Lista över Skottlands regenter

Lista över Skottlands regenter upptar de personer som har varit Kungariket Skottlands statschefer. Enligt traditionen var Kenneth MacAlpin (Cináed mac Ailpín) den förste som var Skottarnas konung (engelska King of Scots), som grundade staten år 843. Distinktionen mellan kungariket Alba/Skottland och pikternas kungarike är resultatet av senare medeltida mytbildning och missförstånd genom en ändring i benämning, genom att Rex Pictorum (Pikternas konung, engelska King of the Picts) blir ri Alban (Kung av Alba, engelska King of Alba) under Donald II, då annalerna ändrade språk från latin till folkspråket mot slutet av 800-talet. Då hade nämligen ordet Alba på gaeliska kommit att avse pikternas kungarike snarare än Britannien (som var dess äldre betydelse).

Pikternas kungarike blev helt enkelt känt som Kungariket Alba på gaeliska, vilket sedermera på engelska blev känt som Skottland (engelska Scotland); termerna finns kvar i båda språken än idag. Senast i slutet av 1000-talet använde skotska kungar termen rex Scottorum, eller Skottarnas konung (engelska King of Scots), när de benämnde sig själva på latin. Titeln Skottarnas konung slutade användas 1707 när Kungariket Skottland gick samman med Kungariket England för att bilda Kungariket Storbritannien. Därigenom blev drottning Anna Skottlands sista monark (och samtidigt Englands sista) och Storbritanniens första. De två kungarikena hade haft samma monark sedan 1603 (se Kronornas förening) och Karl II var den siste skotske monark som faktiskt kröntes i Skottland, vid Scone 1651.

Kröningseden 
Kröningseden, som svors av samtliga skotska regenter från Jakob VI till Karl II godkändes av Skottlands parlament 1567 (svensk översättning och engelskt original):

Den kröningsed som svors av Maria II, Vilhelm II och Anna godkändes av Skottlands parlament den 18 april 1689. Eden löd på följande vis:

Namn 
Under medeltiden talades i Skottland gaeliska och därför återges namnen först på svenska, därefter på modern engelska (som är Skottlands nuvarande största språk) i de fall de skiljer sig från svenskan och, såvitt de är kända, på modern och medeltida gaeliska. I vissa fall har namnen fått en viss grundform på svenska (såsom att James har blivit Jakob, Charles har blivit Karl etcetera) och det är dessa namn, som används här.

Ätten Alpin (843–1034) 

Kenneth MacAlpins styre inleder vad som kallas huset Alpin, ett helt modernt påfund. Kenneth MacAlpins ättlingar delades i två grenar; kronan växlade mellan de båda, och en kungs död inom den ena grenen påskyndades ofta av krig eller en pretendent från den andra. Malkolm II var den siste kungen av ätten Alpin; under sin regering krossade han allt motstånd och, då han inte hade några söner, lyckades överföra kronan till sin dotters son Duncan I, som därmed grundade ätten Dunkeld.

Ätten Dunkeld (1034–1040) 

Duncan tog över tronen då han var dotterson till Malkolm II (han var också arvinge till Malkolm I, eftersom hans farfar, Duncan av Atholl, var tredje son till denne). Ätten Dunkeld var därför en fortsättning på ätten Alpin. Efter en misslyckad regering blev Duncan dödad på slagfältet av Macbeth, som fick ett långt och ganska framgångsrikt styre.

Ätten Moray (1040–1058)

Ätten Dunkeld (återinsatt 1058–1286) 

I ett antal fältslag mellan 1057 och 1058 blev både Macbeth och hans arvinge och styvson Lulach besegrade och dödade av Duncans son Malkolm III, som gjorde anspråk på tronen. De dynastiska fejderna tog dock inte slut i och med detta; när Malkolm stupade i strid gjorde hans bror Donald Ban anspråk på tronen och förvisade Malkolms söner från Skottland. Inbördeskrig inom familjen utbröt, där Donald Ban och Malkolms son Edmund stod mot Malkolms engelskstödda söner, först ledda av Duncan II och sedan av Edgar. Edgar triumferade och skickade sin farbror och bror i kloster. Efter David I:s styre gick den skotska tronen i arv enligt primogeniturens regler från far till son, eller, om detta inte var möjligt, från bror till bror.

Hårfagreätten (1286–1290) (omstridd) 

Den siste kungen av ätten Dunkeld var Alexander III. Hans första hustru Margareta hade fött honom två söner och en dotter, men 1286 var hans söner döda och hans dotter Margareta hade fått en enda dotter, som också hette Margareta, med sin man, kung Erik Prästhatare av Norge innan hon själv dog. Alexander gifte om sig, men omkom på våren 1286 i en ridolycka på väg hem. Hans hustru, Yolande av Dreux, var gravid, men i november 1286 hade allt hopp om att hon skulle föda ett levande barn slocknat. I fördraget i Salisbury erkände Skottlands väktare därför Alexanders dotterdotter, Margareta av Norge, som Skottlands regerande drottning. Margareta var kvar hos sin far i Norge till hösten 1290, då hon skickades till Skottland. Emellertid dog hon under färden i Orkney, utan att ha satt foten på skotsk mark, och utan att ha blivit krönt i Scone. Därför anses hon inte alltid som drottning.

Första interregnumet (1290–1292)

Ätten Balliol (1292–1296) 
Margaretas död inledde ett tvåårigt interregnum i Skottland, orsakat av en successionskris. I och med hennes död var Vilhelm I:s ättlingar utdöda; inte heller fanns det någon självklar arvinge. Tretton kandidater presenterade sig; de mest betydande var John de Balliol, som var barnbarnsbarn till Vilhelm I:s yngre bror David av Huntingdon, och Robert de Brus, som var herre till Annandale och Davids barnbarn. De skotska magnaterna inbjöd Edvard I av England att slita tvisten om tronanspråken. Han gjorde så, men tvingade samtidigt skottarna att svära honom trohetsed som sin herre. Slutligen bestämdes det, att John de Balliol skulle bli kung, men han visade sig vara svag och inkompetent, och 1296 tvingades han att abdikera av Edvard, som sedan försökte annektera Skottland till England.

Andra interregnumet (1296–1306)

Ätten Bruce (1306–1371) 

I tio år hade Skottland ingen egen kung. Skottarna vägrade dock att acceptera det engelska styret; först kämpade William Wallace och sedan, efter hans avrättning, Robert the Bruce (sonson till 1292 års tronpretendent) mot engelsmännen. Bruce och hans anhängare dödade den rivaliserande tronpretendenten John III Comyn den 10 februari 1306 vid Greyfriars Church i Dumfries. Strax därpå kröntes Robert till Skottlands kung i Scone. Hans energi och det faktum att den kraftfulle Edvard I efterträddes på den engelska tronen av sin svage son Edvard II, gjorde att Skottland kunde frigöra sig från det engelska styret; i slaget vid Bannockburn 1314 krossades engelsmännen av skottarna och 1329 gick engelsmännen i ett avtal med på att acceptera Skottlands självständighet. Roberts efterträdare, hans son David, var ännu omyndig vid sitt trontillträde. Engelsmännen återupptog då kriget och David tvingades fly riket av kung Johns son Edvard Balliol, som lyckades bli krönt till Skottlands kung och ge bort Skottlands sydligaste provinser till England, innan han kördes ut ur riket. David tillbringade stor del av sitt liv i exil, först i frihet hos sin allierade, kungen av Frankrike, och sedan i fängelse i England; han kunde återvända till Skottland först 1357. När han dog barnlös 1371 dog ätten Bruce ut.

Ätten Stewart/Stuart

Stewart (1371–1567) 
Robert the Stewart var son till Robert I:s dotter Marjorie. Då han var född 1316 var han äldre än sin morbror David II. Därför var han vid sitt trontillträde en gammal man, som inte kunde regera med kraft – ett problem som även hans son Robert III led av efter att han hade ådragit sig permanenta skador i en ridolycka. Efter dessa båda regenter följde ett antal förmyndarskap, eftersom efterföljande kungar var mycket unga. Därför uppstod under Stewartarnas tid långa perioder av kunglig oförmåga, under vilka adeln tog makten från kronan, följda av perioder av personligt styre av regenterna, under vilka han eller hon försökte ta hand om de problem, som hade uppstått under hans eller hennes egen omyndighetstid och under föregående regenters tid. Det blev allt svårare att styra Skottland, eftersom den mäktiga adeln blev alltmer omedgörlig; Jakob I:s försök att hindra oordningen i riket slutade med att han blev mördad; Jakob III blev dödad i ett inbördeskrig mellan honom och adeln, som leddes av hans egen son; när Jakob IV, som hade styrt med fast hand och undertryckt adeln, stupade i slaget vid Flodden, blev hans hustru Margareta Tudor, som hade utsetts till förmyndare för deras unge son Jakob V, avsatt av adelsmännen och Jakob V:s egen hustru, Marie de Guise, lyckades under sin unga dotter Maria I:s omyndighetstid styra Skottland enbart genom att söndra och härska bland adelsfraktionerna, och genom att med givmild hand utdela franska mutor. Jakob V:s dotter Maria I såg det som omöjligt att styra Skottland, när hon hade att göra med adelns självsäkerhet och folkets omedgörlighet, då de höll sig till kalvinismen och avvisade hennes katolicism. Hon tvingades abdikera och flydde till England, där hon avrättades för förräderi mot den engelska drottningen Elisabet I. Vid hennes abdikation blev hennes minderårige son Jakob VI kung.

Stuart (1567–1651) 
Stewartarna från Lennox var en sidogren av familjen Stewart, men var inte i rakt nedstigande led manliga ättlingar till Robert II, som var den förste Stewart som blev Skottlands kung, utan istället från hans förfader Alexander Stewart. I forna tider hade de, under inflytande av "the Auld Alliance" med Frankrike, anpassat efternamnet till den franska formen Stuart. När så earlens av Lennox son Henry Stuart, Lord Darnley, gifte sig med Maria I, kom deras son, som den förste kungen av Lennoxgrenen av familjen Stewart, att härska under namnet Stuart. Jakob VI blev också kung av England och Irland under namnet Jakob år 1603, när hans kusin Elisabet I dog; därefter hade monarkin huvudsakligen sitt säte i England, trots att de engelska och skotska kronorna förblev separata. Jakobs son Karl I drabbades av inbördeskrig; konflikten varade i åtta år och slutade med att han avrättades. Det engelska parlamentet tillkännagav då, att den engelska monarkin var avskaffad; efter viss tvekan bröt Skottlands parlament banden med England och utropade Karls son och arvinge Karl till kung. Han härskade till 1651, då Oliver Cromwells trupper ockuperade Skottland och drev honom i exil.

Samväldet 

Sedan Karl II hade blivit avsatt 1651 inlemmades Skottland 1653 i det engelska samväldet. Det styrdes från 1653 av en Lordprotektor, under perioden som kallas Protektoratet.

Ätten Stuart (återinsatt) (1660–1707) 
Genom den engelska restaurationen blev Stuartarna åter kungar av Skottland. Landets rättigheter respekterades dock inte; det skotska parlamentet upplöstes under Karl II:s regering och hans bror Jakob utnämndes till guvernör över Skottland. Han blev kung under namnet Jakob VII 1685, men hans katolicism accepterades inte och han fördrevs från England efter tre år. I hans ställe kom hans dotter Maria och hennes make Vilhelm av Oranien, som var härskare över den nederländska republiken. De accepterades som härskare över Skottland efter en tids tvekan från det skotska parlamentet och härskade tillsammans som Vilhelm II och Maria II. Ett försök att etablera ett skotskt kolonialimperium, i konkurrens med det engelska, genom den så kallade Dariénplanen, misslyckades och gjorde skotska staten bankrutt. Detta sammanföll med Jakob VII:s dotter Annas trontillträde. Hon hade flera barn, men inget av dem överlevde henne och vid hennes död var hennes närmaste arvinge hennes halvbror Jakob, som befann sig i exil i Frankrike. Engelsmännen ville ha Sofia av Hanover (barnbarn till Jakob VI) som arvinge; skottarna föredrog prins Jakob, som, såsom varande en Stuart, var skotte, och de hotade att bryta kronornas förening mellan England och Skottland, genom att välja honom till skotsk kung. För att bevara unionen utarbetade engelsmännen en plan, genom vilken de båda kungarikena skulle sammanslås till ett enda, Kungariket Storbritannien, styrt av en enda monark och med ett enda parlament. Både det engelska och det skotska parlamentet gick med på detta (skottarna dock något motvilligt, främst motiverade av den ekonomiska krisen). Därmed gick kungariket Skottland samman med kungariket England och upplöstes. Därefter har monarkerna, även om de har härskat över nationen Skottland, härskat som monarker av Storbritannien och därefter det Förenade kungariket Storbritannien och Irland/Nordirland.

Grafisk tidsaxel över Skottlands regenter

Unionsakterna 

Unionsakterna (1707) var ett par parlamentsakter som antogs under 1706 och 1707 av de engelska och skotska parlamenten för att verkställa villkoren i unionsfördraget som hade beslutats den 22 juli 1706, efter förhandlingar mellan kommissionärer, som representerade de båda ländernas parlament. Akterna förenade Kungariket England och Kungariket Skottland (tidigare två olika stater, med separata lagstiftande församlingar, men med samma monark) till ett land med namnet Kungariket Storbritannien.

De två länderna hade haft samma regent i ungefär 100 år (sedan Föreningen av kronorna 1603, när kung Jakob VI av Skottland ärvde den engelska tronen från sin fränka, drottning Elisabet I). Även om föreningen beskrivs som en "förening av kronor" var det fram till 1707 emellertid två separata kronor på samma huvud. Det hade gjorts tre försök 1606, 1667 och 1689 att förena de båda länderna genom parlamentsakter, men det var inte förrän under det tidiga 1700-talet, som tanken hade båda de politiska enheternas stöd, även om det var av ganska olika orsaker.

Jakobitiska pretendenter 

Jakob VII fortsatte att hävda sina anspråk på de engelska, skotska och irländska tronerna. När han dog 1701 ärvde hans son Jakob faderns anspråk och kallade sig Jakob VIII av Skottland och III av England och Irland. Detta fortsatte han med resten av sitt liv, även sedan England och Skottland hade förenats och bildat Kungariket Storbritannien 1707. 1715, året efter att hans syster drottning Anna hade dött och deras kusin Georg av Hanover hade tillträtt den brittiska tronen, landsteg Jakob i Skottland och gjorde anspråk på tronen; han misslyckades och tvingades fly tillbaka till kontinenten. Ett andra försök av hans son Karl 1745 misslyckades också. Båda Jakobs barn dog utan legitima arvingar, vilket gjorde att ätten Stuart dog ut.

 Jakob VIII (James VIII/Seumas VIII), även känd som Den gamle pretendenten (The Old Pretender), Jakob VII:s son, var pretendent från 1701 till sin död 1766.
 Karl III (Charles III/Teàrlach III), även känd som Den unge pretendenten (The Young Pretender) och ofta kallad Bonnie Prince Charlie, Jakob VIII:s son, var pretendent från sin fars död till sin egen (1788) utan legitim arvinge.
 Henrik I (Henry I/Eanraig I), Karl III:s bror och Jakob VIII:s yngste son, var pretendent från broderns död tills han själv dog ogift 1807.

Efter 1807 övertogs de jakobitiska anspråken först av Huset Savojen (1807–1840) och sedan av Huset Habsburg-Lothringens Modenagren (1840–1919) samt slutligen till Huset Wittelsbach (sedan 1919). Den nuvarande arvingen är hertig Franz av Bayern, men varken han eller någon av hans förfäder har sedan 1807 hävdat anspråken.

 Michel Roger Lafosse har sedan 1979 hävdat att han är prins av Albany och rättmätig arvinge till den skotska tronen.

Se även 
List över piktiska kungar
Lista över Skottlands regentgemåler
Lista över Englands regenter
Lista över Storbritanniens regenter
Lista över Irlands regenter
Brittiska tronföljden

Referenser

Noter

Tryckta källor 
 Anderson, Alan Orr, Early Sources of Scottish History: AD 500–1286, 2 Vols, (Edinburgh, 1922)
 
 Hudson, Benjamin T., Kings of Celtic Scotland, (Westport, 1994)
 Skene, W. F. (ed.), Chronicles of the Picts, Chronicles of the Scots and other Early Memorials of Scottish History, (Edinburgh, 1867)

Externa länkar

 
Skottland
Regenter