kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Sydsvenska mål

Sydsvenska mål är ett av det svenska språkområdets sex olika dialektområden. Traditionellt anses det omfatta Skåne, Blekinge, södra Halland samt södra Småland, med Skåne som centrum.

Utbredning och omfattning 
Dialekterna på den danska ön Bornholm tillhör samma språkgemenskap som dialekterna i de övriga så kallade skånelandskapen  , men har under senare århundraden successivt anpassats till riksdanska. Vidare skiljer man inom språkvetenskapen mellan fornskånska, forndanska och fornsvenska. 

Den fornskånska ljudutvecklingen avhandlas bland annat i Fonematiska studier i skånska dialekter  och Fornskånsk ljudutveckling . Enligt andra lingvister tillhör dialekterna på Bornholm, i Skåne, Listers härad i Blekinge, Hallaryds och Markaryds socknar i Småland samt målet i Södra Halland det östdanska språkområdet . Det har även föreslagits att det vore mer korrekt att benämna dessa dialekter sydskandinaviska, där även hela Danmark skulle ingå . Sydsvenska mål är även "vad som ibland kallas ädelskånska (adelskånska . Ädelskånskan kan karakteriseras som rikssvenska med ljudkombinationer som förekommer i skånska dialekter.

Inte alltför sällan benämns dessa samlade dialekter lekmannamässigt för skånska.

Se även 
 Nordiska dialekter
 Östdanska dialekter
 Danska

Referenser

Noter

Källor

Externa länkar 
Unesco: atlas över hotade språk
Ethnologue 15
Institutet för språk och folkminnen: Sydsvenska dialektord

 
Sydsvenska dialekter
Götamål

Götamål är ett av det svenska språkområdets sex olika dialektområden. Områdets centrum ligger i Västergötland. Hit hör också Dalsland, norra Halland, norra Småland (delar av Jönköpings län) samt sydvästra Östergötland (närmast Vättern, ungefärligen till en linje Vadstena–Sommen). Dialekterna i Värmland brukar också räknas till götamålen, men landskapet intar i flera avseenden en särställning. Bohuslän utgör ett gränsområde mellan götamål och norska mål. 

Exempel på götamålsdrag är götaregeln, vokalsänkning, vissa ord som la och gôr, bestämd form i plural på -a istället för -na (föttera, hästa = fötterna, hästarna), vokalförkortning framför ändelser och bortfall av  –r i ändelser (som i "hästa"). Det finns även ord som kiligt (tråkigt) och mö/möe (mycket).

Andra typiska götaord (främst Västergötland) är knôssla (strula, krångla till det), möla (tränga/trycka in, ösa på), öfsadröp/öfsadropp/ôfsadrôpp (dropp från taket), och skjuva (skjuta på, putta)

Källor 

Svenska dialekter
Götaland
Sveamål

Sveamål är ett av sex olika dialektområden som tillhör det svenska språkområdet. Centrum för området är Uppland. Hit ansluter sig Gästrikland, södra Hälsingland, sydöstra Dalarna, Västmanland öster om en gräns mellan Hedströmmen och Kolbäcksån samt norra och östra Södermanland. Dialekterna inom detta område kan med ett gemensamt ord kallas för uppsvenska mål. 

Resten av Södermanland, Närke, Östergötland (utom den sydvästra delen), nordöstra Småland (Kalmar län norr om Kalmar) och Öland utgör ett övergångsområde mot götamålen. Dialekterna i detta område brukar kallas för mellansvenska mål. 

De egentliga dalmålen räknas också till sveamålsområdet. Norra delen av Hälsingland utgör ett övergångsområde till de norrländska målen.

Källor 

Svenska dialekter
Svealand
Östsvenska mål

Östsvenska mål är ett av det svenska språkområdets sex olika dialektområden. 

Till de östsvenska målen räknas de dialekter som talas eller har talats i Finland och Estland, samt Gammalsvenskbybornas dialekt.

Finlandssvenska dialekter talas i Finland, och delas traditionellt in i fyra huvudgrupper baserade på historiska landskap:
 Österbottniska (nordlig, central och sydlig)
 Åländska (östlig och västlig)
 Åboländska (östlig och västlig)
 Nyländska (västlig, central och östlig)

Estlandssvenska dialekter talas traditionellt i Estlands västra kustområden, samt i Gammalsvenskby i Ukraina, vars befolkning ursprungligen kom från Dagö. På grund av estlandssvenskarnas flykt till Sverige under Andra världskriget är dessa dialekter idag utdöende.

Litteratur

Noter 

Svenska dialekter
Anxiolytika

Anxiolytika är en medicinsk term som betyder "ångestdämpande medel". 
Många anxiolytika fungerar också som sedativa och hypnotika.

Anxiolytika 
 Alprazolam
 Diazepam
 Lorazepam
 Midazolam
 Oxazepam

Se även 
 Ataraktika
 Barbiturater
 läkemedel
Sedativa läkemedel

Sedativa (lugnande) läkemedel är en samlande benämning för medel som minskar aktiviteten och minskar eller blockerar stimulering i hjärnan så att ett lugn uppnås. Sedativa används bland annat som lugnande vid insomningsbesvär. Sedativa är plural av sedativum.

Det finns ett stort antal sedativa läkemedel uppdelade i olika kategorier. De vanligaste typerna är:
Bensodiazepiner
Barbiturater
Fentiazinderivat

Barbituraterna och bensodiazepinerna hör till de medel med mest uttalad centralt dämpande effekt. Dessa utnyttjas ofta inom sjukvården som lugnande inför en operation eller som narkos. Andra användningsområden är som kortvarig symptomatisk behandling av ångest eller nervösa besvär vid psykiska problem. Dessa grupper av läkemedel är starkt beroendeframkallande redan vid låg dosering varför de endast skall brukas en kortare tid.

Fentiazinderivaten är en annan grupp sedativa läkemedel. Dessa utvanns från början ur fentiazinerna, en grupp neuroleptikum, på 1950-talet. Dessa substanser visade sig senare att ha förutom en lugnande effekt även en antiallergisk och klådstillande verkan. Fentiazinderivaten är ej beroendeframkallande; därför kan de med fördel användas under lång tid och/eller då missbruk förekommer eller kan riskeras.

Somliga antihistaminer har en centralt dämpande verkan och används därför även de som lugnande läkemedel.

Sedativa läkemedel
Bensodiazepiner:
Diazepam (Stesolid)
Oxazepam (Oxascand, Sobril)
Alprazolam (Xanor)
Lorazepam (Temesta)
Triazolam (Halcion avregristrerades 2017 men kan gå att få på licens)
Nitrazepam (Apodorm, Mogadon)
Flunitrazepam (Flunitrazepam mylan, tidigare Rohypnol)
Klonazepam (Iktorivil, används även mot epilepsi)

Barbiturater:
Fenobarbital (Fenemal, även mot epilepsi)

Fentiazinderivat:
Prometazin (Lergigan)
Alimemazin (Theralen)
Propiomazin (Propavan, sömnmedel)

Antihistaminer:
Hydroxizin (Atarax)

Se även
Ataraktika
Sömnmedel
Läkemedel

Källor

Externa länkar
Antiepileptika

Antiepileptika är en medicinsk term som betyder "medel mot epilepsi". De flesta antiepileptika verkar i största allmänhet dämpande på hjärnans signaler. Några antiepileptika har inte medvetet framforskats såsom medel mot epilepsi; istället har man testat medel som verkat dämpande på neuronens signalkapacitet för att se om de haft någon verkan på epilepsi. Äldre antiepileptiska medel har ofta mycket besvärliga biverkningar.

Vissa antiepileptiska medel, exempelvis lamotrigin och valproat, används även som humörsstabiliserande medel, vid psykiska sjukdomar såsom bipolär sjukdom och schizofreni.

Andra behandlingar mot epilepsi kan vara hjärnkirurgi eller olika typer av hjärnstimulans såsom deep brain stimulation eller transkraniell magnetstimulering. Detta är sällan förstahandsbehandling frånsett vissa medfödda tillstånd.

Vid psykogena icke-epileptiska anfall som kan vara svåra att särskilja från epileptiska anfall hjälper inte antiepileptisk behandling eftersom de underliggande faktorerna inte är neurologiska utan psykologiska. Feldiagnos eller försenad diagnos kan leda till biverkningar från höga doser av antiepileptika samtidigt som symtomen inte förbättras.

Antiepileptika

Barbiturater
Fenobarbital (Fenemal, Fenobarbital)
Tiopental (Penthotal Natrium)

Bensodiazepiner
Nitrazepam (Apodorm, Mogadon, Nitrazepam Recip)
Klonazepam (Iktorivil)

Karboxamidderivat
Karbamazepin (Hermolepsin, Tegretol, Trimonil)
Oxkarbazepin (Trileptal)

Fettsyraderivat
Valproinsyra (Absenor, Ergenyl, Orfiril)
Vigabatrin (Sabrilex)

Övriga
Etosuximid (Suxinutin)
Felbamat (Taloxa)
Gabapentin (Gabapentin, Neurontin)
Lamotrigin (Lamotrigin, Lamictal)
Topiramat (Topimax)
Zonisamid (Zonegran)
Pregabalin (Lyrica)
Levetiracetam (Keppra)

Referenser 

Farmakologi
Smärtstillande läkemedel

Smärtstillande läkemedel eller analgetika är läkemedel för smärtbehandling. 

Vid inflammation och vid vävnadsskada frisätts prostaglandiner som antas öka smärtreceptorernas känslighet, hyperalgesi. Vid användandet av smärtstillande läkemedeltillhörande NSAID-läkemedelsgruppen, det är en engelsk förkortning av non steroidal anti-inflammatory drugs, hämmas produktionen av prostaglandiner. 

Smärtstillande läkemedel delas upp i perifert verkande analgetika och centralt verkande analgetika.

Perifert verkande analgetika 

Smärtstillande medel som verkar perifert i kroppen kallas perifert verkande analgetika, och verkar på smärtreceptorer ute i kroppens vävnader.

Centralt verkande analgetika 

Smärtlindringen uppnås genom att opioider eller opiater binder till opioidreceptorer i hjärnan och ryggmärgen, det vill säga det centrala nervsystemet, och blockerar smärtimpulserna vilket gör att smärtan upplevs som mindre obehaglig och hotfull. En del opioider har även en lugnande och sedativ effekt, vilket kan vara önskvärt inom sjukvården när det kommer till att behandla patienter i livets slutskede med svåra smärtor.

Opioider har till skillnad från NSAID ingen febernedsättande eller inflammationsdämpande verkan.

Kombinationspreparat 

Så kallade kombinationspreparat innehåller både Paracetamol och Kodein. Exempel på kombinationspreparat är Panocod och Citodon.

Uppdelning 
Inom smärtlindring brukar läkemedelstyperna delas upp på en så kallad smärttrappa om 3 steg:
 Steg 1 – mild smärta, perifert analgetika såsom NSAID att föredra
 Steg 2 – måttlig till svår smärta, opioider eller kombinationspreparat nödvändiga
 Steg 3 – svår smärta, starka opioider nödvändiga

Smärtstillande substanser i Sverige

Se även 
 anestetika
 NSAID
 läkemedelsberoende
 smärta
 smärtlindring

Källor

Externa länkar 
 Läkemedelsverket
 FASS
Muskelrelaxantia

Muskelrelaxantia är muskelrelaxerande eller muskelavslappande medel.

Depolariserande och icke-depolariserande (perifera) blockader av den neuromuskulära transmissionen (NMT) sker genom att muskelrelaxantia har en struktur som liknar acetylkolinets varvid muskelrelaxantia på liknande sätt som acetylkolin binds till acetylkolinreceptorer.

Perifert verkande muskelavslappande medel (ATC-kod M03A)
Kolinderivat (anestesi-relaterade)
Celocurin® (suxameton), injektionsvätska, lösning 50 mg/ml, Ipex Medical AB
Övriga kvartära ammoniumföreningar (anestesi-relaterade)
Pavulon (pankuron), injektionsvätska 2 mg/ml, Organon AB
Norcuron (vekuronium), injektionssubstans 10 mg, Organon AB
Atracurium Hameln (atrakurium), injektionsvätska, lösning 10 mg/ml, Epipharm AB
Tracrium® (atrakurium), injektionsvätska, lösning 10 mg/ml, Glaxo Smith Kline 
Esmeron® (rokuronium), injektionsvätska 10 mg/ml, Organon AB 
Mivacron® (mivakurium), injektionsvätska, lösning 2 mg/ml, Glaxo Smith Kline
Nimbex® (cisatrakurium), injektionsvätska, lösning 2 mg/ml, Glaxo Smith Kline
Övriga muskelavslappande medel, perifert verkande (EJ anestesi-relaterade)
Botox®, pulver till injektionsvätska, lösning 100 E, Allergan Norden AB 
Dysport®, pulver till injektionsvätska, lösning, Ipsen Scandinavia A/S  
Vistabel®, pulver till injektionsvätska, lösning 4 E/0,1ML, Allergan Norden AB

Centralt verkande muskelavslappande medel (ATC-kod M03B)
M03BA02
Somadril®, tabletter 350 mg, Alpharma AB
Somadril® comp., tabletter, Alpharma AB
M03BB03
Paraflex®, tabletter 250 mg, Astra Zeneca AB
Paraflex® comp., tabletter , Astra Zeneca AB
M03BC01 
Norflex®, depottabletter 100 mg, 3M Svenska AB 
Norgesic®, tabletter, 3M Svenska AB
M03BX01
Baklofen NM Pharma, tabletter 10 mg, NM Pharma AB 
Baklofen NM Pharma, tabletter 25 mg, NM Pharma AB 
Lioresal, injektions- och infusionsvätska 0,5 mg/ml, Novartis Sverige AB 
Lioresal, injektions- och infusionsvätska 2 mg/ml, Novartis Sverige AB 
Lioresal, injektions- och infusionsvätska 50 mikrog/ml, Novartis Sverige AB 
Lioresal®, tabletter 10 mg, Novartis Sverige AB
Lioresal®, tabletter 25 mg, Novartis Sverige AB

Direktverkande muskelavslappande medel (ATC-kod M03C)
Dantrolen

Se även
Anestesi
Läkemedel
Muskel
Narkos

Referenser

Externa länkar
FASS

Muskelrelaxantia
Fornsvenska

Fornsvenska är den svenska som brukades under perioden omkring 800–1526. Den brukar delas upp på följande sätt:

Historia 
När Sverige blev kristet ersattes landets nordiska runor av latinska bokstäver, men många fortsatte också att rista runor i trä och sten. Dessa runor kallas för medeltida runor.

Framförallt två grupper använde skriftspråket: kungens män och kyrkans män. Kungens män skrev ned t.ex. lagtexter. Kyrkans män, såsom munkar, översatte religiösa texter från grekiskan och latinet. De äldsta handskrifterna på svenska är lagtexter.  Allra först kom västgötarnas lagar år 1225; "Äldre Västgötalagen". Vid mitten av 1300-talet kom den första rikssvenska lagboken, "Magnus Erikssons landslag". På den här tiden fanns det inga regler för hur man skulle stava eller skriva; man skrev ungefär som man talade.

Under denna period lånade det svenska språket in många ord från andra språk. Eftersom kyrkans folk översatte texter från grekiskan och latinet, så lånades många nya ord in från dessa två språk. Exempel: altæri, biskupear, klockæ, kloster.

Tyskans inflytande 

Rika personer och hantverkare från områden i det som idag är Tyskland bosatte sig ofta i Sverige. Hansan bildades på 1300-talet och många köpmän som talade språket lågtyska bosatte sig i svenska städer. Det svenska språket påverkades mycket av Hansan. Språket tog till sig en mängd lågtyska ord inom olika områden. Exempel: 
 
 Titelord: t.ex. herra, grevi.
 Handel: t.ex. köpa, pænningar.
 Yrken: t.ex. skomakare, skrædare.
 Varunamn: t.ex. frykt, krydhe.
 Byggnadskonst: t.ex. mur, källare.

Denna utveckling kulminerade med Albrecht av Mecklenburg, men också efter dennes tronavträde 1389 skulle tyskarna ha ett betydande inflytande.

Ordbok 
Ordförrådet från fornsvenska finns samlat i Ordbok öfver svenska medeltidsspråket.

Referenser

Noter

Vidare läsning 

 
 

 
 
 
 
 

 
 
 
 
 
 

 

 

 

Svensk språkhistoria
Historiska språkformer
Nysvenska

Nysvenska är ett litteraturhistoriskt begrepp som betecknar en av svenskans många språkperioder. Svenskan som talades under perioden 1526–1879. Nysvenskan brukar delas upp i äldre nysvenska (1526–1730) och yngre nysvenska (även kallad äldre svenska, 1730–1850). Årtalsgränserna är ungefärliga. Man bör räkna med en viss överlappning. Alfabetet var det latinska. 

Den nysvenska perioden pågick åren 1526–1879 och det var först under denna tid det svenska språket fick ordentlig struktur sett till ortografin. Under perioden infördes nämligen riktlinjer rörande hur språket skulle skrivas korrekt.

När Gustav Vasa fick makten i Sverige år 1521 fick Sverige ett starkt styre och makten fick sitt koncentrerade säte i huvudstaden Stockholm. Under kungens styre genomfördes reformationen och Sverige övergick från katolskt till protestantiskt. Detta ledde till den första översättningen av Nya testamentet till svenska år 1526 och översättningen av Bibeln år 1541. Eftersom boktryckarkonsten kommit till Sverige på 1400-talet spreds nu denna religiösa text på svenska sig snabbt över landet. På grund av sin spridning blev skrivsättet i den svenska bibeln en sorts mall för det svenska språket över lag. Gustav Vasas Bibels ord var i stor utsträckning likstavade, vilket då lade grund för stavningen respektive användningen av ord. Helt konsekvent var dock inte Bibeln, då vissa ord stavade på olika sätt. Ett exempel på detta är ordet "lång" som även kan stavas "long" enligt Gustav Vasas bibel. Trots viss inkonsekvens blev Bibeln ändå ett slags rättesnöre rörande stavning, men under 1600-talet blev det mer oreda igen. Tryckningsindustrin växte nämligen snabbt och med det uppstod en viss förvirring. Förvirringen berodde nu på att tryckerierna stavade på olika sätt. För att lösa stavningsproblemet införde statsmakten under sekelskiftet till 1700-talet stavningsprinciper, vilka togs ur psalmboken och Karl XII:s Bibel. Principernas budskap hade dock inget större genomslag, och först år 1786 togs nästa viktiga steg rörande svenska språkets standardisering.

Det var år 1786 som den Svenska Akademien grundades med syfte att utfärda både en grammatik- och ordbok. 1874 utfärdade Svenska Akademien även sin första ordlista. Idag brukas den 13:e utgåvan som norm för svensk stavning. (Svenska impulser 3, 2013).

Se även
 Fornsvenska
 Fornnordiska
 Urnordiska

Källor
Elof Hellquist: Svensk etymologisk ordbok, Gleerups, Lund 1922, sida 1263

Noter

Svensk språkhistoria
Historiska språkformer
Nusvenska

Nusvenska är den svenska som talas och skrivs sedan sekelskiftet 1900. Man brukar koppla August Strindbergs verk till början av den nusvenska epoken. 1900-talet kännetecknas språkligt av att ett standardspråk, "rikssvenska", blir allt vanligare beroende huvudsakligen på masskommunikation genom radio och TV. Dessutom lånades många ord in från engelskan, framför allt efter andra världskrigets slut 1945.

År 1889 och 1906 genomfördes två stavningsreformer, som bland annat mönstrade ut stavningar med qv till förmån för kv och i viss mån e för ä respektive f, fv och hv för v samt participformer med dt för t eller tt. Den förra av dessa ändringar skedde i och med SAOL:s sjätte utgåva, den senare efter ett regeringsbeslut om vilka former som fick läras ut i skolan. Skillnaderna brukar betecknas som gammal- och nystavning.

Senare under perioden skulle fler stavningsreformer föreslås (av bland annat enhetlig stavning av j-ljudet, liksom ytterligare byten av e mot ä så att t.ex. Svärje skulle ses som rättstavning), men inga så genomgripande förändringar av stavning har genomförts. Ett förslag från folkskollärarkåren år 1943 om att öka ljudenligheten och bland annat stava sova som såva avböjdes dock. Svensk rättstavning grundas inte enbart på ljudenlighetsprincipen, utan även samhörighetsprincipen som gör att t.ex. giva som ju uttalas jiva stavas med g då det hänger ihop med gåva, samt historisk samhörighet (som gör att t.ex. "hjul" stavas så). Mer ljudenlig stavning har dock ibland tillämpats i enskilda verk. En i viss mån motsatt tendens har varit att uttal anpassats efter stavningen, där tidigare nästintill stumma bokstäver åter börjat höras.

De förändringar som varit har snarare lett till att vissa ordformer försvunnit: Under perioden försvann verbkongruensen i numerus (han drog, de drogo) successivt ur skrift. Den hade tidigare successivt försvunnit ur talspråket i de flesta svenska språkliga varieteterna från 1600-talet, men fanns in i modern tid kvar i bland annat dalmål och nordliga sydsvenska mål i både numerus och person. Även konjunktivens ställning försvagades därmed, även om ett fåtal kvarlever. 

Nusvenskan förändrades hela tiden i mitten av 1900-talet och människor påverkades bland annat av TV och massmedia, dialekterna trängdes undan och allt fler flyttade från landsbygden och in till tätorterna.  

Skriftspråket blev under 1900-talet rakare och enklare med kortare meningar. Talspråksformer slog igenom i skrift; till exempel ersätts ej och icke av inte. Under slutet av 1990-talet och 2000-talets första decennium uppstod SMS- och chattspråk. På 2010-talet utökades den annars nästintill slutna gruppen personliga pronomen genom att hen blev mer gångbart.

Under 1900-talet domineras lånorden av ord med ursprung i engelska, som till exempel sport, rekord och match.

Se även 
 Nyspråk
 Slang

Källhänvisningar 

Svenska
Biotop

En biotop är en biologisk term för en typ av omgivning, med naturliga gränser, där vissa växt- eller djursamhällen hör hemma. Biotopens speciella egenskaper gör att vissa organismer trivs bättre än andra och biotopen påverkar därför vilka djur och växter som lever i området. Den grupp av organismer som lever i en biotop kallas dess biocenos. I ett industriellt utvecklat samhälle som Sverige är alla biotoper i någon mån påverkade av mänsklig verksamhet, såsom olika former av industriell verksamhet, åkerbruk, djurhållning, vattenanvändning etc. Ett mycket stort antal biotoper är ett direkt resultat av sådana verksamheter.
Exempel på biotoper är äng, lövskog, insjö och hällmark.
Med enklare ord är en biotop ett område där vissa växter och djur trivs bättre, som till exempel älgen i en skog efter en skogsbrand, älgen behöver de viktiga näringsämnena som framställs efter en skogsbrand.

Exempel på olika biotoptyper 
 Insjö
 Kärr
 Mosse
 Strand
 Öken
 Savann
 Stäpp
 Regnskog
 Korallrev
 Lövsumpskog
 Bäck
 Hav

Se även 
 Biotopskyddsområde
 Nyckelbiotop
 Biom
 Djurgeografisk region
 Ekoregion
 Endemism
 Habitat
 Landskap (terräng)
 Miljö (omgivning)
 Odlingszon
Term

Term kan avse:

 Term (matematik) – argumenten till operationerna addition och subtraktion

Se även
 Terminologi – en mängd ord, uttryck och termer som är specifika för ett visst fackområde
 Termer – klassiska romerska badanläggningar
Lilla My

Lilla My är en litterär figur i Tove Janssons berättelser om Mumintrollen. Hon hade sitt första framträdande 1950 i boken Muminpappans memoarer och medverkar därefter i alla Muminböckerna utom Sent i november, där hon ändå nämns. Lilla My är mycket liten till växten – hon kan få plats i en ficka – och tillhör mymlornas släkte. I den japanska animerade TV-serien hör hon till huvudfigurerna och är med redan från början.

Personlighet 
Lilla My är aggressiv, busig och viljestark, men också rättvis och vänskaplig. Hon ställer alltid upp för Mumintrollen om de behöver hjälp och hon är inte elak utan bara busig. Trots sin lilla storlek är Lilla My aldrig rädd och brukar istället retas med figurer av mer lättskrämd karaktär, däribland Sniff. Hon kan även beskrivas som lite av en "pojkflicka" då hon inte är särskilt feminin av sig. Hon är aldrig ledsen, utan antingen bara glad eller arg (när hon blir riktigt arg bits hon).

När något faller i Lilla My vill hon göra det på en gång, såvida det inte skadar någon. Hon vill lära sig om saker som är farliga och följer gärna med på Muminvännernas äventyr trots att hon är så liten. Likt andra mymlor har också Lilla My sitt hår hårt uppstramat i en tofs som pekar rakt upp. Hon går i röd klänning och svarta handskar och skor. När Tove Jansson själv var liten var hon ganska lik Lilla My.

Familj 
Lilla My föddes i Muminpappans memoarer som den yngsta av Mymlans 30 ungar och är lillasyster till Mymlans dotter (senare känd som bara "Mymlan"). Att Lilla My och Snusmumriken har samma mor och således är halvsyskon nämns bara som hastigast i boken. Det är dock inte känt vem som är Lilla Mys far. I novellen En hemsk historia ur boken Det osynliga barnet förekommer också Mys mormor, som beskrivs som "arg". Muminfamiljen har adopterat Lilla My efter att Muminpappan träffade på henne under ett av sina äventyr, vilket betyder att hon är äldre än Mumintrollet. Under Lilla Mys uppväxt var det Mymlans dotter som fick ta hand om henne men numera bor hon i Muminhuset.

Namnet Lilla My kommer från den grekiska bokstaven μ (my), som symboliserar "en miljontedel", alltså något mycket litet.

Röster i film och TV

Källor

Figurer i Mumindalen
Fiktiva figurer från Finland
Fiktiva figurer introducerade 1950