Nykterhetsrörelsen i Sverige

Den svenska nykterhetsrörelsen är en folkrörelse i Sverige som verkar för nykterhet och en restriktiv alkoholpolitik. Rörelsen uppstod under 1800-talet och har haft ett betydande politiskt inflytande. Ännu på 1950-talet var en majoritet av riksdagsledamöterna organiserade nykterister.

Historik

Tidiga insatser 
En av de första svenskar som höjde sin röst mot dryckenskapen var Heliga Birgitta. I ett brev till sin son varnade hon för svenskarnas sedvänja att inte gå från bordet "förrän de är som grymtande svin". Som landets förste verklige nykterhetspredikant torde man kunna anse ärkebiskop Laurentius Petri, som efter tyskt mönster författade en skrift, innehållande "Några vigtiga orsaker, hvarföre alla menniskior sigh vachta skola för dryckenskap".

1700- och 1800-talet 
En framstående nykterhetsvän var också Carl von Linné. I en uppsats i 1748 års almanacka gick han till angrepp mot det gängse missbruket av brännvin. "Storsupare eller de, som hava för manér att på karlasätt taga kronosupar på fastande måge", avfärdade han utan vidare såsom snart färdiga att hamna "huvudstupa i graven". Men det går, skriver han, inte mycket bättre för sådana som "småtta på glaset" eller "läppja dageligen sitt finkeljokum", om de än kunna motse någon längre respittid. Ty även de kommer slutligen därhän att deras "darrande lemmar och förnötta sinnen vela stanna, om de ej uppdragas med morgonsupen, förmiddagssupen, appetitssupen, aftonsupen och kvällssupen".

Brännvinsbruket i Sverige hade börjat under slutet av 1500-talet i fältlägren och därifrån hastigt spritt sig till hemlandet. På Gustav III:s tid hade dryckenskapen fått en sådan utbredning att Preussens kung Fredrik II en gång fällde det yttrandet att svenskarna i århundraden arbetat på sin undergång men märkvärdigt nog inte lyckats.

Den svenska nykterhetsrörelsen, som organiserad motståndsrörelse, växte fram under 1800-talet. Dock hade alkoholen debatterats även tidigare och olika förbud hade prövats. Gustav III införde ett statsmonopol på brännvinstillverkning, i så kallade kronobrännerier, under 1700-talet och tidvis hade Sverige ett totalförbud mot brännvinsframställning under samma sekel. År 1800 modifierades brännvinslagen så att det blev tillåtet för vissa jordbrukare med så kallad husbehovsbränning. 1810 frigavs brännvinsbränneriet helt och konsumtionen nådde 1829 en höjdpunkt (46 liter per år/individ). Under 1800-talet, då motståndet mot alkoholen organiserades, var Sverige ett fattigt land jämfört med dagens förhållanden. Ett viktigt argument som nykterhetsvänner använde var därför att fattigdomen förvärrades av att säd och potatis gick åt till öl- och brännvinsframställning samt av att vissa arbetare fick ut en del av sin lön i brännvin. 

Den blivande kung Karl XIV Johan uttalade 1812 sin ”bedröfvelse öfver ett bruk och tillverkning af brännvin, som åsidosatte det allmänna intresset och som förr eller senare skulle leda till hungersnöd”. Detta föranledde Samfundet Pro Fide et Christianismo att året därpå anordna en tävling där det gällde att i skrift besvara frågan Huru skall det omåttliga begäret för Brännvins nyttjande, särdeles bland Allmogen och den uppväxande ungdomen kunna efter hand om ej alldeles förtagas, dock så mycket möjligt är inskränkas till ett måttligt bruk? Pristagare blev den då endast 26-årige prästen Carl Emanuel Bexell (1786–1873), senare prost i Smålands Rydaholm. Genom sin skrift med denna titel skulle han föregripa alla senare nykterhetstal, där spritens förödande verkningar målades upp. Han yrkade på att brännvinet skulle utrotas i Sverige. Som kyrkoherde i Rydaholm tog han redan 1828 och 1831 initiativet till olika typer av nykterhetsföreningar, de första i landet av renodlad typ och med ett uttalat socialt program. I slutet på 1830-talet (när socknen totalt hade cirka 3 800 invånare) fanns över 2 000 medlemmar i Rydaholms nykterhetsföreningar. Bexells initiativ föregrep mera nationellt inriktade sammanslutningar och de räknas som Sveriges första nykterhetsföreningar.

1823 uppvisade justitierådet Magnus Torén (1770–1825) i en utredning sambandet mellan alkohol och brott.

Påverkad av den engelskfödde industrimannen Samuel Owen (1774–1854), den svenska maskinindustrins skapare, gjorde lantmäteriöverdirektören Carl af Forsell (1783–1848) år 1830 ett upprop (Underrättelse om de i America nyligen stiftade temperance-societies jämte förslag till dylika eller s.k. måttlighets- och sedlighets-föreningars inrättande i fäderneslandet) där han menade att alla svenska kyrkoförsamlingar inför firandets av tusenårsminnet av Ansgars ankomst till Sverige år 1830 borde få en uppmaning att bilda lokala nykterhetsföreningar. På af Forsells initiativ stiftades 1830 en måttlighetsförening i Stockholm under ordförandeskap av pastor primarius Johan Olof Wallin (1779–1839).

Mycket uppmärksammat blev initiativet från Peter Wieselgren (1800–1877), då kyrkoherde i Västerstad i Skåne, som 1836 - åtta år efter Bexells motsvarande initiativ – bildade en nykterhetsförening i sin församling. Genom att han lyckades åstadkomma en total uppryckning av lokalbefolkningen ledde detta till allmän uppmärksamhet och förhållandena i Västerstad blev förebildliga på många håll. Wieselgren, senare kyrkoherde i Helsingborg och domprost i Göteborg, var somrarna 1838–1846 och även därefter verksam som kringresande folktalare för nykterhetssaken över hela landet och blev i sin tid den främste spridaren av dess idéer. På nationell nivå utvecklades han till nykterhetssakens store förkämpe.

Efter hand växte en mängd nykterhetsföreningar upp i landets olika delar. Flera av Sveriges främsta män slöt sig till den nya rörelsen, bland dem tronföljaren, sedermera kung Oscar I, och vid hans sida två sådana vetenskapliga stormän som Sveriges främste kemist, Berzelius, samt den ansedde läkaren, professor Magnus Huss. Huss gjorde vetenskapliga undersökningar om alkoholmissbrukets verkan på kroppens organ och påvisade vilka fördärvliga följder lasten drog med sig inte blott för drinkaren själv utan ofta även för dennes barn och barnbarn, "allt intill tredje och fjärde led".

Under 1840-talet hade nykterhetsrörelsen cirka 100 000 medlemmar i olika lokalföreningar. En seger för rörelsen var när husbehovsbränningen bland allmogen avskaffades och endast en statligt högt beskattad fabriksbränning tilläts. Beslutet fattades i ståndsriksdagen av adeln, prästerna och borgarna, emot böndernas enhälliga protest. 

År 1837 bildades Svenska Nykterhetssällskapet. År 1846 hade föreningen över 95 000 medlemmar. Peter Wieselgren var här en central gestalt. De anglosaxiska absolutistiska nykterhetsföreningarna började komma till Sverige under 1880-talet, däribland godtemplarna. Medan den äldre svenska nykterhetsrörelsen främst förespråkade en måttlig alkoholkonsumtion, var de anglosaxiska organisationerna benhårda i sitt krav på nykterhet.

På sommaren 1853 började agitationen bära frukt i form av petitioner och folkrörelser, vilka till stor del får tillskrivas även dålig skörd och dyrtid. I trakten av Sölvesborg satte man eld på ett brännvinsbränneri, medan i Karlshamn hundratals arbetare samlade sig och släckte elden under brännvinspannorna i samtliga brännerier samt varnade ägarna för att koka någon mer "helvetessoppa". På hösten inströmmade till kungen och riksdagen ett tusental petitioner från olika landsändar med rop på hjälp mot brännvinsmissbruket. Det gjorde intryck på både kungen och riksdagen, och slutresultatet blev, att 1854 års riksdag beslöt förbjuda all husbehovsbränning. Brännvin fick därefter tillverkas endast i vissa stora brännerier och mot hög skatt. Följderna av 1854 års riksdagsbeslut var påtagliga. I och med det att brännvinet blev dyrare och svårare att komma åt, avtog också superiet betydligt. Redan år 1860 befanns förbrukningen av brännvin per individ ha minskat till en tredjedel mot förut. Antalet brott, som på husbehovsbränningens tid ökat hastigt, minskades lika påtagligt.

En stor seger var nu vunnen. Men med tiden fick nykterhetsvännerna upp ögonen för att en annan fara hotade, nämligen från ölet, som mot slutet av 1800-talet i allt högre grad började missbrukas till dryckenskap. Denna nya samhällsfara framkallade på 1880-talet återigen en stark nykterhetsrörelse. I spetsen för denna gå de stora nykterhetsföreningarna Godtemplarorden, Nationalgodtemplarorden, Templarorden, Sveriges blåbandsförening, Sveriges studerande ungdoms helnykterhetsförbund med flera.

1900-talet 
Landets nykterhetsorganisationer organiserade tillsammans omkring sex procent av befolkningen 1910. Nykterhetsrörelsen var en folkrörelse och erbjöd många gånger sina medlemmar breda möjligheter till aktiviteter inom föreningen. Den blev också för många en skola i demokrati, eftersom arbetare här gavs möjlighet att lära sig demokrati som arbetssätt och dessutom fick driva sina egna frågor. Det huvudsakliga arbetet gick dock ut på att helt förbjuda så kallade rusdrycker. De ansågs splittra familjelivet och vara ett hinder för den demokratiska utvecklingen.

Utbredning 
Rörelsen har historiskt sett haft ett djupt fäste i vissa delar av landet, främst i de delar där väckelserörelsen också verkat. Detta har gjort att till exempel Svenska bibelbältet, i stora delar av Småland, med Rydaholm som historiskt centrum, även kan betraktas som "svenska nykterhetsbältet". Olika organisationer har här verkat men ofta under samlingsnamnet "godtemplarna". Städer som Sävsjö, Vetlanda och Jönköping har under lång tid haft en djupt rotad nykterhetsrörelse och i dessa städer organiseras fortfarande stora delar av befolkningen. 

Nykterhetsrörelsen har även haft ett starkt fäste i norra Norrland, främst tack vare den kristna organisationen laestadianerna som bland annat återfinns i Malmfälten. Storstadsområdena har historiskt sett varit ganska svältfödda på nykterhetsorganisationer och detta har gjort att det inte blivit någon riktig folkrörelse där, likt den i Småland eller Norrland.

I Göteborgsområdet och framförallt i Bohuslän har nykterhetsrörelsen också varit stor.

Nykterhetsrörelsen och svensk alkoholpolitik 

Traditionella beräkningar finns om att alkoholkonsumtionen uppgick till mycket stora mängder under de första decennierna efter 1800. Åren 1810–1855 brukar ofta kallas "alkoholismens decennier" av nykterhetsvänner. En rekordnotering som ofta återges är på 46 liter per person 1829 . Dessa uppgifter härstammar dock enbart från Svenska Nykterhetssällskapet och får inte anses vara särskilt trovärdiga. Enligt den alkoholhistoriske forskaren Per Frånberg är istället omkring 20 liter 50-procentig alkohol per person och år en mera realistisk bedömning. Detta är ungefär lika mycket som i dagens medelhavsländer. Frånberg säger dock att alkoholkonsumtionen ändå var så stor att den utan tvekan utgjorde en folkhälsofara . Dock fanns på många ställen i Sverige lokala förbud för bygdens invånare att bruka alkohol . Enligt en av nykterhetsrörelsens starka män, byråchefen och riksdagsmannen Einar Thulin (1883-1941), låg så mycket som en tredjedel av Sveriges yta under spritförbud. Till detta bör även räknas det så kallade Lappmarksförbudet som gällde fram till 1898.

Det 1837 bildade Svenska Nykterhetssällskapet kom inte att ha någon stor betydelse för de alkoholreformer som beslutades under mitten av 1800-talet, även om föreningen ställde upp på dem. Dessa reformer styrdes snarare av statsfinansiella skäl och av att man ville få bort den gamla krogkulturen som ansågs vara en arena för samhällsomstörtande verksamhet. Efter Göteborgssystemets spridning 1865 tillkom även möjligheten för städerna och landstingen att tjäna pengar på alkoholhanteringen och tillverkningen. Detta skulle få stor spridning. Huruvida de nya reformerna ledde till en minskad alkoholkonsumtion är dock osäkert enligt Frånberg. 

När de anglosaxiska absolutistiska nykterhetsföreningarna började komma till Sverige under 1880-talet innebar detta dock att en mer betydande nykterhetsrörelse började verka i landet. Dessa föreningar förde också en betydligt hårdare linje med politisk påverkan. Kravet på total nykterhet och förbud mot alkohol sågs dock sällan med blida ögon av många politiker som inte ville förlora de inkomster som alkoholhanteringen gav .

Efter första världskriget blev alkoholkonsumtionen en stor debattfråga. År 1922 genomfördes Folkomröstningen om rusdrycksförbud i Sverige eftersom den svenska nykterhetsrörelsen ansåg att Brattsystemet inte fungerade tillfredsställande. Totalt 49 procent röstade för totalförbud för försäljning av alkoholhaltiga drycker. Det blev inget förbud, men nästan halva svenska folket och en majoritet av kvinnorna tog ställning emot alkohol.

Efter folkomröstningen beslutade riksdagen att inte förbjuda vin, sprit och öl. Däremot blev det förbjudet att tillverka och sälja starköl och starkcider i Sverige. Motboken som införts under ransoneringsåren under Första världskriget bestod trots att andra ransoneringar från krigstiden upphört. Vidare infördes andra återhållsamma åtgärder som mattvång på restauranger och barer.

Nykterhetsrörelsen ändrade strategi och kom i fortsättningen att satsa mera på upplysnings- och informationsarbete. Det dröjde dock många år innan man officiellt strök förbudskravet .

För modern historia, läs vidare om alkoholpolitik i Sverige.

Nykterhetsorganisationer

Personer inom nykterhetsrörelsen 
 Gabriel Ahnfelt, präst
 Oscar Berg, grosshandlare, riksdagsman
 Henrik Berg, läkare
 Carl Emanuel Bexell, präst
 Ivan Bratt, läkare
 Carl af Ekenstam, bruksdisponent, 
 Arvid Henrik Florman, veterinär
 Carl af Forsell, generallantmäteridirektör
 Otto Julius Hagelstam, överste
 Magnus Huss, läkare
 Jonas Janzon, präst
 Pehr Axel Levin, läkare
 Samuel Owen, industriledare
 Waldemar Rudin, präst
 Anders Sandberg, präst
 Johan Lindström Saxon, publicist
 George Scott, metodistpastor
 Bengt Franc-Sparre, generallöjtnant
 Wilhelm Styrlander, polisöveruppsyningsman, IOGT-chef
 Johan Henrik Thomander, biskop
 Ruben Wagnsson, landshövding, IOGT-världschef
 Curt Wallis, professor
 Edvard Wavrinsky, läkare
 Peter Wieselgren, präst
 Sigfrid Wieselgren, generaldirektör
 Wilhelm Wretlind, läkare

Militanta nykterister 
En aktionsgrupp med namnet Straight Edge Terror Force tog på sig ansvaret för ett attentat mot Systembolagets butik vid handelsområdet Strömpilen i Umeå, natten mellan den 15 och 16 september 2006.
Sju stora skyltfönster krossades och butiksentrén förstördes. "SETF" och ”äckelgift” var skrivet på väggarna. I ett pressmeddelande till lokala medier uppgav gruppen att syftet med aktionen var att ”visa på det sjuka i samhällets alkoholsyn”. 

Den etablerade nykterhetsrörelsen tog avstånd från aktionen. "Att visa avsky mot alkoholens roll i samhället tror vi man gör bättre genom fredliga manifestationer" sade IOGT-NTO i ett pressmeddelande.

I april 2009 polisanmälde Systembolaget och tillverkaren Carlsberg fyndet av en glasbit i en ölburk som inköpts i en systembutik i Mariestad.

Referenser 
Oscar Mannström, Bilder och blad ur den svenska nykterhetsrörelsens historia, 1912 
Nordisk familjebok

Noter