johan Helmich Roman – hans liv
2020 – Marmormolnet: om bildhuggaren Sergel

Priser och utmärkelser 
1980 – Stig Carlson-priset
1980 – Albert Bonniers stipendiefond för yngre och nyare författare
1980    Svenska Akademiens Kallebergerstipendium
1984    Albert Bonniers 100-årsminne
1986 – Aftonbladets litteraturpris
1986    Botkyrka kommuns kulturstipendium
1987 – Svenska Dagbladets litteraturpris
1987 – Berns stipendium
1988 – ABF:s litteratur- & konststipendium
1990 – Signe Ekblad-Eldhs pris, Svenska Akademien
1991 – Gerard Bonniers lyrikpris
2001    Magnoliapriset

2003 – Stockholms stads Bellmanspris
2006 – Karl Vennbergs pris, Samfundet De Nio
2019 – Doblougska priset, Svenska Akademien
2020 – John Landquists pris, Samfundet De Nio

Källor
Vem är det : Svensk biografisk handbok 1999, red. Elisabeth Gafvelin, Kunskapsförlaget P. A. Norstedt & Söners Förlag, Stockholm 1998 s. 178-179

Noter

Externa länkar
 

Svenskspråkiga författare
Svenska författare
Födda 1950
Sommarvärdar 1996
Män
Levande personer
Personer från Botkyrka socken
Alumner från Stockholms universitet
Alumner från Florens universitet
Marie Hermanson

Marie Hermanson, född 26 november 1956, är en svensk författare.

Biografi 
Hermanson växte upp i Sävedalen i Partille tillsammans med tre syskon; hennes föräldrar var lärare. Hon gick på Journalisthögskolan i Göteborg och studerade sociologi och litteraturvetenskap vid Göteborgs universitet. Vid sidan om studierna arbetade hon extra som skötare på Lillhagens mentalsjukhus. Efter avslutad journalistutbildning arbetade hon som dagspressjournalist på olika tidningar.

År 1986 debuterade hon på Albert Bonniers förlag med Det finns ett hål i verkligheten, en samling berättelser, inspirerade av sagor och myter. Den Augustprisnominerade romanen Värddjuret (1995) blev hennes genombrott, och med Musselstranden (1998) nådde hon en stor läsekrets.

Recensenten Jenny Aschenbrenner skriver att Hermansons författarskap i flera av hennes böcker kännetecknas av "hennes blick för det skeva, hennes milda absurdism, det försynta vansinnet och det lite kärva okonstlade språket", men att boken Den stora utställningen (2018) växlat in på ett annat spår där hon diktat en fiktion kring verkliga händelser som ger många intressanta detaljer ur svenskt vardagsliv, förväntningar och framtidsutsikter i början av 1920-talet. Boken toppade listan över de mest utlånade böckerna på Göteborgs bibliotek 2018.

Boken Pestön (2021) är en fristående fortsättning till Den stora utställningen och utspelar sig i Göteborg 1925. Konstapel Nils Gunnarsson får ett svårlöst mordfall där spåren leder till den nedlagda karantänstationen Bronsholmen, med Känsö karantänsanläggning som en tydlig förebild. Romanen fångar atmosfär och stämning från 1920-talet med optimism om jämlikhet, sociala reformer och kvinnans frigörelse, som dock ännu inte var genomfört utan föremål för debatter, skisser och visioner.

Bibliografi

Tv-serie
 2019 – Himmelsdalen, thrillerserie i 8 avsnitt på C More, baserad på boken med samma namn.

Priser och utmärkelser 
1991 – Albert Bonniers stipendiefond för yngre och nyare författare
1997 – Partille Bokhandels författarstipendium
1999 – Göteborgs Stads författarstipendium
2005 – Bokhandelns val
2011 – BMF-plaketten för Himmelsdalen

Referenser

Vidare läsning

Externa länkar
Officiell webbplats

Kvinnor
Sommarvärdar 2001
Svenskspråkiga författare
Svenska författare under 2000-talet
Födda 1956
Levande personer
Författare från Göteborg
Svenska journalister under 1900-talet
Svenska författare under 1900-talet
Svenska journalister under 2000-talet
Journalister från Göteborg
Peter Kihlgård

Peter Kihlgård, född 10 april 1954 i Örebro, är en svensk författare och dramatiker. Kihlgård är uppvuxen i Sundsvall och, huvudsakligen, i Umeå, men bor nu i Stockholm. Son till Gösta Kihlgård.

Kihlgård debuterade 1982 med romanen Manschettvisa och har förutom romaner även utgivit prosalyriska verk och noveller. Han har också uppträtt med rockgruppen Superglue på Elverket, Stockholm.

Bibliografi 
1982 – Manschettvisa
1982 – Hjälten
1985 – Ta rygg
1988 – Koncipieringen av en gädda (lyrik)
1988 – Fadder Teiresias vår
1989 – Bedragaren
1992 – Strandmannen
1995 – Den dövstumme
1996 – Anvisningar till en far
1998 – Serenader
1998 – Diorama
2001 – Du har inte rätt att inte älska mig
2005 – Berättaren
2007 – Kicki & Lasse
2008 – Klockmalmens hemlighet
2015 – Serenader två

Dramatik 
1990 – Tredje person
1996 – Fars garage (tillsammans med Lars Göran Persson)

Priser och utmärkelser 
1988 – Aftonbladets litteraturpris
1988 – Tidningen Vi:s litteraturpris
1992 – BMF-plaketten för Strandmannen
1996 – Svenska Dagbladets litteraturpris
1998 – De Nios Vinterpris
1999 – Lydia och Herman Erikssons stipendium
2006 – Lars Ahlin-stipendiet
2008 – Stina Aronsons pris
2012 – Beskowska resestipendiet

Referenser
Peter Kihlgård Albert Bonniers förlag

Svenskspråkiga författare
Svenska författare under 1900-talet
Svenska författare under 2000-talet
Svenska romanförfattare
Svenska novellförfattare
Svenska dramatiker
Sommarvärdar 1993
Födda 1954
Män
Levande personer
Författare från Örebro
Gösta Kihlgård

Karl Gustaf Gösta  Kihlgård, född 27 juli 1931 i Brännkyrka församling, Stockholm, död 2 november 1994 i Umeå stadsförsamling, Västerbottens län, var en svensk bandyspelare. 

Kihlgård firade stora triumfer som vänsterytter i Örebro SK på 1950-talet. Han är far till Peter och Jonas Kihlgård.

Noter 

Svenska bandyspelare
Födda 1931
Avlidna 1994
Mottagare av Stora grabbars och tjejers märke
Män
Spelare i Örebro SK Bandy
Henrik Tikkanen

Georg Henrik Tikkanen, född 9 september 1924 i Helsingfors, Finland, död 19 maj 1984 i Esbo, Finland, var en finlandssvensk illustratör och författare.

Biografi 
Han var son till arkitekten Toivo Robert Tikkanen och Kylliki Ingeborg Vitali samt sonsons son till Paavo Tikkanen och sonson till Johan Jakob Tikkanen samt gift 1949–1962 med Lia Tikkanen och från 1963 gift med Märta Cavonius. Tikkanen hade ingen egentlig konstnärlig utbildning. Redan som tonåring bidrog han med illustrationer till veckotidningar och barnböcker, och tecknade serien "Konrad" som publicerades i Svenska Pressen. Efter studentexamen 1943 bedrev han fria konststudier och fick en viss vägledning i grafiska tekniker från några verksamma grafiker. Åren 1947–1967 var Tikkanen kåsör och tecknare i Hufvudstadsbladet och från 1967 i den finskspråkiga dagstidningen Helsingin Sanomat och i Dagens Nyheter från 1977. Speciellt erkända är Tikkanens stadsvyer från Helsingfors, i vilka han med enkla linjer avbildade stadens karakteristika. Som tecknare arbetade han huvudsakligen med tusch och utförde en rad svart-vitt teckningar som snabbtecknare på olika restauranger och företag i Finland. Han medverkade i ett stort antal utställningar i Finland, Danmark och Sverige. Tikkanen är representerad vid bland annat Göteborgs konstmuseum och Svenska klubben i Ekenäs.

Tikkanen är också känd för sitt författarskap. Han skrev en serie självbiografiska och utlämnande böcker, bland annat Brändövägen 8, där han gjorde upp med sin finlandssvenska borgerliga bakgrund. Dessa böcker var en av orsakerna till Tikkanen-Kihlman-debatten som bland annat handlade om den negativa bild de båda författarnas självbekännelser givit av den finlandssvenska överklassen. Som bokförfattare utgav han 1955 boken Kär i Stockholm som han själv illustrerade med människotyper, gatubilder, restaurangliv och arkitektur från efterkrigstidens Stockholm.

Bibliografi 

 Mr. Gogo kommer till Europa 1946
 Kär i Stockholm 1955
 Bilbiten: Kåserier på fyra hjul 1956
 Paddys land: Irländska skisser 1957
 Över fjärden är himlen hög 1959
 Hjältarna är döda 1961
 Ödlorna 1965
 På jakt efter etrusker: Strövtåg i det etruskiska landskapet 1967
 Min älskade skärgård 1968
 I Sovjet 1969
 Mitt Helsingfors 1972
 Dödens Venedig 1973
Brändövägen 8, Brändö. Tel 35 1975
Bävervägen 11, Hertonäs 1976
Mariegatan 26, Kronohagen 1977
 30-åriga kriget 1977
 Ihmisen ääni 1978
 Efter hjältedöden 1979
 TTT 1979
 Georgsgatan 1980
 Henriksgatan 1982
 Renault, mon amour: En autobiografi 1983

Priser och utmärkelser 
Eino Leino-priset 1975

Referenser

Noter

Allmänna källor 
Svenskt konstnärslexikon del V, sid 450–451. Allhems Förlag, Malmö. 
Wrede, Johan: Tikkanens blick. Atlantis/SLS 2012.

Externa länkar
 
 
Henrik Tikkanens arkiv vid Svenska litteratursällskapet i Finland
Familjen Tikkanens korrespondens vid Svenska litteratursällskapet i Finland

Representerade vid Göteborgs konstmuseum
Finlandssvenska konstnärer
Finlandssvenska författare 
Finländska illustratörer
Personer i Finland under 1900-talet
Konstnärer från Helsingfors
Födda 1924
Avlidna 1984
Män
Mottagare av Eino Leino-priset
Författare från Helsingfors