kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
International League of Religious Socialists

International League of Religious Socialists (ILRS) är ett internationellt förbund för religiös socialism, som grundades 1921 i Schweiz och Tyskland. Historiskt var förbundet baserat i Europa, men under 1980- och 1990-talen utökades ILRS till att innefatta medlemmar och kontakter även i Nord- och Sydamerika, Australien och Afrika. Deras medlemsantal uppgår till 200 000 socialister med olika trosuppfattningar i socialistiska, socialdemokratiska, och arbetarpartier. Förbundets tidskrift Faith utkommer kvartalsvis.

Förbundets syfte är att verka för globalisering och mänskliga rättigheter, och motverka marginalisering, religiös fundamentalism, och att religionen används som ett verktyg för politisk konservatism. 

Styrdokumentet för deras demokratisyn antogs på förbundets kongress 2000. En viktig influens var den svenska statliga offentliga utredningen En uthållig demokrati! - Politik för folkstyrelse på 2000-talet (SOU 2000:1).

Medlemsorganisationer 
Bland medlemmarna kan nämnas svenska Socialdemokrater för tro och solidaritet. ILRS var samarbetspartner med Socialistinternationalen (SI) och dess medlemmar, men gick över till Progressiva Alliansen efter kritik om att medlemspartier i SI inte stod upp för demokratiska värderingar. ILRS är också medlemmar i den europeiska socialdemokratiska tankesmedjan Foundation for European Progressive Studies (FEPS).

 Ernest Burgmann Society (Australien)
 Bulgarian Religious Social Democrats (Bulgarien)
 Cristianos por la Liberacion (Costa Rica)
 Frente Nacional de Cultos (Dominikanska republiken)
 Kristillisten Sociolidemokraattinen Liitto (Finland)
 Bund der Religiösen Sozialistinnen und Sozialisten Deutschlands (Tyskland)
 Religious Socialist Section of the MSZP (Ungern)
 Cristiano Sociali (Italien)
 Latvian Christian Social Democratic Organisation (Lettland)
 Religious Social Democrats (Litauen)
 Trefpunt van Socialisme en Levensovertuiging (Nederländerna)
 Kristne Arbeidere (Norge)
 Contak (Filippinerna)
 Christians on the Left (Storbritannien)
 ANC Commission on Religious Affairs (Sydafrika)
 Norabideak/Cristianos en el PSOE (Baskien, Spanien)
 Satyodaya (Sri Lanka)
 Socialdemokrater för tro och solidaritet (Sverige)
 Religiös-Sozialistische Vereinigung der Deutschschweiz (Schweiz)
 Arbeitsgemeinschaft Christentum und Sozialdemokratie (Österrike)

Ordförande 
Förbundsordförande (president) för ILRS är sedan 2018 Maria Ángeles Sanz del Moral, Spanien. Tidigare förbundsordförande har bland annat varit Evert Svensson (1983–2003), Pär Axel Sahlberg (2003–2009) och Cecilia Dalman Eek (2009–2018).

Kongresser i urval 
 1986 i Managua, Nicaragua
 1997 i Helsingfors, Finland
 2000 i Budapest, Ungern
 2003 i Luzern, Schweiz
 2006 i Oslo, Norge
 2009 i Córdoba, Spanien
 2012 i Stockholm, Sverige
 2018 i Utrecht, Nederländerna

Se även 
 Religiös socialism
 Kristen vänster

Externa länkar 
 ILRS.net
 ILRS.org – äldre webbplats

Socialism
Religiösa organisationer
Politiska organisationer
Religiösa organisationer bildade 1921
Pius VIII

Pius VIII, född Francesco Xaverio Castiglione 20 november 1761 i Cingoli, Italien, död 30 november 1830 i Rom, var påve från den 31 mars 1829.

Biografi 
Francesco Xaverio Castiglione var son till greve Ottavio Castiglioni och dennes hustru Sanzia Ghislieri. Han studerade vid jesuitkollegiet i Osimo samt i Rom, och avlade 1785 doktorsexamen vid Bolognas universitet i kanonisk rätt. Den 17 december samma år prästvigdes han. År 1800 vigdes han till biskop av Montalto. Vid det laget var Castiglione en ansedd kanonisk rättslärd och utmärkte sig som en modig bekämpare av Napoleon 1808: när Napoleon lät ockupera Italien, avkrävdes biskop Castiglioni trohetsed gentemot den franske kejsaren. Castiglioni vägrade och fördes till Frankrike där han hölls fängslad 1808–1814. 

Han återkom vid Napoleons fall och belönades 1816 med kardinalshatten, då han utnämndes till kardinalpräst av Santa Maria in Traspontina och i samband med detta vigdes han till biskop av Cesena; av Pius VII och Ercole Consalvi skattades han högt. I augusti 1821 inträdde han i kurian och blev kardinalbiskop av Frascati, för att den 14 november samma år utses till kurians prefekt.

Trots det att de mera reaktionära zeloterna hade majoritet i konklaven, valdes den moderate Castiglione 1829 genom access med alla röster till påve; han hade varit en av de ledande kandidaterna redan vid konklaven 1823. Även Pius visade sig emellertid trogen systemet; han inledde sitt pontifikat med ny bannlysning över bibelsällskapen och alla hemliga sällskap. I övrigt visade han sig inte alltid gå i ivrarnas ledband. Nästan enastående var han i sin kamp mot nepotism, då han bad alla sina släktingar att avgå från sina poster när han tillträdde som påve. De största händelserna från hans pontifikat var emancipationslagen i England 1829, som framkallade omätligt jubel över hela den katolska kyrkan, och julirevolutionen i Frankrike 1830, där Pius genom att – om än med tvekan – erkänna Ludvig Filip I skaffade kyrkan ökat inflytande. 

Pius avled 1830. Han hade svag hälsa och var genom sitt ämbete fullständigt utarbetad. Innan hans efterträdare hunnit krönas hade revolution utbrutit i Kyrkostaten. 

Pius var känd för sin milda och älskvärda personlighet, och för sin lärdom som innefattade kanonisk rätt, numismatik och biblisk litteratur.

Källor

Externa länkar 

 Catholic Encyclopedia, Volume XII (1911)
 Catholic-Hierarchy

Påvar
Italienska kanonister
Personer i Kyrkostaten under 1800-talet
Personer från Marche
Födda 1761
Avlidna 1830
Män
Ugglan
Kardinalbiskopar av Frascati
Gravsatta i Peterskyrkan
Gregorius XVI

Gregorius XVI, född Bartolommeo Alberto Cappellari 18 september 1765 i Belluno, Italien, död 1 juni 1846 i Rom, var påve från och med 2 februari 1831.

Biografi 
Bartolommeo Alberto Cappellari föddes i Belluno som son till Giovanni Battista Cappellari och Giulia Pagani Gesa. Han inträdde vid 18 års ålder i kamaldulensorden, försvarade 1786 en tes om påvens ofelbarhet, blev 1805 abbot i klostret San Gregorio i Rom, och uppehöll sig under den franska ockupationen av Rom på Murano, till 1814 då han återvände till Rom.

Cappellari utsågs av påve Leo XII den 21 mars 1825 till kardinalpräst av San Callisto (Trastevere) in pectore. Utnämningen offentliggjordes ett år senare, den 13 mars 1826. Han var prefekt för Propaganda fide mellan 1826 och 1831. Som sådan deltog han i flera av den följande tidens konkordatförhandlingar. 

Till påve valdes Gregorius den 2 februari 1831. Innan han fått sin vigning, stod han mitt uppe i den italienska revolutionen. Gregorius lyckades med österrikisk hjälp kuva resningen i Bologna. Den 23 mars 1831 avgav han genom ett edikt ett löfte om en reformerad styrelse av Kyrkostaten, men när han inte med en min verkade villig att infria detta löfte krävde de fem stormakterna genom ett memorandum den 21 maj 1831 vissa reformer. Gregorius lyckades emellertid under allehanda förevändningar förhala tiden, tills en ny resning tvingade honom att åter söka Österrikes hjälp. Detta föranledde Frankrike att besätta Ancona (1832). Först 1838 utrymdes åter Kyrkostatens område. 

I styrelsen förblev i huvudsak allt som det hade varit, och 1843 framträdde nya rörelser i Bologna och Rimini. På det kyrkopolitiska området var Gregorius lika obenägen för alla eftergifter åt den moderna tidsandan. Han råkade i konflikt med Preussen på frågan om de blandade äktenskapen. Läran om jungfru Marias obefläckade avlelse tog stora steg fram emot sin 
dogmatisering, och den berömda encyklikan Mirari vos (15 augusti 1832), som riktade sig mot Lamennais, utgjorde en krigsförklaring mot hela det moderna samhället. 

Gregorius ultramontana politik frammanade under de sista åren av hans pontifikat både i Frankrike och Italien en kampanj mot jesuiterna. Gregorius hyste stort intresse för vetenskap och konst; han inrättade nya museer (Museo Etrusco och Museo Gregoriano), återuppbyggde San Paolo fuori le Mura, understödde Mais och Mezzofantis forskningar och Overbecks konst. 

Gregorius XVI har fått sitt sista vilorum i Peterskyrkan. Hans gravmonument är utfört av Luigi Amici.

Källor

Externa länkar

Påvar
Personer i Kyrkostaten under 1800-talet
Personer från Belluno
Födda 1765
Avlidna 1846
Män
Ugglan
Gravsatta i Peterskyrkan
Benedictus XV

Benedictus XV, Giacomo Giambattista della Chiesa, född 21 november 1854 i Genua, Italien, död 22 januari 1922 i Rom, var påve från den 3 september 1914.

Biografi 
Giacomo della Chiesa var son till markisen Giuseppe della Chiesa och dennes hustru Giovanna Migliorati. Efter studier i civilrätt i Genua reste han till Rom, där han bland annat studerade teologi och kanonisk rätt. Han prästvigdes i Rom den 21 december 1878, och var 1883-1887 sekreterare åt Spaniens dåvarande nuntie, Mariano Rampolla. Della Chiesa assisterade Rampolla i flera olika diplomatiska sammanhang, till exempel vid medlingen mellan Spanien och Tyskland beträffande ögruppen Karolinerna i Stilla havet.

Della Chiesa vigdes den 22 december 1907 till ärkebiskop av Bologna av påven Pius X. Han utsågs till kardinalpräst med Santi Quattro Coronati som titelkyrka den 28 maj 1914. Pius X avled den 20 augusti samma år, och vid konklaven den 3 september valdes Giacomo della Chiesa till påve. Han antog namnet Benedictus XV. Första världskriget hade nyss inletts, och valet föll på della Chiesa eftersom man ansåg att man på påvestolen behövde en rutinerad diplomat.

Benedictus XV:s pontifikat överskuggades av första världskriget. Även om han protesterade mot den inhumana krigföringen, förhöll han sig neutral i förhållande till de krigförande parterna. I augusti 1917 lade han fram ett fredsförslag som byggde på rättvisa istället för militära resultat, men det negligerades helt. Efter kriget sökte Benedictus förbättra relationerna med Frankrike och dess i många stycken antiklerikala republikanska regering genom att 1920 helgonförklara Jeanne d'Arc. 

Benedictus verkade för att Vatikanen skulle utropas till en självständig stat, och etablerade diplomatiska förbindelser med ett flertal stater. Även om han själv aldrig fick se Vatikanen som självständig stat, hade han i alla fall i mångt och mycket förberett marken för den utveckling som ledde fram till Lateranfördraget 1929. 

Benedictus insjuknade i influensa som övergick i en svårartad lunginflammation, och han avled i januari 1922. Hans gravmonument, utfört av Pietro Canonica, är beläget i andra kapellet på vänster sida i Peterskyrkan. Hans stoft vilar i kryptan under själva kyrkan.

Litteratur
 Lars Cavallin, Påvar i moderna tider, 2006.

Referenser 
 Catholic-Hierarchy

Externa länkar 

Födda 1854
Avlidna 1922
Män
Påvar
Heliga stolens diplomater
Alumner från Almo Collegio Capranica
Personer från Genua
Alumner från Påvliga diplomatiska akademin
Gravsatta i Peterskyrkan
HSS

HSS kan avse:

 HSS – spårvagnstrafiken i Helsingborg, se Helsingborgs stads spårvägar
 HSS – ett av Finlands äldsta segelsällskap, se Helsingfors Segelsällskap
 HSS – stål High Speed Steel med mycket goda skäregenskaper, se Snabbstål
 HSS – ett segelsälskap i Hovenäset, se Hovenäsets Segelsällskap
 HSS – ett konservativt politiskt parti Hrvatska seljačka stranka i Kroatien, se Kroatiska bondepartiet
 HSS – ett registrerat trossamfund, se Hinduiska Samfundet i Sverige
 HSS Media – ett finländskt mediabolag
 HSS Stena Carisma – en snabbgående färja av katamarantyp
Tårarnas äng

Tårarnas äng (originaltitel: Τριλογία 1: Το Λιβάδι που δακρύζει) är en grekisk dramafilm från 2004 i regi av Theo Angelopoulos.

Handling 
Efter första världskriget kommer en grupp flyktingar från Odessa till Thessaloniki, bland dem de två barnen Alexis och Eleni som växer upp tillsammans.

Medverkande 
 Alexandra Aidini – Eleni
 Giorgos Armenis – Nikos
 Vasilis Kolovos – Spyros
 Nikos Poursanidis – Alexis
 Eva Kotamanidou – Cassandra
 Toula Stathopoulou – Kvinna i kafét
 Thalia Argyriou – Danai
 Smaro Gaitanidou
 Mihalis Giannatos – Zisis
 Grigoris Evangelatos – Lärare
 Aliki Kamineli
 Amdromachi Chrisomelli
 Alex Moukanos
 Dimitris Kolovos
 Thodoros Teknetzidis

Externa länkar 

Filmer 2004
Grekiska dramafilmer
Grekiskspråkiga filmer
Filmer i regi av Theo Angelopoulos
Semgallen

Semgallen, lettiska Zemgale, är en region i centrala Lettland, söder om Rigabukten ner till Litauen.

Semgallen ligger i Lettlands bördigaste jordbruksbygder. Större städer är Jelgava, Semgallens huvudstad, och Bauska. Till sevärdheterna hör två 1700-talsslott: ett i Jelgava och ett i Rundale.

Historiskt sett var Semgallen en del av hertigdömet Kurland 1560–1795; därefter en del av det ryska guvernementet Kurland. Semgallens huvudstad Jelgava var huvudstad i såväl hertigdömet som guvernementet. Sedan 1918 ingår området i Lettland, där det utgjorde en separat provins åren 1919–1940.

Lettlands landskap
Första franska kejsardömet

Det Första franska kejsardömet, formellt den Franska republiken — till 1809 — sedan det Franska kejsardömet, är den period i Frankrikes historia då såväl Frankrike den som större delen av den europeiska kontinenten behärskades av Napoleon I som fransk kejsare. Perioden sträcker sig från konsulatet 1804 till restaurationen av huset Bourbon 1814 och där De hundra dagarna under 1815 räknas dit. Det andra kejsardömet skapades av Napoleon III, och fanns under åren 1852—1870.

Se även
Napoleonkrigen

Källor

Frankrikes politiska historia
Napoleon
Stater och territorier bildade 1804
Stater och territorier upplösta 1814
Frankrike under 1800-talet (decennium)
Frankrike under 1810-talet
Historiska monarkier
Franskspråkiga länder och territorier
Fili

Fili kan syfta på

FILI – en finländsk organisation för litteraturexport
Fili (figur) – en av de tolv följeslagarna som följde med Thorin och Bilbo på sin resa till Erebor
Tryckkokare

Tryckkokare är ett lufttätt slutet kärl som ger kortare koktider för till exempel matvaror eftersom kokningen sker vid högre tryck och temperatur än normalt. Genom att kärlet är slutet förhindras vätskan att koka bort som ånga, istället stiger trycket och därmed vätskans kokpunkt. I en modern tryckkokare för hushållsbruk ligger temperaturen på ca 120 grader. Koktiden reduceras därmed till mindre än hälften, för vissa råvaror ner till en fjärdedel. Industriella tryckkokare kan, genom högre arbetstryck, uppnå mycket högre temperaturer. Tryckkokaren är utrustad med en ventil som bestämmer kokarens arbetstryck och därmed vätskans maxtemperatur, vidare har den en säkerhetsanordning som utlöses om ventilen blir tilltäppt.

Upptäckten av principen för tryckkokaren brukar tillskrivas den franske fysikern Denis Papin, som år 1679 konstruerade ett tättslutande kärl med en ventil som reglerade ångans tryck under upphettning. Kärlet användes främst för att skilja fett från djurben och göra benen sköra så att de enkelt kunde malas till benmjöl. Konstruktionen utvecklades fortlöpande och under 1800-talets andra hälft började fabrikstillverkade tryckkokare av gjutjärn säljas för matlagning.

Se även
Autoklav

Referenser

Externa länkar 

Köksredskap
Richard Howe, 1:e earl Howe

Richard Howe, 1:e earl Howe, född den 8 mars 1726, död den 5 augusti 1799, var en brittisk amiral, bror till William Howe.

Howe tog vid 13 års ålder värvning i marinen och tillbragte sin ungdomstid under ständiga resor och strider. Han fick 1744 löjtnantsfullmakt och ärvde 1758 lordskapet efter en broder samt avancerade sedan hastigt till kommendör. Howe blev ledamot av parlamentet 1757, lord av amiralitetet 1765 och avancerade från 1770 genom alla amiralsgraderna. Han blev 1783 förste lord av amiralitetet, 1788 earl och storamiral samt 1795 general för marinen. 

Bland Howes många krigsbedrifter märks i synnerhet intagandet av Cherbourg (1758), provianteringen av Gibraltar (1782) trots den överlägsna spansk-franska örlogsflottan, som belägrade fästningen, och den stora segern över franska flottan vid Ouessant 1 juni 1794. Genom sitt välde över matroserna, vilka gav honom smeknamnet "svarte Dick", lyckades han (1797) stilla ett stort myteri på flottan.

Se även 
 Lord Howeön

Källor 

 

Brittiska amiraler
Brittiska militärer under 1700-talet
Födda 1726
Avlidna 1799
Män
William Howe, 5:e viscount Howe

William Howe, 5:e viscount Howe, född 10 augusti 1729, död 12 juli 1814, var en brittisk general, bror till Richard Howe.

Howe deltog som överstelöjtnant i kriget i Nordamerika 1759-1763 och utmärkte sig under sin vän Wolfes befäl genom överdådig tapperhet vid stormningen av Abrahamshöjderna utanför Québec 13 september 1759. Kort före amerikanska revolutionskriget utbrott kom Howe, som 1772 blivit generalmajor, till Boston (mars 1775) med förstärkningar till general Gage och förde befälet över regeringstrupperna i en av de första väpnade sammandrabbningarna, vid Bunker Hill 17 juni samma år, där han efter en hård strid besegrade insurgenternas friskaror. 

Han blev kort därpå generallöjtnant och befälhavare över de brittiska trupperna i de gamla kolonierna, var över vintern innesluten i Boston, som han nödgades utrymma i mars 1776, men gick efter att ha fått förstärkningar från England till anfall, landsteg på Long Island i augusti, slog där Washington, intog New York (15 september) och vann 28 oktober en ny seger vid White Plains. 

Hans expedition på flottan till Chesapeakeviken 1777 ledde till segern vid Brandywine (11 september) och erövringen av Philadelphia, sedan Howe lagt sin här i ett fast läger vid Germantown (26 september), där han i oktober tillbakaslog Washingtons anfall. På grund av tvister med myndigheterna i hemlandet begärde Howe redan samma höst avsked, överlämnade i maj 1778 befälet åt general Clinton och reste hem. Som medlem av underhuset (1758-80) uppträdde han ofta i amerikanska frågor. Han blev 1793 general, var distriktsbefälhavare i olika delar av England och ärvde vid brodern Richards död 1799 titeln viscount Howe.

Källor 

 

Brittiska generaler
Brittiska politiker
Personer i Storbritannien under 1700-talet
Födda 1729
Avlidna 1814
Män
Howard (släkt)

Howard är en gammal engelsk adelssläkt, numera räknad som den engelska högadelns förnämsta, delvis kanske till följd av att den, enligt traditionen, kan leda sina anor tillbaka till den anglosaxiska tiden. Dess äldste styrkte stamfader är emellertid sir William Howard, som 1297-1308 var domare i överdomstolen Court of Common Pleas.

Kända medlemmar av släkten var två av Henrik VIII:s drottningar, Anne Boleyn (genom sin mor) och Katarina Howard.

Castle Howard har tillhört släkten Howard i mer än 300 år.

Se även  
Hertig av Norfolk 
Earl av Arundel
Earl av Carlisle
Earl av Surrey
Earl av Suffolk

Källor
 

Engelska adelsätter
Ugglan
Tim Boswell

Tim Boswell, född 2 december 1942, är en brittisk konservativ politiker. Han var parlamentsledamot för valkretsen Daventry från valet 1987 till valet 2010. 

Under John Major var han först skolminister (en vice minister-post) och sedan jordbruks- och fiskeminister.

Efter de konservativas valnederlag 1997 blev Boswell först talesman i finansfrågor och sedan i handels- och industrifrågor. Från 1999 till valet 2001 var han talesman i utbildnings- och sysselsättningsfrågor, därefter i arbets- och pensionsfrågor, en kort period 2003 i konstitutionella frågor och därefter åter arbets- och pensionsfrågor. 

Boswell är son till en bonde och har själv en gård i Northamptonshire sedan 1974. Han har studerat klassiska ämnen (Classics) och jordbruksekonomi vid New College i Oxford.

Boswell adlades 2010 som Lord Boswell of Aynho.

Källor

Tidigare brittiska underhusledamöter
Brittiska överhusledamöter
Födda 1942
Män
Levande personer
Alumner från New College, Oxford
Marcus Grönholm

Marcus Ulf Johan Grönholm, född 5 februari 1968 i Grankulla i Finland, som är en finlandssvensk före detta rallyförare, en av de mest framgångsrika genom tiderna.

Grönholm inledde sin karriär 1987 och blev följande år finländsk juniormästare samt erövrade på 1990-talet fem finländska mästerskap. Han körde sitt första VM-lopp 1989 (Jyväskylä), blev förare på heltid 1996 och skrev 1999 kontrakt med Peugeot.

Marcus Grönholm är tvåfaldig världsmästare i rally (2000) och (2002) vunnit Svenska rallyt, brittiska, nyzeeländska, finländska, cypriotiska och argentinska rallyna samt Australienrallyt med Peugeot. Hans kartläsare var Timo Rautiainen.

Grönholm tävlade för Peugeot från 1999 till 2005. Senare körde han för Ford och började med en vinst i Monte Carlo-rallyt, som han följde upp med en vinst i Svenska rallyt, hans 20:e seger i världsmästerskapen. Grönholms far var också rallyförare och omkom under träning.

Marcus Grönholm avslutade sin aktiva rallyförarkarriär efter säsongen 2007. Grönholm deltog 2010 i Svenska rallyt. Nu kör han Rallycross och han började med en seger i EM.

Segrar

Externa länkar 
 Officiell webbplats

Födda 1968
Finlandssvenska idrottare
Finländska rallyförare
Män
Levande personer
Personer från Grankulla
Robert Howard (död 1436)

Sir Robert Howard, sonsons sonson till stamfadern Sir William Howard, förvärvade åt sin släkt anspråk på gods och titlar genom sitt giftermål (troligen på 1420-talet) med en dotter till Thomas de Mowbray, Hertig av Norfolk, och deras son John Howard.

John Howard blev 1470 Baron Howard och 1483 Hertig av Norfolk. Med honom erhöll också ätten det hedersämbete som riksmarskalk (Earl Marshal), vilket där sedan gått i arv och ännu innehas av dess huvudman. Huvudmannens arvtagare bär titeln Earl av Arundel och Surrey.

Källor

Noter

Engelsk adel
Män
Ugglan
John Howard, 1:e hertig av Norfolk

John Howard, född omkr. 1430, död 22 augusti 1485 var 1:e hertig av Norfolk, England och deltog i "rosornas krig" på Yorkpartiets sida från dess början 1455, då han blev parlamentsledamot för Norfolk.

Howard upphöjdes av Henrik VI 1470 till baron, åtföljde 1475 Edvard IV på dennes expedition till Frankrike och var en av underhandlarna om stilleståndsfördraget i Picquigny samma år. Efter Edvard IV:s död slöt han sig till hertigen av Gloucester (Rikard III) och belönades för sitt bistånd vid dennes upphöjelse på tronen med titeln hertig av Norfolk, ärftlig värdighet av riksmarskalk (Earl Marshal) och utnämning till riksamiral (1483). Howard stupade i Rikards armé vid Bosworth och förklarades av parlamentet ha som förrädare förverkat gods och titlar.

Källor

Brittiska hertigar
Personer som stupat i strid
Riddare av Strumpebandsorden
Födda 1430
Avlidna 1485
Män
Keflavík

Keflavík (uttal: [ˈcʰɛplaˌvi:k]) är en stad på sydvästra Island med omkring 8 200 invånare. Staden bildar kommunen Reykjanesbær tillsammans med de före detta kommunerna Njarðvík och Hafnir; invånarantalet i kommunen är då cirka 14 000 personer.

Keflavík grundades under 1500-talet och utvecklades tack vare sin fiskeindustri; där finns både fiskehamn och fiskkonservindustri. Senare har turismen blivit en viktig näring, liksom Keflavíks internationella flygplats (isländska: Keflavíkurflugvöllur).

Ortnamnet 
Namnet kommer av det isländska ordet kefli 'kavle', 'stock' samt vík.

Flygplatsen 
Keflavíks internationella flygplats byggdes av USA under 1940-talet, och NATO hade från 1951 en stor militärbas i dess anslutning. Under andra världskriget och kalla kriget spelade flygbasen en viktig roll för att följa fartygs rörelser ut och in i Atlanten, samt för att tanka transportplan och leveransflygningar av stridsplan, som inte kunde korsa Atlanten på en tank.

Efter Sovjetunionens fall blev militärbasens existensberättigande ifrågasatt, då hotet från kärnvapenbestyckade fartyg drastiskt minskade. Basen stängdes officiellt 30 september 2006, då USA även drog tillbaka den återstående personalen som omfattade omkring trettio personer. I samband med överlämnandet av basen till den isländska staten försvann många arbetstillfällen.

Numera används flygplatsen enbart för civil internationell flygtrafik.

I populärkultur 
Tom Clancys bok Röd storm utspelar sig bland annat på NATO-basen i Keflavík.

Jón Kalman Stefánsson bok Fiskarna har inga fötter

Referenser

Externa länkar