kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Josef I (tysk-romersk kejsare)

Josef I (ty. Joseph I.), född 26 juli 1678, död 17 april 1711, tysk-romersk kejsare från 1705 fram till sin död.

Biografi
Josef I var äldste son till Leopold I och Eleonora av Pfalz-Neuburg och bror till Karl VI.

Redan som barn var han livlig och full av energi, till skillnad från faderns passiva personlighet. Efter att ha utnämnts till romersk kung 1690 utövade Josef ett betydande inflytande på den österrikiska politiken. Josef försökte under denna period tränga tillbaka de gamla rådgivarna och stärka den av honom högt skattade Eugen av Savojens ställning.

Han drog sig tillbaka som spansk tronföljdskandidat 1703 och allierade sig med britterna under det spanska tronföljdskriget mot Ludvig XIV av Frankrike. 

Under sin korta regering utvecklade Josef en energisk verksamhet och försökte på alla sätt utnyttja Eugen av Savojens lysande militära segrar. Han hävdade kejsarens makt såväl inom Tyskland som mot påven, men visade Ungern ett visst tillmötesgående, vilket banade väg för freden. 

Han slöt 1707 ett fördrag i Altranstädt med Karl XII av Sverige, som gav protestanterna i Schlesien större trosfrihet, men som också förhindrade att Sverige gick in i kriget på Frankrikes sida.

Josef avled i smittkoppor 1711. Hans plötsliga död gjorde hans bror Karl, som var spansk tronpretendent, till  tysk-romersk kejsare. Hans bortgång skapade därmed en ny diplomatisk situation, vilken beredde väg för freden i Utrecht 1713.

Familj
Gift 1699 med Wilhelmina Amalia av Braunschweig-Lüneburg.

Barn:
 Maria Josefa (1699–1757; gift med Fredrik August II av Sachsen)
 Leopold Josef (1700–1701)
 Maria Amalia (1701–1756; gift med Karl Albert av Bayern)

Referenser

Noter

Externa länkar

Tysk-romerska kejsare
Huset Habsburg
Österrikes regenter
Män
Födda 1678
Avlidna 1711
Nova Scotia

Nova Scotia (; latin för "Nya Skottland"; , ) är en kanadensisk provins vid Kanadas sydostkust. Den är den mest befolkade kustprovinsen, och huvudstaden Halifax är regionens ekonomiska och kulturella centrum. Nova Scotia är Kanadas näst minsta provins med en area på endast 55 283 km², och dess befolkning på 945 824 gör den till den fjärde minst befolkade provinsen i landet. Den är däremot den näst mest tätbefolkade provinsen.

Britterna namngav området Nova Scotia efter erövringen av Akadien från Frankrike 1713. Kap Bretonön erövrades av fransmännen först 1758, samma år sammanträdde för första gången en egen folkrepresentation för Nova Scotia. Mellan åren 1713 och 1784 omfattade Nova Scotia även New Brunswick och från 1758 till 1784 Kap Bretonön (franska: Île du Cap-Breton, engelska: Cape Breton), vilka områden 1784 blev skilda provinser. År 1820 återfördes dock Kap Bretonön till Nova Scotia.

Befolkningen i Nova Scotia kallas informellt för Bluenosers, ’blånäsor’.

Nova Scotias ekonomi är traditionellt sett till största delen resursbaserad men på senare tid har den blivit mer blandad. Traditionella industrier som fiske, gruvdrift, skogsbruk och jordbruk är fortfarande mycket viktiga men har nu fått sällskap av turism, teknik, filmproduktion, musik och andra kulturella industrier.

Regionen domineras av höglandsområden. Tio procent av arealen är jordbruksmark och åttio procent skog. Landskapet är rikt på mindre sjöar.

År 1867 gav Nova Scotia ut mynt för första gången.

Kända personer från Nova Scotia 
 Josephine Crowell (1849–1932)—skådespelerska  
 Arthur McDonald (född 1943)—fysiker
 Anne Murray (född 1945)—musiker, sångerska 
 Peter North (född 1957)—skådespelare
 Bruce Guthro (född 1961)—musiker, sångare, låtskrivare
 Sarah McLachlan (född 1968)—musiker, sångerska, låtskrivare
 Leslie Feist (född 1976)—musiker, sångerska
 Frankie MacDonald (född 1984)—meteorolog
 Elliot Page (född 1987)—skådespelare
 Brad Marchand (född 1987)—ishockeyspelare
 Sidney Crosby (född 1987)—ishockeyspelare
 Nathan MacKinnon (född 1995)—ishockeyspelare

Referenser

Noter

Externa länkar 

 
Kanadas provinser och territorier
Stater och territorier bildade 1867
Tidigare brittiska besittningar
Vilhelm av Oranien

Vilhelm av Oranien kan syfta på:

Vilhelm I av Oranien, prins av Oranien och ståthållare i Nederländerna från 1572
Vilhelm II av Oranien, ståthållare i Nederländerna från 1647
Vilhelm III av Oranien, ståthållare i Nederländerna från 1672, kung av England och Skottland från 1689
Vilhelm IV av Oranien, arvståthållare i Nederländerna från 1747
Vilhelm V av Oranien, arvståthållare i Nederländerna från 1751
Vilhelm VI av Oranien, titulär arvståthållare i Nederländerna från 1806, kung från 1815
Wilhelm av Oranien-Nassau, arvprins i Nederländerna 1849-1879
Centripetalkraft

Centripetalkraften är den yttre kraft som får ett föremål att följa en cirkulär bana med en konstant rotationshastighet och är riktad mot den cirkulära banans centrum. Detta innebär ett villkor för kraften och specificerar inte kraftens natur. Kraften kan till exempel vara av gravitationell eller elektromagnetisk karaktär. Termen centripetal kommer från latinets centrum och petere ("att söka").

Centripetalkraften verkar alltid vinkelrätt mot ett objekts rörelseriktning. För det fall då ett objekt rör sig med varierande hastighet i en cirkulär bana kan den nettokraft som påverkar objektet delas upp i två mot varandra vinkelräta komponenter som dels ändrar objektets riktning (centripetalkraften) och en tangentiell som ändrar objektets hastighet.

Centripetalkraft skall inte sammanblandas med begreppet centralkraft. Centrala krafter är en klass av fysikaliska krafter som uppfyller två villkor: (1) deras storlek beror endast på avståndet mellan objekten och (2) deras riktning sammanfaller med riktningen av den linje som förbinder objektens centra. Exempel på centrala krafter är den gravitationella kraften mellan två massor och den elektrostatiska kraften mellan två laddningar. Den centripetala kraft som håller ett objekt i en cirkulär bana är ofta en centralkraft.

Beräkning av centripetalkraften 

För en rörelse i xy-planet kan accelerationen med avseende på x- och y-axlarna skrivas som

Den totala accelerationen kan skrivas

Ekvationen för en cirkel kan skrivas som 

där  är banans radie och  är vinkelhastigheten i radianer per tidsenhet. Detta ger 

och

Enligt Newtons andra lag  erhåller vi då

Kraften och accelerationen kan även skrivas
 
 .
där  är objektets hastighet i m/s

Centripetalkraften kan även beräknas med hjälp av vektorer. Accelerationen kan skrivas

vilket ger centripetalkraften
 

Givet att vinkelhastigheten ω är konstant ges även centripetalaccelerationen av följande: 

  
 objektets hastighet: 
 vinkelhastigheten: ω 
 avståndet till rotationsaxeln: 
 Denna centripetalacceleration skall ej förväxlas med vinkelaccelerationen, som ger ändringen av vinkelhastigheten per tidsenhet.

Se även 
 Centrifugalkraft
 Fiktiv kraft
 Sidkraft

Externa länkar 

Mekanik
Acceleration
Rörelse
Rotation
Saint-Étienne

Saint-Étienne [, sät e'tjenn] är en kommun och stad i Frankrike som sedan 1855 är préfecture (huvudort) i departementet Loire. Staden har  invånare () och ligger på Massif Central ungefär 60 km sydväst om Lyon. Staden är uppkallad efter helgonet Stefanos, som på franska heter Saint-Étienne.

Fotbollslaget AS Saint-Étienne kommer från orten.

En av Europas äldsta vapenfabriker, Manufacture d'armes de Saint-Étienne, ligger i Saint-Étienne.

Lista över borgmästare i Saint-Étienne 
 1947–1959 : Alexandre de Fraissinette
 1959–1977 : Michel Durafour
 1977–1983 : Joseph Sanguedolce
 1983–1994 : François Dubanchet
 1994– : Michel Thiollière

Kända personer födda i Saint-Étienne 
 Claude Charles Fauriel (1772–1844), historiker, filolog och kritiker
 Francis Garnier (1839–1873), upptäcktsresande som utforskade Mekongfloden
 Jules Massenet (1842–1912), kompositör
 Nicole Claveloux (1940), bildkonstnär, illustratör och serieskapare
 Willy Sagnol (1977- ), fotbollsspelare och fotbollstränare

Befolkningsutveckling 
Antalet invånare i kommunen Saint-Étienne

Utbildning 
 EMLYON Business School

Galleri

Se även 
 Lista över kommuner i departementet Loire

Källor

Externa länkar 
 Stadens webbplats

Orter i Auvergne-Rhône-Alpes
Kommuner i Loire
Adam Faith

Adam Faith, ursprungligen Terence Nelhams-Wright, född 23 juni 1940 i Acton i London, död 8 mars 2003 i Stoke-on-Trent, Staffordshire, var en brittisk, sångare, musiker och skådespelare.

Faith solodebuterade 1958 med en skifflegrupp. Han hade sammanlagt 11 Top-10 hits i Storbritannien mellan 1959 och 1963. Redan under den tidiga musikkarriären hade han medverkat i tre långfilmer och efter att ha lagt musiken på hyllan 1966 övergick han till teatern. Han upptäckte bland andra Sandie Shaw och Roger Daltrey från The Who, Lonnie Donegan och Leo Sayer. Åt den sistnämnde var han också manager. Faith medverkade i filmen Stardust 1974.

Diskografi (urval)
Album
1960 – Adam (UK #6)
1961 – Beat Girl  (UK #11)
1962 – Adam Faith (UK #20)
1963 – From Adam with Love
1963 – For You – Love Adam
1964 – On the Move
1965 – It's Alright
1965 – Faith Alive (UK #19)
1974 – I Survived
1993 – Midnight Postcards (UK #43)

Singlar (topp 10 på UK Singles Chart)
1959 – "What Do You Want?" (#1)
1960 – "Poor Me" (#1)
1960 – "Someone Else's Baby" (#2)
1960 – "When Johnny Comes Marching Home" (#5)
1960 – "How About That!" (#4)
1960 – "Lonely Pup (In a Christmas Shop)" (#4)
1961 – "Who Am I!" (#5)
1961 – "The Time Has Come" (#4)
1962 – "As You Like It" (#5)
1962 – "Don't That Beat All" (#8)
1963 – "The First Time" (#5)

Externa länkar 

 
 

Brittiska sångare
Brittiska skådespelare
Födda 1940
Avlidna 2003
Män
Personer från London
Jäsmedel

Jäsmedel eller hävmedel är sådana ämnen som används vid bakning för att få degen och det färdiga brödet poröst. Det finns två typer av jäsmedel: biologiska och kemiska jäsmedel. Till de biologiska jäsmedlen räknas jäst och surdeg. Till de kemiska jäsmedlen räknas bland andra bakpulver, bikarbonat, hjorthornssalt.

Båda jäsmedelstyperna har det gemensamt att de under jäsningen och/eller gräddningen frigör koldioxid som bildar små håligheter av gas i degen. I jäst är den verksamma beståndsdelen levande jästsvampar, som vid jäsningen (degberedningen) bildar koldioxid.

Mineraliska jäsmedel innefattar bakpulver, bikarbonat och hjorthornssalt och utvecklar koldioxid i vätska och värme. De mineraliska jäsmedlen verkar först under gräddningen i ugn. Det vispade ägget binder med äggvitetrådarna luft och gaser från jäsmedlet och gör på detta sätt kakan porös.

Matlagning
Bröd
Ammoniumvätekarbonat

Ammoniumvätekarbonat (gammalt namn: ammoniumbikarbonat) eller hjorthornssalt, NH4HCO3 är ett av kolsyrans ammoniumsalter. Är i rent tillstånd ett vitt pulver med doft av ammoniak.

Egenskaper 
Vid upphettning och vid kontakt med syror sönderdelas ammoniumvätekarbonat till koldioxid, vatten och ammoniak:

Användning 
Ammoniumvätekarbonat används liksom natriumvätekarbonat bland annat inom matlagning som ett jäsmedel vid bakning, främst vid bakning av mindre och tunnare bakverk som till exempel småkakor, då större kakor tenderar att få en bismak av ammoniak om ammoniumvätekarbonat används som jäsmedel.

På grund av dess tydliga doft av ammoniak har ammoniumvätekarbonat även använts som luktsalt.

Ammoniumvätekarbonat är ett godkänt tillsatsmedel i mat och har E-nummer E 503.

Se även 
Ammoniumkarbonat
Natriumvätekarbonat
Hjorthornssalt
Bakpulver

Bikarbonater
Ammoniumföreningar
Surhetsreglerande medel
Natriumvätekarbonat

Natriumvätekarbonat (gammalt namn: natriumbikarbonat, eller bara bikarbonat ), NaHCO3, är ett av kolsyrans natriumsalter. I ren form är det ett vitt pulver.

Natriumvätekarbonat sönderdelas vid uppvärmning och vid kontakt med syror under avgivande av koldioxid och vatten. Detta används praktiskt i bland annat pulversläckare, en typ av brandsläckare som innehåller pulver som släckmedel. Inom matlagningen används det, ofta i form av bakpulver, som ett hävningsmedel vid bakning. 

Brustabletter innehåller förutom natriumvätekarbonat bland annat även en lämplig syra i fast form, till exempel vinsyra. Då ämnena löses i vatten frigörs koldioxid och lösningen blir kolsyrad. 

Vätekarbonatjonen (HCO3-) ingår naturligt i magtarmkanalens slem för att förhindra saltsyrans frätande verkan. Det utsöndras från så kallade Brunners körtlar och från bukspottskörteln in i tolvfingertarmen för att neutralisera magsyrans pH-värde.  

"Bikarbonatpulver" har traditionellt används som en huskur mot halsbränna i doseringen ½-1 tesked.

Natriumvätekarbonat är ett godkänt surhetsreglerande tillsatsmedel och har, tillsammans med natriumkarbonat, E-nummer E500.

Natriumvätekarbonat är olöslig i bland annat alkohol och oljor. Det är tämligen lättlösligt i vatten men mindre lösligt i kallt vatten. I vatten bildar natriumvätekarbonatet natriumjoner och vätekarbonatjoner. De senare disproportioneras till en liten del till karbonat CO32- och kolsyra H2CO3.

Det bryts ned av värme och fukt, därför är det viktigt att förvara bikarbonatet torrt och i väl tillsluten behållare.

Bikarbonat som jäsmedel vid bakning 
Natriumvätekarbonat är ett mineraliskt "jäsmedel" som verkar genom att bilda koldioxid vid gräddningen. Användningsområdet är en aning mer begränsat än för bakpulver. Bikarbonat fungerar endast i smet med sur tillsats, som exempelvis gräddfil, ger eventuellt en viss bismak och om det används i vanlig sockerkaka en gul-brun-grön missfärgning. Med anledning av detta används "bikarbonat" främst i kakor där brun färg föredras, som mjuk pepparkaka och morotskaka. 

Vid stora mängder natriumvätekarbonat kan tarmarna genomgå en svällning som kan leda till symptom såsom kräkning och blod i urinen. Även magsäcken kan genomgå en svällning och magsaften kan fräta på viktiga organ som levern som kan leda till koma och i värsta fall döden.

Göra natriumkarbonat av bikarbonat 
Natriumkarbonat kan framställas av bikarbonat genom att man värmer upp det i en ugn eller i kastrull på hög värme. Man märker direkt skillnad på de två substanserna då bikarbonat klumpar sig lätt till små bitar medan natriumkarbonat blir mer som len sand och ljusare i färgen.

"Bikarbonat" som skönhetsprodukt, medicin och rengöringsmedel 
"Bikarbonat" har visat sig ha positiva effekter inom många områden. Det är en gammal huskur mot hosta, det har en blekande effekt på tänder (bör dock inte användas då det slipar bort emaljen på tänderna), det kan skrämma bort myror från köksskåp och andra utrymmen och går att använda som putsmedel.

Se även 
 Natriumkarbonat (soda)

Referenser

Externa länkar 

Bakning
Natriumföreningar
Väteföreningar
Karbonater
Bakpulver

Bakpulver är ett jäsmedel som ofta används som ersättning för jäst. Bakpulver är en blandning av cirka 30 % natriumvätekarbonat (natriumkarbonater E500), cirka 40 % av en eller flera syror, exempelvis monokalciumfosfat, dinatriumdifosfat (surt natriumpyrofosfat), kaliumvätetartrat (vinsten) eller alun. Övriga ca 30 % består av något ämne som motstår fukt, till exempel majsstärkelse. Vid kontakt med vatten reagerar bikarbonatet med syran och koldioxid bildas, vilket ger jäsningseffekten. Många bakpulver är dubbelverkande, det vill säga formulerade för att ge gasutveckling under ett lägre och ett högre temperaturintervall under gräddningen.

En annan form av bakpulver är hjorthornssalt, som vid upphettningen i ugnen förgasas och bildar ammoniak, koldioxid och vattenånga. Dessa gasformiga ämnen luckrar upp degen.

Bakpulver används i första hand vid bakning av kakor, varvid den förstnämnda formen används för mjuka kakor, till exempel sockerkaka, samt för scones, kex etcetera. Hjorthornssalt används huvudsakligen för degar med fast konsistens, till exempel  pepparkakor, vars deg får jäsa under längre tid.

Bakpulver uppfanns av Alfred Bird.

Historia i Sverige 

På 1870-talet kom Hirzford-Liebiegs bakpulver till Sverige. Innehåll: natriumvätekarbonat, kaliumklorid, monokalciumfosfat.

På 1920-talet började Rumfords bakpulver säljas i Sverige. Innehåll: natriumvätekarbonat, stärkelse, monokalciumfosfat.

Marabou bakpulver började säljas på 1930-talet. På 1940-talet kom Mazetti bakpulver och Rekord bakpulver.

Se även
 E-nummer
 Jäsning
 Jäst
 Lista över E-nummer
 Surdeg

Referenser

Noter 

Matlagning
Bakning
Arnold Norlind

Gottfrid Arnold Norlind, född 17 juni 1883 i Vellinge, död 17 februari 1929 i Järfälla församling, var en svensk geograf och författare.

Biografi
Norlind var son till kyrkoherden Lars Christenson och Johanna Norlind. Han blev filosofie kandidat 1903 och filosofie doktor och docent i geografi vid Lunds universitet 1912 med avhandlingen Die geographische Entwicklung des Rheindeltas bis um Jahr 1500.

Huvuddelen av sitt vetenskapliga författarskap ägnade han åt historisk geografi, men han gjorde även en del uppskattade översättningar bland annat av Dantes gudomliga komedi. Han är även ihågkommen genom ett antal meditativa och biografiska verk.

År 1922 gifte han sig med Emilia Fogelklou. De träffades första gången i Lund 1921 och 15 år efter hans död gav hon 1944 ut en bok om honom och deras liv tillsammans med titeln Arnold. Den utkom i nyupplagor 1976 och 2009.

Arnold Norlind var bror till konstnären Ernst Norlind och musikforskaren Tobias Norlind. Makarna Norlind är begravda på Västra Alstads gamla kyrkogård.

Bibliografi

Skönlitteratur

Varia
 - Faksimilupplaga 1969.

 - Nya upplagor 1929, 1936, 1950, 1954, 1961 och 1993. 2020 i bearbetning av Alva Dahl.

 - Av Arnold Norlind och Hjalmar Holmquist.
 - Ny upplaga 1952.

Tolkningar och översättningar

Källor

 Gottfrid Arnold Norlind på Gravar.se

Noter

Vidare läsning
 - Ny upplaga 1976 och 2009.

Svenska författare under 1900-talet
Svenska översättare under 1900-talet
Översättare från italienska
Översättare från nederländska
Svenskspråkiga författare
Svenska geografer
Svenska historiker
Personer verksamma vid Lunds universitet
Personer från Vellinge socken
Födda 1883
Avlidna 1929
Män
Varumärke

Ett varumärke är ett namn, en symbol eller ett tecken, som används för att identifiera produkter eller tjänster. Varumärken är en typ av immateriell tillgång. De är ofta skyddade genom ett varumärkesskydd eller helt enkelt genom att varumärket är känt av allmänheten. Varumärke har en grundläggande betydelse för individualisering av ett visst företags produkt och för dess marknadsföring. Märket blir härigenom bärare av produktens positiva intryck hos konsumenten.

Beskrivning
Ett varumärke kan bestå av ett ord (även benämnt ordmärke), en logotyp (även benämnt figurmärke), eller ett koncept som är unikt, exempelvis ett ljudmärke. Varumärken som är väl igenkända kan ge stora konkurrensfördelar för innehavaren och kan även ge möjlighet till inkomster utanför den egna reguljära verksamheten, till exempel genom licensavtal som tillåter användningen av märket för andra företag än innehavaren.

I Sverige registreras varumärken hos Patent- och registreringsverket och får då ett skydd under en period av tio år. Därefter måste registreringen förnyas. Varumärken med giltighet inom hela EU registreras hos EU:s varumärkesmyndighet, European Union Intellectual Property Office (EUIPO).

I rättslig mening behövs i Sverige ingen särskild markering för att påvisa att ett namn har status av varumärke. Utanför Sverige kan registrerade varumärken markeras genom att det åtföljs av symbolen ®, ett inringat R, för engelska Registered Trade Mark (registrerat varumärke). Oregistrerade varumärken kan markeras med ™, ett upphöjt TM, som är en förkortning för engelska Trade Mark, (varumärke). Beteckningen ™ används till exempel när registrering har sökts men ännu inte erhållits för ett varumärke, eller för att markera att något används som ett varumärke och att rättsliga åtgärder kan vidtas om någon anses använda märket på ett otillbörligt sätt.

Symbolen ® kan utan betänkligheter användas på varor i det land där varumärket registrerats, samt inom EU för det fall man skyddat varumärket i något medlemsland. Det anses innebära ett handelshinder och därmed strida mot artikel 30 i EEG-fördraget om man skulle behöva upprätta särskilda försäljningskanaler för olika länder inom EU; se till exempel EG-domstolens dom i mål C-238/89 Pall, Rec, 1990, punkt 13.

Service mark
Symbolen SM, service mark, används i en del länder bland annat USA istället för beteckningen trademark, ™, efter namnet på en tjänst, service eller tjänsteföretag, då en tjänst inte definieras som en konkret produkt, och man ändå vill markera att man använder det som ett varumärke och kan tänka sig att vidta rättsliga åtgärder om man anser att någon annan använder märket på fel sätt.

Brand
Brand används inom marknadsföring och ekonomi (särskilt på svenska i Finland) närmast synonymt med ordet varumärke. Då avses närmast de konnotationer som konsumenter och intressenter förknippar med varumärket, inte den juridiska betydelsen eller logotypen.

Se även 
Handelsnamn
Namnskydd
Varumärkesord
Varumärkesrätt
Renommésnyltning

Källhänvisningar

Noter

Källförteckning 
Svenska Patent- och registreringsverket, immaterialrätt.

Externa länkar 
Svenska och internationella varumärkesdatabaser

 
Immaterialrätt
Folklor

Folkminne eller folklor (av ) har flera olika betydelser, såsom folkminneslära och folkmytologi etc. De är vida samlande benämningar på föreställningar om det fantastiska och övernaturliga, som sprids genom muntlig tradition, eller på allmogekulturens yttringar och produkter i allmänhet. Folkminnen är en äldre skandinavisk benämning på folklor, specifikt just den traditionella allmogekulturens traditioner. Folkminnen kan handla om i stort sett allt som hör livet till, såsom arbete och fritid, matvanor och seder, trosföreställningar, läkekonst, musikliv, folktro, m.m.

Etymologi 
Begreppet folklore är inte särskilt gammalt – det engelska ordet myntades 1846 av William Thoms från engelska folk och lore (lära). Det blev ett slagkraftigt ord som sammanfattade vad en gruppering inom det tidiga 1800-talets intellektuella tyckte var intressant hos landsbygdens underklass; estetiska uttrycksformer som föreföll ålderdomliga, genuina och ursprungliga. Thoms definierade folklore som "the manners, customs, observances, superstitions, ballads, proverbs, etc., of the olden times". I Sverige hade Peter Wieselgren redan 1834 lanserat termen folkminnen för andlig folkkultur, folkdiktning och festsed. Det blev även den dominerande ämnesbeteckningen för folkminnesforskning inom de nordiska länderna.

Vetenskap 
Det vetenskapliga studiet om folklor kallas folkloristik. Arkivens folkminnessamlingar är viktiga källor för många människor och för forskare inom flera vetenskapsgrenar, såsom etnologer, arkeologer och historiker. I Sverige omfattar disciplinen folklivsforskning även folkloristiken.

Se även 
 Folkloristik
 Etnografi
 Folktro
 Skrock
 Skröna
 Folksaga
 Myt
 Sägen
 Klintbergare

Referenser

Noter

Litteratur 
 Arvidsson, Alf, Folklorens former (1999)

Externa länkar 
 Folklore inom fantastiken

Folkloristik
Folktro
Folkminnen
Konstsaga

En konstsaga är en saga som till skillnad från folksagan har en känd författare. Konstsagan har vidare en konstnärlig och estetisk intention medan folksagan är kopplad till muntlig kultur. På engelska kallas genren literary fairytale, på danska och norska kunsteventyr samt på tyska Kunstmärchen.

Konstsagans kännetecken

Konstsagan som genre skiljer sig från folksagor genom att platser och människor namnges i högre grad. Dess hjältar är mer självständiga och kan uppvisa känslor och tvivel. Konstsagan behandlar ofta existentiella eller moraliska problem och är ofta symbolisk. Ett av konstsagans vanligaste motiv är naturen och människans förhållande till den.

Kända konstsagoförfattare
 H.C Andersen
 Elsa Beskow
 Zacharias Topelius
 Helena Nyblom
 Anna Wahlenberg
 Anna Maria Roos
 Selma Lagerlöf
 Hjalmar Bergman
 Tove Jansson
 Astrid Lindgren
 Vladimir Oravsky
 A.A. Milne
 Gösta Knutsson
 Lennart Hellsing
 Lewis Carroll
 Roald Dahl
 J.R.R Tolkien

Källor

Se även
fantasy
skräck
science fiction

Litterära genrer
Konstsagor

da:eventyr
no:Eventyr