kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Volvo Philip

Volvo Philip är en konceptbil som tillverkades av den svenska fordonstillverkaren Volvo i ett exemplar 1952. Bilen designades av Jan Wilsgaard, vilket även var hans första egna designuppdrag hos Volvo. 

Modellen var både tänkt att ersätta PV60 som Volvos stora lyxbil vid denna tid, samt att vara Volvos första modellen på den amerikanska marknaden. Vid denna tid var man fortfarande osäker på om den hyfsat nylanserade PV444 skulle sälja bra i USA. Designen på Volvo Philip var tydligt amerikanskinspirerad med många likheter med bland annat samtida Kaiser-modeller. Till modellen konstruerade Volvo en egen V8-motor på 3,6 liter kallad B8B med en tillhörande automatväxellåda. V8-motor kom senare, under namnet B36, att användas i lastbilen Volvo Snabbe från mitten av femtiotalet och framåt. Volvo Philip premiärvisades för pressen den 22 maj 1953, men Volvoledningen ansåg att modellen var för dyr att tillverka och därför lades projektet ner. Istället satsade Volvo på PV444 för den amerikanska marknaden.

Det enda exemplar som kom att tillverkas av modellen gick under många år som direktionsbil hos Bolinder-Munktell i Eskilstuna innan den lämnades tillbaka till Volvo. Numera står bilen på Volvomuseet i Göteborg.

Galleri

Referenser

Webbkällor

Noter

Externa länkar 

Philip
Lanseringar 1952
Ekenäs kyrka

Ekenäs kyrka (finska: Tammisaaren kirkko) ligger i Ekenäs, Raseborgs stad, Finland. Kyrkan byggdes ursprungligen på 1600-talet, men den fick sitt nuvarande utseende, enligt arkitekt Charles Bassis ombyggnadsritningar vilka genomfördes 1839–1842, efter den brand som härjade staden år 1821.

Kort historik
1546 Gustav Vasa ger Ekenäs stadsprivilegier.

1589 Greve Axel Leijonhufvud påbörjar uppförandet av en liten träkyrka.

1600 Yngre brodern Mauritz Leijonhufvud fullbordar kyrkbygget. I början på 1600-talet väcks tanken på att bygga en stenkyrka.

1651 Det nya kyrkbygget vidtar på initiativ av Gustaf Adolf Lewenhaupt. En tavla i sandsten föreställande honom och hans maka Christina Catharina De la Gardie finns kvar på kyrkans yttervägg.

1656 Greve Gustaf Adolf Leijonhufvud dör i sviterna han fick i 30-åriga kriget.

1680 Sonen Gustaf Mauritz Lewenhaupt fullbordar kyrkbygget i enlighet med faderns testamente. Den nya kyrkan uppförs i granit, 36 m lång, 17 m bred med 2 m tjocka väggar och ett ca 31 m högt torn.

1690 Den gamla träkyrkan rivs.

1821 Den 14 juni kl 04 utbryter en eldsvåda, som antänder kyrkans spåntak. Bara altaruppsatsen och några föremål kan räddas. Detta leder till att en ny byggnad uppförs i enlighet med Charles Bassis ritningar i nyklassicistisk stil. Anders Fredrik Granstedt fullbordar planeringen och bygget. Taket blir 10 m lägre, pelarna tas bort, nya stora fönster tas upp i de gamla murarna.

1842 Den nya kyrkan står klar, barock har blivit nyklassicism.

1957-59 Kyrkan restaureras och glasmålningarna av Karin Mazeitti-Slotte flyttas till norra sidan (målningarna gjordes 1924).

1987-90 Kyrkan renoveras på nytt. En av glasmålningarna flyttas till det södra korfönstret, altarväggen muras igen och marmoreras. Ekenäs kyrkas torn ligger nu 41,5 m över havet och 35,8 meter över marken.

Inventarier
En av de finare dyrgriparna som hör till kyrkan är kyrkoherde Sigfridus Aronus Forsius' (kyrkoherde 1621–24) egen, en aning brännskadade, bibel med egenhändiga anteckningar. Den finns numera deponerad i Ekenäs museum och . 

Bland kyrkans inventarier finns ett nattvardskärl från år 1613. Altaruppsatsen har gjorts i Stockholm omkring 1660.  Målningarna är yngre, beställda i Stockholm 1797 och målade av professorn Lorens Pasch den yngre. Deras motiv är Gud som treenig kringsvävad av putti och Kristi begråtelse. 

Predikstolen är ritad av A.-F. Granstedt. 

På kyrkogården finns en minnessten över kyrkoherde Forsius.

Orgeln
Orgeln byggdes av Anders Thulé och donerades till kyrkan år 1842 av riddaren Berndt Erik Inberg. Sedan dess har den genomgått flera ombyggnader. 1992 återinvigdes orgeln efter en restaurering.

Externa länkar 

Ekenäs kyrka på Ekenäsnejdens församlings webbplats

Referenser

Ekenäs
Kyrkobyggnader i Raseborg
Kyrkobyggnader i Borgå stift
Kyrkobyggnader invigda under 1600-talet
Byggnader ritade av Charles Bassi
KMR

KMR  kan syfta på:

 KMR – en internationell ideell organisation som grundades av Scientologikyrkan, se Kommittén för mänskliga rättigheter
 KMR – en i Sverige verksam intresseorganisation, se Kyrkomusikernas riksförbund
 KMR – Klubbmästarrådet, samarbetsråd för klubbmästerier
Bröderna Svenssons Kraftstation

Bröderna Svenssons Kraftstation var en privatägd kraftstation i Ödsbyn 1922-1955.

Kraftstationen byggdes 1922 av bröderna Svensson främst för deras eget behov. Den byggdes i anslutning till sågen. De hade sedan tidigare bolaget Bröderna Svenssons såg och Snickeri. Turbinen drog en likströmsgenerator som producerade c:a 15 hästkrafter c:a 11 kW, nu kom kanalen som tidigare användes till den vattendrivna sågen, väl till pass. Ledningar drogs upp till byn till deras egna gårdar som var de första i byn som hade elektriskt lyse. 1938 förbättrades kraftstationen och en större: turbin samt likströmsgenerator som producerade c:a 55 hästkrafter c:a 40 kW. införskaffades och man kunde nu leverera likström till den angränsande byn Västergensjö.

Kostnaden för elektriciteten betalades i början per lampa och för elmotorn den kraft som förbrukades. De sista tre åren installerades elmätare i gårdarna. På vårarna och höstarna vid till exempel vedkapning och tröskning gick det åt mycket elström. Lamporna blev gula när en större stock kapades eller en för stor kornkärve släpptes igenom tröskverket. Efter en sådan stor kärve var det nära att tröskverket stannade och den som matade måste då göra uppehåll tills det kommit upp i varv igen.

Det fanns inga kraftuttag i gårdarna utan motorkablarna fästes i långa stänger och hängdes direkt på ledningen som givetvis var livsfarligt, men veterligt hände ingen olycka. Inne i gårdarna var det monterat med isolerade trådar. Isoleringen bestod av gummi och en sorts väv utanpå som givetvis var lätta att skala av och därmed farliga att vidröra.

1955 lades kraftstationen ner och Vattenfall övertog eldistributionen.

Örnsköldsviks kommun
Landbodaler

Landbodaler är en grundskatt som periodvis togs ut i Göteborgs och Bohus län under den tid när området tillhörde Norge (fram till 1658). Skatten var en extraskatt som beräknades på mantal. Därför har dokumenten som skapades för att beräkna landbodalen blivit ett verktyg för släktforskning. Landbodalerna togs ut årsvis och finns därför samlade i årsvisa dokument.

Källor

Historiska svenska skatter
Landbote

Landbote, tysk, även i svenska historiska arbeten kring sekelskiftet 1900 använd benämning på adelsfullmäktig (latin nuntius terrestris, polska poseł) vid Polens parlament. Ordet har även en andra betydelse; i titeln till Georg Büchners 1834 utgivna pamflett Der Hessische Landbote betyder ordet lantbrevbärare.

Källor

Litteratur

Fotnoter

Polens politiska historia
Ugglan
Anundsjö församling

Anundsjö församling är en församling i Örnsköldsviks södra pastorat i Örnsköldsviks kontrakt i Härnösands stift i Svenska kyrkan. Församlingen ligger i Örnsköldsviks kommun i Västernorrlands län (Ångermanland).

Administrativ historik 
Församlingen bildades i slutet av 1400-talet genom utbrytning ur Själevads församling. Församlingen utgjorde till den 21 oktober 1686 ett eget pastorat, för att därefter till 1700 vara moderförsamling i pastoratet Anundsjö och Åsele. Från 1700 till 1998 utgjorde församlingen ett eget pastorat igen. Församlingen var mellan 1998 och 2022 moderförsamling i pastoratet Anundsjö och Skorped. Församlingen var mellan 1941 och den 1 juli 1991 uppdelad i två kyrkobokföringsdistrikt, Anundsjö kbfd (222802, från 1971 228404) och Solbergs kbfd (222801, från 1971 228403).1 januari 2022 uppgick församlingen i Örnsköldsviks södra pastorat.

Kyrkor 
 Anundsjö kyrka
 Solbergs kyrka

Se även 
 Anundsjö socken

Källor

Externa länkar 
 Örnsköldsviks södra pastorat 

Församlingar i Härnösands stift
Indelningar i Örnsköldsviks kommun
Motorredskap klass II

Motorredskap klass II är i Sverige ett fordon och en anläggningsmaskin som är ombyggt eller konstruerat huvudsakligen som arbetsredskap och för en hastighet av högst 30 km/tim. Körkort med typ AM eller högre eller traktorkort krävs. Exempel på fordon som ingår i denna klass är åkgräsklippare. För fordon som ombygges till motorredskap klass II, gäller nu samma regler som för ombyggnad till A-traktor.

Ett motorredskap måste vara utrustad med utrustning för att kunna utföra ett eget arbete. Utrustning som till exempel kran, lastarm, sågverk, vinsch eller asfaltkokare/-läggare som är drivet av fordonets drivlina, till exempel via kraftuttag eller hydraulpump. Motorredskapet får inte nyttjas för gods- eller personbefordran och får inte heller dra släp som kan nyttjas för gods- eller personbefordran, släp är dock tillåtet för frakt av utrustning som behövs för arbetet, till exempel extra grip/-skopa, kranarm eller lyftvajer/-stroppar.

Regler om förarhytt kom 1970, och löd då enligt följande:
Förarhytt behövs endast på motorredskap som är inrättat huvudsakligen för att draga annat fordon eller redskap, eller om motorredskapet har en tjänstevikt, beräknad utan förarhytt, av 600 kilogram eller högre.

Referenser

Se även 
 A-traktor
 EPA-traktor

Fordon
Anläggningsmaskiner
Transport i Sverige
Ullkaktussläktet

Ullkaktussläktet (Espostoa) är ett suckulent växtsläkte inom familjen kaktusväxter.

Beskrivning
Ullkaktussläktet är pelarväxande kaktusar och kan bli 3,6 meter höga. Från sidorna på huvudstammen grenar de sig till flera upprätta stammar. Dessa stammar är så tätt beväxta med hår och ull att de raka, rundade åsarna ofta är helt dolda. Stamdiametern kan med åren bli 10 centimeter, men sällan mer. Gamla stammar kan ha 20 till 30 åsar. De håriga eller väldigt ulliga areolerna sitter mycket tätt och kan ha upp till 12 fina radiära taggar. Dessa är vita eller benvita och 1,3-2,5 centimeter långa. Ofta finns det inga centrala taggar. Inte ens på plantor som är 10 år gamla, skulle det finnas sådana är de bara 2,5 centimeter långa och ibland av annan färg. På riktigt gamla exemplar kan centraltaggarna bli 7,5 cm långa. Ullkaktusar bildar äkta cephalium, i regel på ena sidan av stammen, och det är i samma areoler som blommorna utvecklas. Dessa är upp till 5 centimeter i diameter och något klockformade, är vita och slår ut på natten. Blompipen är täckt med fjäll och hår. Frukterna är något ovala, likadana på utsidan som blompipen, och cirka 4 centimeter långa.

Förekomst
Ullkaktussläktet hör hemma i Peru och södra Ecuador, där de växer på torra bergssluttningar, på höjder mellan 1000 och 2300 meter över havet.

Systematik
Under åren har vissa ändringar skett inom taxonomin och dessa släkten ingår numera i släktet Espostoa:
Pseudoespostoa Backeb. 1934
Thrixanthocereus Backeb. 1937
Vatricania Backeb. 1950

Referenser

 
Kaktusväxter
Skrot

Skrot är föremål av främst metall (men ibland även av annat material såsom glas, gummi eller sten) som anses ha blivit obrukbara för sin ursprungliga användning och därför har kasserats. Skrot kan även avse avfallet från bearbetning eller framställning av metall eller andra material.

Ordet skrot kan även avse ett mynts totala vikt (finvikt + legeringsmetall). Finvikt kallas även för korn, vilket gett upphov till uttrycket "av samma skot och korn".

Se även 
Skrotningsvarv
Bildemontering
Rymdskrot

Källor

 
Avfallshantering
Hatiorasläktet

Hatioriasläktet (Hatiora) är ett växtsläkte inom familjen kaktusar med uteslutande epifytiska arter.

Beskrivning
Hatiora är vanligtvis en mycket rikt grenad, upprättväxande buske. Då de veka stammarna slutligen når en längd av cirka 25 centimeter, böjer de sig. Dess blekgröna, cylindriska eller tillplattade stammar är uppdelade i ledstycken. Speciellt gäller detta om plantan har växt långsamt. De få areolerna har korta vita borst. Blommorna är trattformade och mindre än 1,3 centimeter i diameter. Färgen går från gult till rött och rosa. Frukterna är köttiga bär. 

Man kan ibland stöta på släktnamnet Hariota, men den korrekta stavningen är Hatiora. Hatiora förväxlas ofta med Schlumbergera, men detta släkte har zygomorfiska blommor med sammanväxta hylleblad som bildar ett rör. Hatiora-arterna har regelbundna blommor med nästan fria hylleblad.

Förekomst
Hatiora är ett ganska dvärgväxande, epifytiskt släkte, hemmahörande i Brasiliens regnskogsområden.

Referenser

Kaktusväxter
Polykarp Kusch

Polykarp Kusch, född 26 januari 1911 i Blankenburg, hertigdömet Braunschweig, Tyskland, död 20 mars 1993 i Dallas, Texas, var en tysk-amerikansk fysiker. Han mottog tillsammans med Willis E. Lamb Nobelpriset i fysik 1955. Kusch tilldelades priset för precisionsmätningar av elektronens magnetiska moment och Lamb för sitt arbete med vätespektrumet.

Biografi
Kusch var son till John Mathias Kusch, en luthersk missionär, och hans hustru Henrietta van der Haas. År 1912 hade Kusch och hans familj emigrerat till USA, där han 1922 blev amerikansk medborgare. Efter att ha tagit grundexamen i mellanvästern började Kusch studera på Case Institute of Technology i Cleveland, Ohio (nu känt som Case Western Reserve University), där han tog kandidatexamen i fysik. Han började därefter på University of Illinois at Urbana-Champaign, där han tog sin magisterexamen 1933. Han fortsatte sin utbildning vid samma alma mater och studerade för sin doktorsexamen under handledning av Francis Wheeler Loomis och efter att ha försvarat sin avhandling med titeln "The Molecular Spectrum of Caesium and Rubidium", tog han doktorsexamen 1936. Innan Kusch 1935 flyttade till University of Minnesota, gifte han sig med sin flickvän Edith Starr Roberts. Tillsammans fick de tre döttrar.

Kuschs hustru Edith dog 1959, och året därpå gifte han sig med Betty Pezzoni. De hade två döttrar. Kusch House, ett boende för studenter vid Case Western Reserve University i Cleveland, Ohio på South Campus är uppkallad efter Kusch. University of Texas i Dallas har en Polykarp Kusch Auditorium med en plakett. Hans änka Betty dog 2003, 77 år gammal.

Vetenskaplig forskning
Kusch flyttade 1937 till New York City, där han fram till sin avgång till det nygrundade University of Texas i Dallas tillbringade en stor del av sin karriär som professor vid Columbia University, och tjänstgjorde som universitetets provost i flera år. Han arbetade med studier av molekylär strålningsresonan under Isidor Isaac Rabi och upptäckte då att elektronens magnetiska moment är något större än vad som förutsagts teoretiskt. Detta blev viktigt för den vidare utvecklingen av kvantelektrodynamiken. Många mätningar av magnetiska moment och hyperfinstruktur följde därefter. Han expanderade forskningen till kemisk fysik och fortsatte att publicera forskningsrapporter om molekylära strålar. Under sin tid på Columbia var han doktorandhandledare för Gordon Gould, uppfinnaren av lasern.

Kusch var ledamot av American Physical Society från 1940 och av American Academy of Arts and Sciences från 1959. Han invaldes som ledamot av National Academy of Sciences 1956.

Publikationer

Referenser 

Bra Böckers lexikon, 1977

Noter

Externa länkar

 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1955
 Nobelprize.org, Polykarp Kusch - biografi

Nobelpristagare i fysik
Amerikanska nobelpristagare
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Födda 1911
Avlidna 1993
Män
Personer från Blankenburg
Melonkaktussläktet

Melonkaktussläktet (Melocactus) är ett suckulent växtsläkte inom familjen kaktusväxter.

Beskrivning
Melonkaktusar är klotformade till kort cylindriska, och kan bli upp till 1 meter höga, men oftast är de mycket mindre. De har en diameter på 10-20 centimeter, och är normalt ensamväxande. De har tydligt markerade åsar, 9-20 stycken och är i regelraka. På åsarna finns det ovala areoler som sitter med mellanrum på 2,5 centimeter. Areolerna är något ulliga. Det finns upp till 15 böjda radiära taggar. Oftast är de färre än 15 och upp till 2,5 centimeter långa. Färgen på dem varierar från vitt eller grått till brunt. Hos de flesta arter finns det även centraltaggar och då en till fyra stycken. Oftast står de rakt ut från växtkroppen och är något längre än radiärerna men har samma färg. Melonkaktusar påminner om Cephalocereus och Haageocereus, med undantag av att de utvecklar äkta cephalium som sitter i toppen. På det sitter de små blommorna i ringar. Färgen på de borstlika taggarna skiljer sig ofta ganska mycket från den på de kraftiga taggarna längre ner på växtkroppen. I många fall bildas inte detta cephalium förrän efter 10 eller 20 år. Plantan ser med andra ord helt annorlunda ut som ung, och är då ganska lik andra klotformade kaktusar. Blommorna är mycket små och har oftast klara färger. De varar bara i några timmar på eftermiddagen, men är desto flera. I regel slår det ut nya varje dag under flera veckor eller månader. Detta sker under sommar och höst. Frukterna, som kommer senare, är ganska långsträckta. Skalet är slätt och de är upp till 1,3 centimeter långa, och som mogna är de ofta rosa i olika nyanser.

Förekomst
Melonkaktussläktet hör hemma på nästan alla de tropiska öarna i Västindien och Centralamerikas kustområden. De finns även i södra Mexiko, Venezuela och Brasilien. I vissa fall växer plantorna väldig nära havet och tål saltstänk ganska bra. En del arter, exempelvis melonkaktus (M. intortus), växer i en jord som består av lera och lövjord. Majoriteten växer däremot i mycket sandig jord, ibland nästan ren sand. Det finns en eller annan art som växer i inlandet, varav en är M. neryi från Brasilien.

Referenser

Kaktusväxter
Svartholms fästning

Befästningarna på Svartholm byggdes åren 1749–64 under ledning av general Augustin Ehrensvärd. 

Sjöfästningen ligger vid inloppet till Lovisaviken cirka 10 kilometer söder om Lovisa. Fästningen skulle vara bas för den svenska skärgårdsflottan i kombination med en landfästning vid Degerby – nuvarande Lovisa. Syftet var att förhindra ryska styrkors inmarsch i det svenska riket.

Fästning och landfästningen i Lovisa byggdes efter Sveriges territoriella förlust i samband med Åbofreden 1743.  

Svartholm representerar svensk befästningsteknik från slutet av 1700-talet och är en viktig del av försvarshistorien vid rikets östgräns. Svartholms sjöfästning och landfästningen i Lovisa är den östra utposten till huvudfästningen Sveaborg.


Historia 
Av centralfästningens planerade sex bastioner byggdes endast två hörnbastioner. Det pommerska kriget avbröt tillfälligt arbetena 1757. År 1788 sattes dock Svartholm i försvarsdugligt skick. Då finska kriget bröt ut 1808 var arbetena endast delvis klara. Av kanoner och mörsare fanns endast en tredjedel av den mängd som behövdes. Fästningen hade antagligen kunnat försvara sig mot fartyg rätt bra, men redan på 1760-talet insåg man att ett tillräckligt artilleri inte kunde placeras på fästningen. Ytterligare var försvarsverken på den södra sidan kraftigt bristfälliga.
Under det finska kriget 1808–09 var Lovisa målet för ryssarnas första dagsmarsch och huvudparten av armén gick över gränsen vid Abborrfors den 21 februari 1808. Ryssarna omringade snabbt Svartholm. Det ryska artilleriet besköt fästningen sporadiskt och den tog inte någon nämnvärd skada. Genom beslut av officerskåren, ledd av Carl Magnus Gripenberg, kapitulerade Svartholms garnison med 700 man nästan utan motstånd den 18 mars 1808. Orsakerna till kapitulationen är i viss mån oklara, men det förefaller klart att officerskåren varken trodde på fästningens eller Sveriges förmåga att försvara sig mot Ryssland i detta krig.

Som många andra finska officerare övergick Gripenberg snabbt i rysk tjänst efter kapitulationen. För kapitulationen blev han av många i Sverige stämplad som en förrädare. Han var en av det flertal officerare som skulle dömas till döden för förlusten av Finland. Till följd av allmän amnesti avbröts rättsprocessen även för hans del.

Under ryska tiden hade Svartholm inte mera strategisk betydelse. Fästningen användes delvis som militär bas och delvis som fängelse för finska fångar (1834–52).

Brittiska trupper raserade en stor del av befästningarna 1855 under Krimkriget, men mycket har ändå bevarats. Svartholm har en god hamn och är ett utmärkt utflyktsmål.

Galleri

Se även 
 Ryska fästningsverk i det autonoma Finland
 Sveaborg
 Belägringen av Sveaborg

Referenser

Noter

Webbkällor
 Svartholms fästning, Museiverket. Hämtad 12 maj 2015.

Tryckta källor
 , s. 452.

Befästningar i Finland som tillhört Sverige
Lovisa
Byggnader och anläggningar i Lovisa
Mackabéer

Mackabéer är ett samlingsnamn på den ätt som under 100-talet f.Kr. gav det judiska folket självständighet från de seleukidiska härskarna. Mackabéerna grundade den Hasmoneiska dynastin, som styrde Judeen och kringliggande områden mellan år 140 f.Kr. och 37 f.Kr., då den efterträddes av den herodianska dynastin. 

Vid tiden för Mackabéerupproret 167 f.Kr. var Antiochos IV Epifanes kung över det seleukidiska väldet, med nuvarande Syrien som centrum. Han plundrade Jerusalem och ställde upp ett altare till den grekiske guden Zeus i Jerusalems tempel. Dessutom förbjöd han judiska religiösa seder som brännoffer, sabbat och omskärelse. En präst i Modeim i Judéen, Mattathias, blev den tändande gnistan till det judiska upproret. Kungens ämbetsman tvingade stadens invånare att offra på avgudaaltaret och erbjöd Mattathias att offra först. Han vägrade under högljudda protester. När en annan av stadens judar gick med på att offra dödades han tillsammans med den syriske ämbetsmannen av Mattathias. Altaret revs ned och upproret startade under ledning av prästen och hans fem söner. Inom ett år dog Mattathias och sonen Judas Mackabaios blev upprorsledare. Han lyckades 164 f.Kr. driva två syriska arméer på flykten vilket gjorde att många judar följde honom. Under en tid därefter upplevde judarna en viss frihet, även om tiden präglades av interna maktkamper. Den tiden varade fram till år 63 f.Kr. då landet kom att lyda under romarriket och styrdes av regionala regenter.

Mattathias hade fem söner, Judas Mackabaios, Simon Thassi, Elasar Avaran, Johannes Gaddi och Jonathan Apfus, varav Judas är den mest framstående. De inledde år 167 f.Kr. upproret mot Antiochos IV Epifanes.

Två år senare återerövrade Judas templet i Jerusalem och återinförde den judiska kulten, men striderna fortsatte. Elasar Avaran dog i ett krig mot kung Antiochos V, genom att rusa fram emot en elefant som han trodde att kungen red, och krossades av dess tyngd då han dödade den. Judas förlorade detta krig, och Antiochos belägrade än en gång templet, men Judas återvann det vid ett slag mot härföraren Nicanor. Judas stupade i ett slag mot Bakchides, och Jonathan Apfus blev då befälhavare och sedan överstepräst.

Källor 

Judisk historia
Richard Arkwright

Sir Richard Arkwright, född 23 december 1732 i Preston i Lancashire, död 3 augusti 1792 i Cromford i Derbyshire, var en brittisk uppfinnare och företagare inom textilindustrin.

Biografi
Arkwright var ursprungligen verksam som barberare och perukmakare. Han saknade erfarenhet inom textilindustrin men påbörjade 1764 konstruktionen av sin första maskin som han fick patent på 1769. Denna första maskin var driven av en hästvandring, men 1771 tillverkade han i stället "Arkwrights water frame", en spinnmaskin som drevs med vattenkraft, som producerade ett grovt men starkt bomullsgarn, lämpligt som varp. År 1773 kunde för första gången enfärgade bomullstyger i ren bomull, kalikåer, framställas; tidigare hade lärft använts till varpen. Bomullstygtillverkningen blev den ledande industrin i norra England. Tillsammans med kompanjoner etablerade och ledde Arkwright fabriker, bland annat i Nottingham, Cromford och Manchester, där maskiner utförde alla led i arbetet från kardning till spinning. Arkwright var en framgångsrik konstruktör men hämtade ofta idéerna till sina maskiner från andra uppfinnare; efter juridiska tvister drogs också hans patenträttigheter in.

Arkwright adlades 1786.
Arkwright, Jedediah Strutt och Joseph Wright of Derby var framstående personer i Derby-regionen. Wright målade två porträtt av de andra som finns på Derby Museum and Art Gallery. Där kan man se att Wright tyckte om Strutt, men presenterade Arkwright som en självbelåten människa med en stor mage.

Källor 

Brittiska uppfinnare
Män
Födda 1732
Avlidna 1792
Personer från Preston