Aleksandr Kerenskij

Aleksandr Fjodorovitj Kerenskij (), född 4 maj (22 april enligt g.s.) 1881 i Simbirsk, kejsardömet Ryssland (idag Uljanovsk, Ryssland), död 11 juni 1970 i New York, USA, var en rysk politiker (Socialistrevolutionära partiet) och jurist. Han var regeringschef i Rysslands provisoriska regering från juli till november 1917.

Biografi

Tidig politisk karriär 
Aleksandr Kerenskij var ursprungligen advokat, blev 1912 medlem av 4:e riksduman och var ledare för Trudovikpartiet, även om han som lärjunge till Jekaterina Bresjko-Bresjkovskaja egentligen hyste samma åsikter som socialistrevolutionärerna. Som en framstående talare vann han med sina mot regeringen riktade tal hela dumans vänster och ofta även center på sin sida. Vid februarirevolutionen 1917 blev Kerenskij, som nu öppet anslutit sig till det socialrevolutionära partiet, på grund av sin stora popularitet en av revolutionens ledande symboler, en av riksdumans revolutionsledare och vice ordförande i Petrograds arbetar- och soldatråd. I den första provisoriska regeringen blev han justitieminister. Då Aleksandr Gutjkov avgick i maj 1917 efterträdde Kerenskij, tack vare Petrograds arbetar- och soldatråds ökade inflytande, honom som krigsminister. I takt med att provisoriska regeringen radikaliserades ökades Kerenskijs inflytande, och efter julidagarna kunde han efterträda Georgij Lvov som regeringschef.

Regeringschef 
I likhet med de flesta i duman och 1917 års regeringar fram till Lenins maktövertagande såg han det som nödvändigt att fortsätta kriget mot centralmakterna, tills man kunde uppnå en fred utan förlust av territorium eller skadestånd. Den tyske utrikesministern Arthur Zimmermann svarade med att intensifiera sitt hemliga program för att stödja bolsjevikerna, som man räknade med skulle undergräva den ryska krigsansträngningen. I april 1917 gav kejsar Wilhelm II därför Lenin, Kamenev, Zinovjev, med flera bolsjeviker fri lejd över tyskt territorium. 

I samband med den kommunistiska oktoberrevolutionen och stormningen av Vinterpalatset natten till 8 november (26 oktober enligt g.s.) 1917 flydde Kerenskij undan rödgardisterna. Trots att han saknade väpnad eskort och blev igenkänd av soldater vid en tillfällig vägspärr lyckades han ta sig ut ur staden.

Flykt 

Efter att ha vistats i Storbritannien och Tyskland bosatte han sig i Paris och från 1940 i New York. Kerenskij medverkade vid grundandet av den socialistrevolutionära tidskriften Volja Rossii ("Rysslands vilja") i Prag 1920, och redigerade från 1925 emigranttidningen Dni, i vilken han fortsatte sin kamp mot kommunistregeringen i Sovjetunionen.

Senare liv 
Hans misslyckande i den ryska politiken skulle på många sätt prägla resten av hans liv: i USA såg många honom som en förrädare, då det fanns de som ansåg att det var hans fel att makten i Ryssland hade hamnat i händerna på bolsjevikerna. När Nazityskland invaderade Sovjetunionen 1941 skrev Kerenskij ett brev till Stalin i vilket han erbjöd sin hjälp, men fick aldrig något svar.

Under resten av sitt liv engagerade han sig i den ryska historien och skrev flera artiklar och höll många föreläsningar i ämnet. Han kom dock aldrig helt över sitt misslyckande i politiken. Kerenskij utgav The Prelude to Bolshevism (1919) och The Catastrophe (1927) i vilka han förfäras över sitt politiska misslyckande.

Bibliografi 
 The Prelude to Bolshevism (på engelska) (1919)
 The Catastrophe (på engelska) (1927)
 Erinnerungen. Vom Sturz des Zarentums bis zu Lenins Staatsreich (på tyska) (1928)
 The Kerensky Memoirs: Russia and History's Turning Point (på engelska) (1966)

I populärkultur 
 Marie Selander har, på albumet Från den svenska vildmarken (1973), gjort en låt som heter "Kerenskijs klagan".

Referenser

Noter

Anmärkningar

Externa länkar 

 

Män
Födda 1881
Avlidna 1970
Personer från Simbirsk
Ryska politiker under 1900-talet
Rysslands premiärministrar
Personer i Ryssland under första världskriget
Personer under ryska revolutionen