Geomorfologi

Geomorfologi är en akademisk disciplin som utvecklats inom gränsområdet mellan geologin och geografin. Inom geomorfologin studeras landformer, landskapets sammansättning och de ytprocesser på jorden och andra planeter som bildar dessa landformer. Den grundläggande frågan är: Varför ser landskapet ut som det gör? Ordet kommer från grekiskans ge (γη), som betyder "jord", och morfé (μορφή), som betyder "form". Geomorfologer försöker dels förstå landformernas historia och dynamik, dels förutsäga förändringar i landformerna med hjälp av en kombination av observationer, fysikaliska experiment och numerisk modellering. Kunskaper inom geomorfologi används inom geologi, geodesi, geografi, arkeologi, väg- och vattenbyggnad och miljöteknik. Tidiga studier inom geomorfologi ligger till grund för pedologin, en av de två huvuddelarna av jordvetenskapen.

Historia 
Den första geomorfologiska modellen var erosionscykeln, som först utvecklades av William Morris Davis mellan 1884 och 1899. Modellen var inspirerad av uniformitarianismen, som först beskrevs av James Hutton. Davis modell anses idag vara för grovt förenklad för att ha något praktiskt värde. Walther Penck utformade en alternativ modell på 1920-talet. G. K. Gilbert var en pionjär inom geomorfologi, likson Ferdinand von Richthofen. Svenska forskare som gjort viktiga insatser inom geomorfologin är bland andra Arvid Gustaf Högbom och Gunnar Hoppe.

Det geologiska kretsloppet 
Huvudartikel: Geologiska kretsloppet

Det geologiska kretsloppet, eller Den geologiska cykeln, går ut på att jordskorpan byggs upp genom endogena krafter – det vill säga tektonisk landhöjning och vulkanism – och att exogena krafter senare bryter ned den, varpå jordskorpan sedan packas ihop och bildar en sedimentär bergart, vilken i sin tur åter kan omvandlas till magmatiska eller metamorfa bergarter. Geomorfologin behandlar bara den del av det geologiska kretsloppet som sker ovanpå jordskorpan. 

De exogena krafterna är i första hand denudation (nötning), som orsakas av vittring, erosion och massrörelser. Denudationen producerar sediment som transporteras och samlas någon annanstans i landskapet. Landskapen kan också sänkas genom sättningar; antingen tektoniska eller fysiska förändringar i de underliggande sedimentära lagren. Dessa processer påverkas alla på olika sätt av klimat, ekologi och mänsklig aktivitet. I hela mänsklighetens historia har man brutit loss bitar av jordskorpan, flyttat på sediment och packat ihop jordlager. Exempel på antropogen påverkan på landskapet är gruvbrytning, jordbruk och byggen.

Vittring 
Huvudartikel: Vittring.

Vittring delas traditionellt in i kemisk vittring, mekanisk vittring och biologisk vittring. Kemisk vittring är när kemikalier, exempelvis kolsyra, bryter ner berggrunden och mekanisk vittring är när fysiska krafter, såsom is, solinstrålning eller ansamling av salt, bryter ner den. Den biologiska vittringen kan oftast även föras in i den kemiska eller mekaniska vittringen, som när en trädrot spränger bort ett stycke berg eller när syror från lavar fräter på underlaget.

Erosion 

Ungefär som vittring, där bortförsel av material även ingår. Exempelvis på vissa ställen i Washingtontrakten där rinnande floder skapat erosion av jordbruksmarken som har gjort att den bördiga jorden runnit iväg med vattnet bort från åkerplatserna. 
Erosion är en naturlig process.

Massrörelse 
Huvudartikel: Massrörelse (geologi)

Massrörelse är när material rör sig nedför en lutande yta när gravitationskraften överstiger friktion och hållfasthetsförmågan. Exempel på massrörelser är laviner, jordflytning, jordskred, och slamströmmar.

Fluviala landformer 
Fluviala landformer bildas av vatten som rinner på marken. I den lilla skalan finns rännilar som bildas efter ett regnfall och i den stora skalan finns mäktiga raviner, kanjoner och meandrande floder.

Exempel på fluviala landformer 
 Floddeltan
 Flodslätter
 Korvsjöar

Glaciala landformer

Små glaciala erosionsformer 

 Isräfflor
 * Grooves
 * Rat tails
 Parabelriss
 P-former
 Skärbrott

Stora glaciala erosionsformer 
 Drumliner
 Fjordar
 Nischer
 Rundhällar
 U-dalar

Glaciala depositionsformer 
 Drumliner
 Flutes
 Moräner
 * De Geer-moräner
 * Lateralmoräner
 * Moränbacklandskap
 * Veikimorän
 * Ändmoräner

Glaciala deformationsformer 
 Drumliner
 Flutes
 Moränbacklandskap
 Rogenmorän
 Ändmoräner

Glacifluviala erosionslandformer 
 P-former
 Subglaciala rännor
 Lateralrännor
 Kanjoner
 Issjöstrandlinjer

Glacifluviala depositionslandformer 
 Åsar
 Åsnät
 Slukåsar
 Lateralterrasser
 Kamelandskap
 Sandur
 Svämkäglor
 Issjöterrasser

Eoliska landformer

Exempel på eoliska landformer 
 Sanddyner
 Lössjordar

Praktiska tillämpningar 
Praktiska tillämpningar av geomorfologin är bland annat förutsägelser av – och därmed lindring av effekterna från – jordskred, kontroll och bevarande av floder, skyddande av kuststräckor och undersökningar om möjligheterna att finna vatten på Mars.

Paleogeomorfologi är studiet av hela eller delar av jordens yta i ett geomorfologiskt-historiskt perspektiv.

I Sverige bedrivs geomorfologisk forskning och undervisning huvudsakligen vid universitetens naturgeografiska institutioner, och geomorfologin ses då som en del av naturgeografin.

Se även 
 Estuarium
 Glaciologi
 Hydrologi
 Jord
 Dendrogeomorfologi

Källor 
 Artikeln Geomorphology på engelskspråkiga Wikipedia
 Bengt Loberg: Geologi (2003)

 
Gravitation