kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Risto Ryti

Risto Heikki Ryti, född 3 februari 1889 i Vittis, död 25 oktober 1956 i Helsingfors, var en finländsk politiker och president i Finland 1940–1944.

Biografi 
Ryti bedrev juridikstudier 1906–1909 och etablerade sig som advokat i Raumo 1909. Finansmannen Alfred Kordelin blev en av hans klienter, och Ryti och Kordelin blev kompanjoner som tillsammans genomförde flera affärer. Ryti kompletterade sina studier med juris kandidatexamen (licentiatexamen) 1912, och var från 1914 verksam i Helsingfors.

Risto Ryti engagerade sig politiskt och invaldes 1919 i riksdagen för framstegspartiet. Han blev där ordförande i lagutskottet och i statsutskottet. Under Vennolas regering var han finansminister 1921–1922 och i Kallios 1922–1924. Därefter var han ordförande i Finlands banks direktion.

Ryti utsågs till statsminister efter Sovjetunionens anfall på Finland 1939. Han valdes till republikens president den 19 december 1940 efter att Kyösti Kallio blivit varaktigt sjuk. Risto Ryti skrev under den så kallade Ryti-Ribbentrop-pakten, enligt vilket Finland i slutet av fortsättningskriget lovade att inte sluta en separatfred med Sovjetunionen, utan Tysklands välsignelse. Mot detta löfte fick Finland krigsmaterial i utbyte. På detta sätt kunde Finland stabilisera fronten samt stärka sin ställning inför kommande fredsförhandlingar. Genom att Ryti personligen skrivit under avtalet (utan att involvera riksdagen) så var Finland inte formellt bundet av avtalet efter hans avgång som president.

Efter fortsättningskrigets slut dömdes Ryti, efter sovjetiska påtryckningar, som krigsansvarig, till tio års tukthus. Han benådades på grund av sjukdom 1949. Ryti utnämndes  till hedersdoktor vid Helsingfors universitet (samma år som han avled), och rehabiliterades efter kalla krigets slut. Ryti är ihågkommen genom ett abstrakt konstverk vid Mannerheimvägen i Helsingfors. Hans gravvård finns på Sandudds begravningsplats.

Familj 
Risto Ryti ingick 1916 äktenskap med Gerda Serlachius och var far till professorerna Henrik och Niilo Ryti samt läkaren Eva Saxén.

Utmärkelser

Referenser

Externa länkar 
 
 

Finlands presidenter
Finlands statsministrar
Finlands finansministrar
Ledamöter av Finlands riksdag för Framstegspartiet
Personer i Finland under andra världskriget
Hedersdoktorer vid Helsingfors universitet
Personer från Vittis
Födda 1889
Avlidna 1956
Finländska politiker under 1900-talet
Män
Gravsatta på Sandudds begravningsplats
Chefdirektörer för Finlands Bank
Alumner från Oxfords universitet
Lauri Kristian Relander

Lauri Kristian Relander, född 31 maj 1883 i Kronoborg, Karelen (i nuv. Ryssland), död 9 februari 1942 i Helsingfors, var republiken Finlands andra president åren 1925–1931. Relander tillhörde agrarförbundet, nuvarande Centerpartiet.

Biografi
Relander döptes till Lars Kristian men kom senare att förfinska sitt första förnamn till Lauri. Han var son till agronomen Evald Kristian Relander och Gertrud Maria Olsoni. Han studerade agronomi vid Helsingfors universitet. Han engagerade sig politiskt och satt i Finlands riksdag 1910–1913 och 1917–1920. 

Under sin ämbetstid var Relander mån om att utjämna klyftorna i samhället, särskilt mellan den segrande sidan i inbördeskriget och arbetarrörelsen. Han intog också en medlande hållning i språkfrågan mellan svenska och finska. Relander reste ofta till grannländerna och fick därför öknamnet Reslander och på finska Reissu-Lasse. Relander fick två barn Maja-Lisa och Ragnar Relander.
 
Han efterträddes av Pehr Evind Svinhufvud. Efter sin avgång verkade Relander som VD för försäkringförlaget Suomen maalaisten keskinäinen palovakuutusyhtiö.

Han är begravd på Sandudds begravningsplats i Helsingfors.

Utmärkelser

Referenser

Externa länkar 

 
 

Finlands presidenter
Finländska agronomer
Födda 1883
Avlidna 1942
Män
Finländska politiker under 1900-talet
Talmän i Finlands riksdag
Personer från Karelen
Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden
Mottagare av Serafimerorden
Gravsatta på Sandudds begravningsplats
Alumner från Helsingfors universitet
Kaarlo Juho Ståhlberg

Kaarlo Juho Ståhlberg, dopnamn Carl Johan, född 28 januari 1865 i Suomussalmi, Storfurstendömet Finland, död 22 september 1952, var republiken Finlands första president åren 1919–1925.

Biografi 
Ståhlberg var statstjänsteman och jurist. Han tillhörde Ungfinska partiet och utsågs i november 1905 till chef för Handels- och industriexpeditionen i den mechelinska senaten, men avgick två år senare på egen begäran. Åren 1908–1918 verkade han som professor i förvaltningsrätt i Helsingfors. Han var den som låg bakom en stor del av arbetet med 1919 års regeringsform, varför den ibland har kallats Ståhlbergs regeringsform. 

Den 25 juli 1919 utnämndes Ståhlberg till Finlands första president av senaten och svors in i ämbetet dagen därpå. Hans politik gick ut på att stärka Finlands ställning som självständigt land och försona de stridande parterna från inbördeskriget. Han tvekade inte att använda presidentens benådningsrätt och han inledde sociala reformer. När han styrt Finland i sex framgångsrika år avstod han att kandidera för omval, för att lämna ett gott föredöme för framtiden. Ståhlberg ställde dock upp i presidentvalen 1931 och 1937 men besegrades båda gångerna ytterst knappt. Hatet mot Ståhlberg från vissa grupper gjorde att han blev utsatt för en "skjutsning" av Lapporörelsen 14 oktober 1930 då han och hans fru Ester kidnappades från hemmet på Brändö och kördes i bil till Joensuu under hot om att tvingas över gränsen till Sovjetunionen.

Utmärkelser

Noter

Se även
Lista över Finlands statsöverhuvuden

Källor

Externa länkar

 

Finlands presidenter
Finländska professorer
Finländska politiker under 1900-talet
Justitieråd i Högsta förvaltningsdomstolen (Finland)
Kidnappade personer
Personer från Suomussalmi
Födda 1865
Avlidna 1952
Män
Alumner från Helsingfors universitet
Martti Ahtisaari

Martti Oiva Kalevi Ahtisaari (), född 23 juni 1937 i Viborg i Karelen (då tillhörande Finland, nu Ryssland), död 16 oktober 2023 i Helsingfors, var en finländsk diplomat och statsman. Han var republiken Finlands tionde president 1994–2000.

Ahtisaari tilldelades 2008 Nobels fredspris för sitt arbete som FN:s chefsförhandlare i frågan om Kosovos självständighet, samt för sina övriga insatser för att lösa internationella konflikter.

Ahtisaari fördes fram som presidentkandidat av socialdemokraterna, och besegrade Elisabeth Rehn i den andra och avgörande omgången i presidentvalet 1994. På presidentposten efterträdde han Mauno Koivisto (född 1923), och han efterträddes i sin tur år 2000 av Tarja Halonen (född 1943).

Biografi 

Fadern var underofficer och härstammade från en norsk släkt. Ahtisaaris farfars farfar Adolf Olaus Jacobsen och farfarsfar Julius Marenius Adolfsen flyttade 1872 till Finland från Tistedalen i Østfold. Ahtisaaris farfar Frank använde faderns patronymikon Adolfsen som släktnamn och Ahtisaaris far Oiva tog 1937 det finska efternamnet Ahtisaari som ansågs vara bättre än det skandinaviska.

Efter att 1956 ha tagit studentexamen utbildade Ahtisaari sig till folkskollärare. Han arbetade 1960–1963 i Pakistan för det svenska u-landsbiståndsorganet SIDA. Han anställdes 1965 vid Finlands utrikesministeries nyinrättade u-hjälpsbyrå och avancerade 1972 till biträdande avdelningschef.

År 1973 utnämndes han till ambassadör i Tanzania. År 1977 trädde han in i FN:s tjänst och blev år 1982 undergeneralsekreterare samt specialsändebud i Namibia. Åren 1984–1986 var han understatssekreterare för utvecklingssamarbetsfrågor vid utrikesministeriet och återvände 1987 till Namibia, där han ansvarade för de förhandlingar som ledde till landets självständighet 1990.

År 2000 grundade han Crisis Management Initiative, en oberoende, ideell förening som innovativt främjar och arbetar för en hållbar säkerhet i världen. CMI arbetar för att stärka det internationella samfundets förmåga till omfattande krishantering och konfliktlösning. Ahtisaari var också dess ordförande.

Utmärkelser
 2008 – tilldelad Nobels fredspris.
 2008 – tilldelad  Geuzenpenning.

Se även 
 Finlands presidenter

Referenser

Externa länkar

 Finlands svenskspråkiga TV-Nytt om Ahtisaaris Nobel-pris (Ahtisaari berättar på svenska om sitt Nobelpris).
 Ahtisaari i 80 års födelsedagsintervju. Hufvudstadsbladet 18.6.2017.
 

The Elders
Finländska nobelpristagare
Finlands presidenter
Födda 1937
Mottagare av Nobels fredspris
Män
Avlidna 2023  
Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden
Personer från Viborg, Finland
Finländska politiker under 1900-talet
Finländska politiker under 2000-talet
Mottagare av Serafimerorden
Mottagare av Geuzenpenning
Alumner från Uleåborgs universitet
Parallellaxiomet

Parallellaxiomet är det femte axiomet i euklidisk geometri (uppkallad efter den grekiske matematikern Euklides). Axiomet är mer kontroversiellt än övriga axiom eftersom det inte är lika enkelt att formulera och innebörden anses inte av alla vara så självklar som man ofta vill att ett axiom skall vara. Euklides försökte själv förgäves att bevisa parallellaxiomet med de övriga fyra som grund. 

Om parallellaxiomet förkastas och axiomet ersätts med ett annat, fås icke-euklidiska geometrier. Dessa nya geometrier är skilda teorier och en viss sats kan vara sann i en teori och falsk i en annan.

Det finns olika formuleringar av parallellaxiomet, men denna (Playfairs axiom) är nog den vanligaste:
Givet en rät linje och en punkt som ligger utanför linjen, kan man dra en och endast en rät linje som går genom punkten och är parallell med den givna linjen

Parallellaxiomet är ekvivalent med påståendet att vinkelsumman i en plan triangel är 180 grader.

Se även 
 Geometri
 Matematik

Externa länkar 

Geometri

tr:Paralel#Paralel aksiyomu
Euklidisk geometri

I euklidisk geometri gäller Euklides fem axiom, av vilka ett är det så kallade parallellaxiomet. De geometriska teorier som inte bygger på parallellaxiomet kallas icke-euklidiska geometrier. 

De olika teorierna ger olika sanningsvärden för vissa geometriska påståenden. I euklidisk geometri är det till exempel sant att vinkelsumman i en triangel alltid är 180 grader, vilket inte är fallet i icke-euklidisk geometri.

Den Euklidiska geometrin är den konventionella form av geometri som lärs ut i skolorna, eftersom den har otaliga praktiska tillämpningar. Man kan grovt göra följande uppdelning:

 polygoner och polyedrar – inkluderar
 triangeln
 kvadraten

 beräkningar med vinklar (trigonometri)
 kägelsnitt – inkluderar
 cirklar 
 ellipser
 parabler
 hyperbler

Se även 
Euklidiskt rum
Icke-euklidisk geometri

Referenser

Externa länkar 

Geometri
 
Vetenskapliga principer uppkallade efter personer
Fagott

Fagott  är ett träblåsinstrument med dubbla rörblad. Resonansröret är vikt dubbelt i klangkroppen. Var namnet härstammar från är omtvistat, en möjlig men inte bevisad härstamning kan vara från ett italienskt ord (av italienska fagotto; knyte, bunt).

Äldre släktingar till fagotten är dulcian, bassong och sordun. De ersattes till största delen av fagotten på 1600-talet. Ursprungligen fanns fagotter i flera varianter: Kontra-, kvart- (tenoroon), oktav- respektive kvintfagott. Utöver den vanliga fagotten, är det idag i princip endast den en oktav djupare klingande kontrafagotten som tillverkas och används regelmässigt. 

Fagotten finns i två något olika varianter, dels den vanliga form som brukar kallas tysk fagott eller enligt Heckel-systemet. I Frankrike och i vissa andra länder tillverkas och används fortfarande, även om det är i minskande utsträckning, fagotter enligt det franska systemet. Skillnaderna mellan de två systemen märks genom att greppen för att ta toner i många fall skiljer sig åt. Det anses att den franska fagotten, jämfört med en enligt tyskt system, har ett mer nasalt ljud och är lättare att spela de högsta tonerna på.  

Fagott är också en orgelstämma av typen tungstämma, även kallad lingual- eller rörstämma.

Fagotten har ofta kallats orkesterns clown, då det ofta är orkestrerat så att fagotten får de mer "komiska" rollerna. Fagottens ton påminner mycket om människorösten; i de lägre registren är tonen djup och dov. I mellanregistret är den varm och smälter väl in med annat träblås. På höjden är den mer nasal och genomträngande.

Ett berömt fagottstycke i det lägre registret utgörs av de första takterna i Griegs "I bergakungens sal". I den spelar man fagotten växelvis tillsammans med kontrabassektionen en hemlighetsfull melodi med en djup och fyllig klang. Ett exempel på ett ljusare solostycke för fagottens högre register kan vi hitta i Ravels Boléro. Det tredje solot i detta stycke är ägnat just åt fagotten med tvåstrukna c# som högsta ton.

Fagottens register sträcker sig från kontra-B till tvåstrukna e men högre toner förekommer i vissa moderna verk. På senare tid är det vanligt med en särskild klaff för höga F. 
 

Över e2 är det mycket svårt att få toner att ljuda, men det finns fagottister som väl bemästrar det registret. Man kan frambringa toner upp till g2 på de flesta professionella fagotter, men det varierar starkt mellan utövare.

Kända fagottister 
 Anders Engström
 Frans Preumayr
 Knut Sönstevold
 Klaus Thunemann

Se även 
 Musik
 Lista över musikinstrument
 Lista över musikgenrer

Externa länkar

Kontrafagott Resource

Träblåsinstrument
Orgel
Fiddla

Fiddla (alternativt fidla eller fela) är ett medeltida stråkinstrument av fioltyp. Namnet har stannat kvar i engelskans fiddle som alternativt namn på fiolen, oftast använt i folkmusiksammanhang.

Vanligen menas en typ med platt kropp, på mitten svagt inbuktande sarger och en platta till strängfäste. En fiddla har tre strängar varav en ofta används som bordun.

Förmodligen kom fiddlan till Europa från orienten på 700-talet. På 1500-talet ersattes den av tidiga fioler.

Under medeltiden hade fiddlan hög social status. Mindre bemedlade fick nöja sig med rebec, som gröpts ut ur ett enda trästycke, eller vevlira.

Se även
 Musik
 Lista över musikinstrument
 Lista över musikgenrer

Stråkinstrument
Flageolettflöjt

Flageolettflöjt eller bara flageolett är en sorts snabelflöjt. De första flageolettflöjterna byggdes på 1500-talet. Efter 1800-talet är instrumentet ovanligt. Flageoletten gick igenom flera utvecklingsstadier under den tid den användes. En variant som kallas fransk flageolett har fyra hål på framsidan och två på baksidan, och spelades av bland andra Samuel Pepys. Både Händel och Purcell har skrivit musik för denna typ av flageolett. 

Den engelska flageoletten, med sex stycken fingerhål på framsidan, började småningom tillverkas i metall och utvecklades till vad som idag brukar kallas tin whistle.

Bildgalleri

Se även 
 Serpent
 Piccolaflöjt
 Fiol, avsnitt Spelsätt och speltekniker

Externa länkar 
Om flageoletter (på engelska)

Träblåsinstrument
Dulcian

Dulcian (av italienska dolciano "den milde") är ett träblåsinstrument. Dulcianen ersattes av fagotten på 1600-talet.

Dulcian är också en orgelstämma av typen tungstämma, även kallad lingual- eller rörstämma.

Se även
 Musik
 Oboe
 Lista över musikinstrument
 Lista över musikgenrer

Externa länkar
 The Dulcian - en sida om dulcianer

Träblåsinstrument
Orgel
Enhandsflöjt

Enhandsflöjt är ett medeltida träblåsinstrument.

Enhandsflöjt var mycket vanligt under medeltiden, i synnerhet i kombination med trumma. Ibland användes instrumentet i par som dubbelflöjt. Enhandsflöjt förekommer fortfarande i irländsk och fransk folkmusik.

Se även
 Musik
 Panflöjt
 Serpent
 Lista över musikinstrument
 Lista över musikgenrer

Träblåsinstrument
Bjällra

Bjällra är en typ av klocka (i betydelsen slagverk). 

Det som skiljer bjällror från andra typer av klockor är att de inte har fasta kläppar. En bjällra består av ett mer eller mindre sfäriskt hölje som ger ljud ifrån sig endera genom att en inkapslad metallbit slår mot höljet eller genom att flera bjällror slår mot varandra.

Fotbjällror associeras kanske främst med medeltidens gycklare och med de bjällerkransar som brukar placeras på slädar.

Se även
 Musik
 Kastanjetter
 Lista över musikinstrument
 Lista över musikgenrer

Slagverk
Kantele

Kantele (estniska: kannel, karelska: kandeleh) är ett triangelformat stränginstrument av cittratyp. Det är vanligt i östersjöfinsk folkmusik (bland ester, finnar, kareler osv) och har ett klart, klocklikt ljud. Instrumentet är Finlands och Karelska Republikens nationalinstrument. 

Enligt den östersjöfinska traditionen konstruerade magikern Väinämöinen från Kalevala den första kantelen med käkbenet från en jättegädda och tagel från en trollhäst. Den alstrade musik som drog till sig skogens alla varelser trollbundna av dess välljud.

Kantelen kan spelas med fingrarna eller plektrum. Den spelas traditionellt liggande i knät eller på ett litet bord. Den kan även spelas stående hängande om halsen.

Ursprungligen hade kantelen fem strängar som efter hand blev upp till femton. Lådan gröptes ut ur ett enda trästycke. Den traditionella stämningen är diatonisk. Idag kan konsertinstrument vara betydligt mer raffinerade, med trettionio strängar och en mekanism för att byta tonart. Kantelen är ett i hög grad levande instrument i Finland och det finns numera även elektriska versioner.

Liknande instrument finns i trakterna runt Östersjön: kannel i Estland, kokles i Lettland, kankles i Litauen och gusli i Ryssland.

Till kända utövare av instrumentet hör Olli Suolahti, Emil Kauppi, Ulla Katajavuori och Pasi Jääskeläinen.

Se även
 Musik
 Cittra
 Eolsharpa
 Lista över musikinstrument
 Lista över musikgenrer

Externa länkar
 Kantele i Sverige
 Finsk sida (på engelska) om kantele

Stränginstrument
Triangel (musikinstrument)

Triangel (även triangolo, acciarino, sistro) är ett slaginstrument av metall. Den hålls vanligen i den ena handen och slås an med en liten metallstav (triangelstål) i den andra. Den avger ett klingande ljud, som ligger i det absolut högsta registret av orkesterklangen och därför hörs mycket väl. Ofta är dock dess roll att smälta in och ge en accent åt exempelvis stråkarna.

Välkända triangelpartier i konstmusiken
Tjajkovskijs balett Nötknäpparen, där triangeln återger snöfall.
Tredje akten av Puccinis opera La bohème, där triangeln gnistrar och glänser som frost en iskall morgon.
Siegfrieds död i Ragnarök av Wagner, där triangeln ligger som ett gudomligt skimmer över hela ljudbilden.

Se även 
 Musik
 Slagverk
 Cymbal (bäcken)
 Lista över musikinstrument
 Lista över musikgenrer

Källor

Externa länkar 

Slagverk
Kimchi

Kimchi (), andra stavningar gimchi, kimchee, eller kim chee, är en traditionell koreansk fermenterad rätt som ofta baseras på kinakål. Det är även Nordkoreas nationalrätt.

Kimchi kan också referera till grönsaksrätter som inte är fermenterade. Det finns hundratals olika variationer av kimchi, skapade av olika grönsaker som kinakål, rättika, salladslök eller gurka. Kimchi är den vanligaste sidorätten i Korea. Den är också huvudingrediens i många populära koreanska rätter som kimchi-gryta, kimchi-soppa, och stekt ris med kimchi.

Historik 

Det äldsta skriftliga omnämnandet av kimchi är mellan 2 600 och 3 000 år gammalt. Det finns i den kinesiska poesisamlingen Sångernas bok (詩經). Där kallas kimchi jeo (菹). Termen ji ersattes senare av chimchae, dimchae och timchae, där det sistnämnda ordet användes i Koreas tre kungariken. Ordet moderniserades senare till jimchi och nutida kimchi.

En tidig variant av kimchi var gjord av kål och köttbuljong. Röd chili introducerades i Korea under 1500-talet. Sedan dess används torkade röda chiliflarn, gochugaru, till den klassiska varianten.

Huvudingredienser 

Kimchi-variationer bestäms av de olika grönsakerna som fermenteras, varav den mest populära är "baechu" (kinakål). Regionala, säsongaktuella grönsaker används,och Kimchi-museet i Seoul har dokumenterat 187 historiska och nutida varianter. Ingredienserna i kimchi varierar också, men för de vanliga varianterna av rätten används vitlök, rättika, ingefära, fisksås och torkade chiliflarn.

Näringsinnehåll
Kimchi innehåller mycket kostfiber och är kalorisnålt. En portion ger upp till 80 % av dagligt rekommenderat intag av vitamin C och karoten. Kimchi är också vanligen rikt på vitamin A, tiamin (B1), riboflavin (B2), kalcium, järn och mjölksyrabakterier. Bland de typiska arterna finns Lactobacillus kimchii.

Se även 
 Surkål
 Makgeolli
 Sungnyung
 Kimbab

Referenser

Externa länkar 

Syrade maträtter
Nationalrätter
Mat och dryck i Korea
Koreanska ord och uttryck
WP:Projekt Korea
Fermenterat livsmedel
Nils Ekwall

Nils Lage Magnus Ekwall, född 10 juli 1954 i Stockholm, är en svensk konstnär.

Nils Ekwall målar i en surrealistisk, figurativ stil. Han är bosatt i Ekerö.

Nils Ekwall är son till reklammannen Lage Ekwall och konstnärinnan Ingrid von Dardel samt yngre halvbror till konstnären Henry Unger. Vidare är han dotterson till konstnären Nils Dardel och författarinnan Thora Dardel Hamilton. Han var 1989—2009 gift med Katarina Fridell (född 1951), dotter till skådespelaren Åke Fridell och Maja Stina Nystedt (omgift Henningsson).. Han har också en son, Julian Togelius, med konstnärinnan Lilian Togelius.

Källor

Noter

Externa länkar
Nils Ekwalls webbplats

Svenska målare under 1900-talet
Svenska målare under 2000-talet
Män
Födda 1954
Levande personer
Lilian Togelius

Lilian Erika Togelius, född 23 juni 1951, är en svensk målare bosatt i Malmö. Hon målar i abstrakt expressionistisk tradition. Togelius arbetar även med installationer och videofilm.

Externa länkar
Lilian Togelius

Svenska målare under 1900-talet
Svenska målare under 2000-talet
Kvinnor
Födda 1951
Levande personer
Svenska videokonstnärer
Svenska installationskonstnärer
Världsmästerskapet i fotboll för damer

Världsmästerskapet i fotboll för damer () är en mästerskapstävling i fotboll för damlandslag, som spelas vart fjärde år sedan , ett år efter föregående herr-VM. Det mest framgångsrika landslaget är USA som vunnit fyra titlar, och därutöver nått ytterligare en final. Utöver USA har även Tyskland (två titlar), Norge, Japan och Spanien (en titel vardera) vunnit VM.

Format och historik
Turneringen spelades första gången 1991 och har sedan dess arrangerats vart fjärde år. Det nuvarande turneringsformatet inkluderar ett kval,  ett gruppspel och ett utslagsspel. Kvalet är fördelat regionsvis över FIFA:s medlemsorganisationers upptagningområden runt världen. Turneringen äger rum i ett land eller flera länder över tre veckors tid.

Dam-VM i fotboll räknas som den viktigaste internationella damtävlingen i fotboll och avgörs mellan kvalificerade landslag i fotboll som hämtas från FIFA:s medlemsländer. Det första turneringsarrangemanget ägde rum 61 år efter den första upplagan av herrarnas motsvarighet – Världsmästerskapet i fotboll 1930.

Turneringen tänktes ut av den dåvarande FIFA-presidenten João Havelange. Den första turneringen avgjordes i Kina, i en turnering där 12 landslag deltog. 1995 års turnering avgjordes i Sverige, återigen med 12 deltagande lag.

1999 års turnering utspelades i USA, där hemmanationen tog hem turneringen efter en finalseger över Kina. Finalen i Rose Bowl noterade en publiksiffra på 90 185, världsrekord för ett idrottsevenemang för kvinnor. USA arrangerade även 2003 års arrangemang, som Tyskland vann. I 2007 års turnering, arrangerat i Kina, försvarade Tyskland sitt guld. 2011 års arrangemang ägde rum i Tyskland, och där vann Japan finalen efter en straffläggning mot USA. 2015 års arrangemang avgjordes i Kanada, och där inkluderade gruppspelet för första gången 24 lag. Till världsmästerskapet 2023 i Australien och Nya Zeeland utökades turneringen till 32 lag.

Resultat

Medaljörer

Maratontabell

Medaljliga

Skyttedrottningar

Turneringarnas bästa spelare

Se även 
Europamästerskapet i fotboll för damer
Algarve Cup

Referenser

Noter

Externa länkar 

RSSSF - Översikt över turneringarna