kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Bang & Olufsen

Bang & Olufsen, B&O, är en dansk tillverkare av exklusiv hemelektronik som TV-apparater, högtalare, radioapparater, CD-spelare och telefoner. Huvudkontoret och fabriken är belägna i Struer i Danmark. År 2008 hade man 2 550 anställda och en omsättning på 548 miljoner euro.

Historia

Bang & Olufsen grundades 17 november 1925 av Peter Bang och Svend Olufsen med hjälp av kapital från sina respektive fäder. Aktiekapitalet var på 10000 danska kronor. Företaget hade sina första lokaler inrymd i Olufsens fars gods Quistrup. Till en början tillverkade man batterieliminatorer och laddare till batteridrivna radioapparater men efterhand som tekniken utvecklades blev produkterna fler och fler. 

Tack vare Peter Bangs initiativ och tekniskt, innovativt kunnande började Bang & Olufsen även producera högtalare och mikrofoner och från 1928 även radioapparater som inte matades med ström från batterier utan direkt från eluttaget. 

I slutet av andra världskriget sprängdes och totalförstördes fabriken i Struer genom sabotage. För att snabbt komma igång igen producerade företaget en serie elektriska rakapparater eftersom det var enklare att tillverka delar för dessa. Rakapparaten fanns från 1945 till 1955 i sortimentet.

År 1952 kom Bang & Olufsens första TV-apparat (TV 508 S "Skottkärran") på marknaden och 1958 introducerades ett modulsystem utformad av arkitekten Ib Fabiansen. Med detta flexibla system kunde man lätt kombinera TV, radio och högtalare. 1967 kom med "Beovision 3000 Colour" företagets första färg-TV och 1974 den första fjärrkontrollen.

Design
Företaget har med tiden blivit känt för sin design och produkterna har genom detta och tekniken kommit att bli mycket exklusiva. Redan 1934 tillverkade man Hyberdo 5 RG Steel, en golvstående radiomodell i funktionalistisk design med kromad stålställning och svartlackerade sidor. En designikon blev radioapparaten Beolit 39 som företaget lanserade julen 1938. Det var en av de första radioapparaterna pressad i bakelit. Samtidigt introducerades produktnamnet "Beo...". Peter Bang hade själv formgivit Beolit 39. 

Under 1960 och 1970-talen har huvudsakligen Jacob Jensen stått för produktdesignen. Sedan början av 1980-talet är David Lewis chefsdesigner på företaget. De har skapat många designklassiker som har gett företaget en rad utmärkelser och platser på utställningar. Bland annat finns en del produkter i den permanenta utställningen Museum of Modern Art (MoMA) i New York. Bang & Olufsen utvecklar också exklusiva bilstereosystem åt Audi och Aston Martin.

Bang & Olufsen säljer sina produkter via egna återförsäljare (konceptbutiker). Det nya kontoret som uppfördes 1998 i Struer samt nya butikskoncept har ritats av KHR arkitekter AS.

Urval av produkter

Se även
 Beolit 39, Bang & Olufsens första radioapparat i bakelit
 Beomaster, receivers sålda av Bang & Olufsen.

Referenser

Källor
 Bang & Olufsen, from vision to legend, Jens Bang, 2000, 
 BeoBrief, nr. 5 - 2006

Noter

Externa länkar
 
 
  
  
  
 
Danska hemelektronikföretag
Efternamnspar
Företag bildade 1925
Företag listade på Köpenhamnsbörsen
Danska varumärken
Loewe AG

Loewe AG är en tysk hemelektroniktillverkare, som med varumärket Loewe tillverkar exklusiva TV-apparater, stereoanläggningar, med mera. Företaget har sitt huvudkontor i Kronach

Historia
1923 grundades Dr. Siegmund Loewe och hans bror Radiofrequenz GmbH i Berlin. Samma år grundade man Loewe - Audion GmbH. 1926 grundade man D.S. Loewe AG i Steglitz i Berlin. 1927 slutade man använda namnet Radiofrequenz som varumärke och använde enbart Loewe. 1930 förenades företagen till Dr. S. Loewe. 1933 tog man namnet Loewe Radio AG. 1938 ariserades företaget och Siegmund Loewe tvingades emigrera till USA. 1942 bytte man namn till Opta - Radio AG då Loewe hade judisk bakgrund. 

1946 startade man åter produktionen i Weissensee i Berlin och Küps. 1948 startades Phonetica Radio GmbH i Steglitz då produktionen i Weissensee och Leipzig hamnade under statligt styre. Fabrikerna blev sedan statliga fabriker i DDR. 1949 återfick familjen Loewe kontrollen över företaget. 1950 lanserade man Optaphon, den första tyska kassettbandspelaren. 1961 lanserar man den första hemvideospelaren Optacord 500.

1978 lade man ner radiotillverkningen i Steglitz i Västberlin.

Externa länkar

Loewe

Tyska hemelektronikföretag
Elektroniktillverkare
Företag bildade 1923
Bonifatius I

Bonifatius I, född i Rom, död 4 september 422 i Rom, var påve från den 28 december 418 till sin död, 4 september 422. Han är helgon i Romersk-katolska kyrkan, med festdag den 25 oktober.

Biografi 
Enligt Liber Pontificalis var Bonifatius romare och son till en presbyter vid namn Jocundus. Man antar traditionellt att påve Damasus I prästvigde honom, och att han verkade som sändebud till Konstantinopel innan han blev påve. 

Efter påve Zosimus död hamnade kyrkan i sin femte schism, då två valdes till påvar. Bonifatius blev ursprungligen vald som motpåve mot ärkediakonen Eulalius; den senare hade utsetts den 27 december 418 av en grupp som huvudsakligen utgjordes av diakoner. Bonifatius konsekrerades i närvaro av nio biskopar och omkring 70 präster den 28 december 418 i kyrkan San Marcello, och Eualius konsekrerades i Lateranbasilikan av biskopen av Ostia. Bonifatius utnämning ogillades av Roms prefekt Symmachus, som utvisade honom från staden och sände efter kejsar Honorius att lösa tvisten. Honorius lät först kalla till synod i Rom, men när den inte lyckades bilägga striden, kallades till koncilium. Innan konciliet hann börja inföll påsken, och båda pretendenterna nekades att celebrera mässa i Lateranbasilikan, ett förbud som Eualius överträdde när han intog kyrkan i fråga på lördagen. Med anledning av detta lät Honorius förklara att Bonifatius var erkänd som påve, den 3 april 418. På Bonifatius begäran lät Honorius besluta att om schism uppstod vid påveval, skulle inget av de olika anspråken gillas, utan nyval skulle utlysas.

Under sitt pontifikat invecklades han med patriarken Atticus i Bysantinska riket i en strid beträffande jurisdiktionen över Illyrien, en strid som genom Honorius inflytande avgjordes till Roms fördel. Gentemot den afrikanska kyrkan var relationen spänd beträffande den rätt påven hade, fastslagen genom Sardicasynodens beslut (343), att mottaga appellationer från avsatta biskopar från Afrika, men från Afrika lovades att trots allt följa besluten. Två anhängare till pelagianismen förtalade Augustinus inför påven, som tog itu med saken. Augustinus har dedicerat sin Contra duas Epistolas Pelagianorum Libri quatuor till Bonifatius.

Bonifatius förnyade påve Soters förbud mot kvinnor att biträda prästen vid gudstjänst, och han förbjöd prästvigning av slavar. 

Bonifatius är begraven på Maximus gravplats vid Via Salaria, nära sankt Felicitas grav; han hade där innan sin död låtit uppföra ett oratorium över henne.

Referenser 
 Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia (1913)

Externa länkar 

Påvar
Italienska helgon
Födda okänt år
Födda 300-talet
Avlidna 422
Män
Ugglan
Påvar från Rom
Kardinalpräster av San Lorenzo in Damaso
Bonifatius II

Bonifatius II, född okänt, begraven 17 oktober 532, var påve från den 22 september 530 till sin död, 17 oktober 532.

Biografi 
Bonifatius var till börden got, och enligt Liber Pontificalis son till en man vid namn Sigisbald. Detta gör Bonifatius till den förste påven med germanskt ursprung. Från tidig ungdom tjänade han kyrkan, var under Felix IV:s pontifikat ärkediakon, och skaffade sig ansenligt inflytande i den ecklesiastikala och civila maktsfären.

Sättet Bonifatius utnämndes till påve på är anmärkningsvärt; för att förhindra partisplittringar mellan romare och goter, lät Felix IV vid dödsbädden samla kring sig representanter för prästerskapet samt några senatorer och patricier, varpå han överlämnade det påvliga palliet till Bonifatius, förklarade honom som efterträdare, och hotade exkommunicera dem som inte erkände Bonifatius. Efter att Felix dött, uppsteg Bonifatius följaktligen på påvetronen, men bortåt 60 präster vägrade se honom som rättmätigt utsedd, och var rädda för det inflytande goterna hade skaffat sig i den romerska kyrkan. De utsåg i stället Dioskurus till motpåve, och båda konsekrerades samma dag, den 22 september 530, Bonifatius i Juliusbasilikan. Detta var den sjunde schismen i kyrkan.  Dioskurus avled redan 22 dagar senare, varmed Bonifatius auktoritet erkändes av alla. Agapetus I skulle fem år senare bränna Bonifatius anatema över Dioskurus.

Under Bonifatius pontifikat fortsatte striden om jurisdiktionsrätten över Illyrien; patriarken av Konstantinopel utsåg biskop där, men denne sökte sig till Bonifatius, vilket enligt vad katoliker menar visar på påvens överhöghet. De afrikanska biskoparna sökte hans bekräftelse på ärkebiskopens av Karthago primat, eftersom denne kunde samarbeta enklare med Rom. Han förmådde det romerska prästerskapet att vid en synod 531 i Peterskyrkan erkänna diakonen Vigilius som hans efterträdare, och samtidigt lade han fram en författning som gav påvar rätt att utse efterträdare; vid en senare synod tvingades Bonifatius ta tillbaka sin författning. Den semipelagianska striden avgjordes under Bonifatius, vid andra konciliet i Orange.

Han är begraven i Peterskyrkan, där fragment av hans epitaf ännu finns bevarad.

Referenser 
 Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia (1913)

Externa länkar 

Påvar
Födda okänt år
Födda 400-talet
Avlidna 532
Män
Ugglan
Präster under 500-talet
Bonifatius III

Bonifatius III, född i Rom, död 12 november 607, var påve från den 19 februari 607 till sin död samma år, den 12 november.

Biografi 
Bonifatius var romare och son till en viss Johannes Cataadioce. Han blev vigd till diakon i den romerska kyrkan, och sändes 603 som påvlig legat (apocrisiarius) till hovet i Konstantinopel av Gregorius den store. Bonifatius verkar där, med sin finkänsla och välbetänksamhet, ha skaffat sig kejsar Fokas ynnest.

Han valdes till påve Sabinianus efterträdare efter ett interregnum på nästan ett år; han konsekrerades den 19 februari 607. Efter sin utnämning mottog han ett dekret från kejsar Fokas där det står att "den helige aposteln Petrus’ stol skall vara överhuvud över alla kyrkor" och att titeln "universalbiskop"  uteslutande tillkommer biskopen av Rom, något som indirekt riktade sig också mot Konstantinopels biskop, Cyriacos, och samtidigt var det ett erkännande av kejsar Justinianus I inställning till saken 80 år tidigare.

Under Bonifatius III:s pontifikat hölls en synod i Peterskyrkan med 72 biskopar och hela Roms prästerskap. Där beslutades att under en påves eller biskops livstid fick inte valet av efterträdare bringas under debatt samt att detsamma fick företas först på tredje dagen efter att den avlidne begravts. Dokumenten från synoden har dessvärre gått förlorade.

Bonifatius var en man "vars tro och karaktär prövats". Han avled samma år han blivit påve, och begravdes i Peterskyrkan.

Referenser 
 Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia (1913)
 

Påvar
Heliga stolens diplomater
Födda okänt år
Födda 500-talet
Avlidna 607
Män
Ugglan
Påvar från Rom
Präster under 600-talet
Bonifatius IV

Bonifatius IV, född omkring 550 i Valeria, död 8 maj 615 i Rom, var påve från den 25 augusti 608 till sin död, 8 maj 615. Han är helgon i katolska kyrkan, med 25 maj som festdag.

Biografi 

Bonifatius var marser, född i Valeria som son till en läkare vid namn Johannes. Under Gregorius den stores pontifikat var Bonifatius diakon i den romerska kyrkan och hade posten som dispensator; det senare gör honom till den förste tjänstemannen inom patrimoniernas förvaltning. Efter ett interregnum om över nio månader, valdes han till Bonifatius III:s efterträdare, och konsekrerades till påve den 25 augusti 608.

Kejsar Fokas gav Bonifatius tillåtelse att konvertera Pantheon till en kristen kyrka, vilket skedde, troligen den 13 maj 609, genom att den helgades åt jungfru Maria (S. Maria Rotunda). Detta var första gången som ett hedniskt tempel åt romerska gudar överfördes till kristendomen.

Under Bonifatius pontifikat besökte Londons förste biskop, Mellitus, Rom för "anlita påven angående viktiga frågor rörande den nyligen grundade kyrkan av England", om vilket Beda venerabilis berättar i Historia ecclesiastica gentis Anglorum. Mellitus närvarade vid en synod i Rom som behandlade "munkars liv och klosterfred" och tog med sig ett dekret därifrån till England samt ett brev från påven till ärkebiskopen av Canterbury och alla engelska präster, samt till kung Ethelbert och hela det engelska folket om "vad som skulle iakttagas i Englands kyrka". Det dekret som ibland påstås vara autentiskt och ha bevarats därifrån, är oäkta. Brevets äkthet betvivlas.

Rom plågades svårt av svält och översvämningar under Bonifatius pontifikat. Påven avled i sitt hem, som han inrättat till kloster där han själv levde klosterliv, och han begravdes i Peterskyrkan. Hans reliker har flyttats tre gånger, senast 1603.

Referenser 
Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia (1913)

Externa länkar 

Påvar
Italienska helgon
Födda 550
Avlidna 615
Män
Präster under 600-talet
Bonifatius V

Bonifatius V, född i Neapel, död 25 oktober 625, var påve från den 23 december 619 till sin död, 25 oktober 625.

Biografi 
Bonifatius var född i Neapel. Efter ett interregnum om över ett år, valdes han till Agapetus I efterträdare. Innan han blivit konsekrerad till påve, vilket skedde den 23 december 619, gjorde eunucken Eleutherius, exark i Ravenna, uppror, men medan exarken tågade mot Rom slogs han ner av sina egna trupper.

Liber Pontificalis berättar att Bonifatius antog ett dekret som gjorde kyrkorummet till en fristad, och att han gav order om att de ecklesiastikala notarierna skulle åtlyda kejsardömets lagar om testamenten. Han beslutade också att akoluter inte fick ersätta diakoner vid dopförrättningar i Lateranbasilikan.

Hos Beda venerabilis finns uppgifter om att påven var tillgivet angelägen om engelska kyrkan. De "brev med förmaningar" som han sägs ha skrivit till Mellitus, ärkebiskop av Canterbury, och till Justus, biskop av Rochester, finns inte bevarade, men några andra brev finns fortfarande kvar. Ett är skrivet till Justus efter att han efterträtt Mellitus som ärkebiskop av Canterbury (624), då han ger honom palliet och uppdraget att viga biskopar såsom tillfället kräver. Enligt Beda skickade också påven brev till kung Edwin av Northumbrien (625), där han uppmanar honom att omvända sig till kristendomen, och till den kristna prinsessan Ethelberga, kung Edwins hustru, i vilket han skall ha förmanat henne att vidtaga lämpliga åtgärder för att omvända sin make.

Liber Pontificalis skriver att Bonifatius var "den mildaste av män" vars största kännetecken var kärleken till prästerskapet. Han begravdes i Peterskyrkan den 25 oktober 625.

Referenser 
Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia (1913)

Externa länkar 

Påvar
Födda okänt år
Födda 500-talet
Avlidna 625
Män
Ugglan
Personer från Neapel
Präster under 600-talet
Bonifatius VI

Bonifatius VI, född i Rom, död 26 april 896 i Rom, var påve från den 11 april 896 till sin död samma månad, den 26 april.

Biografi 
Bonifatius var romare, och var son till en biskop vid namn Hadrianus. Bonifatius hade två gånger blivit dömd att frånkännas sin värdighet som vigd åt kyrkan, både som diakon och sedan, efter att han hade återupptagits i kyrkogemenskapen, som präst. Det förefaller som att han inte skulle ha återinsatts i prästämbetet efter andra degraderingen. Han valdes till påve Formosus efterträdare på Petri tron av det romerska partiet den 11 april 896, under ett folkligt uppror som utbröt strax efter Formosus död, ett uppror som framtvingade folkets vilja. 

Han avled efter endast 15 dagars pontifikat av gikt. Andra källor gör gällande att han tvingades avgå för att lämna plats för efterträdaren Stefan VI, som stöddes av Spoletopartiet. Vid en synod i Rom som påve Johannes IX höll år 898 förklarades hans anspråk på pontifikatet vara ogiltigt.

Bonifatius VI:s pontifikat är det näst kortaste i historien; endast Urban VII var påve under kortare tid.

Källor

Webbkällor

Tryckta källor

Externa länkar

Påvar
Avlidna 896
Män
Födda okänt år
Personer i Kyrkostaten under 800-talet
Bonifatius VII

Bonifatius VII, född Francone i Rom, död 20 juli 985, var motpåve från juni till juli 974 och påve (men icke erkänd historiskt) från den 20 augusti 984 till den 20 juli 985.

Han utsågs till kardinaldiakon av Johannes XIII. År 974 utropades han till påve av adelspartiets ledare Crescentius den äldre, men blev redan efter några veckor tvungen att fly till Konstantinopel. 

I april 984 återvände han till Rom och avsatte påven Johannes XIV, vilken han kort därefter lät mörda. Bonifatius VII blev dock själv mördad efter endast elva månaders pontifikat.

Källor

Externa länkar

Påvar från Rom
Avlidna 985
Motpåvar
Män
Födda okänt år
Personer som blivit mördade
Präster under 900-talet
Slipklänning

Slipklänning, ärmlös klänning med smala axelband, ofta tillverkad i något tunt silkigt material. Namnet kommer av att man bara "glider i" (eng. slip in) klänningen.

Källor 

Klänningar
Bonifatius

Bonifatius eller Bonifacius kan syfta på:

 Bonifatius (Rom) (400-talet), en romersk fältherre
 Bonifatius (Preussen)" (974–1009), en tysk kyrkoman, känd som "Preussens apostel"
 Bonifatius (Tyskland) (cirka 680–754/755), "Tysklands apostel"
 Bonifatius (Toscana) – markgrevar av Toscana
 Bonifatius (Monferrato) – markgreve av Monferrato
 Bonifacius – ett studentspex från Lund

Påvar
Bonifatius I – påve 418–422
Bonifatius II – påve 530–532
Bonifatius III – påve 607–607
Bonifatius IV – påve 608–615
Bonifatius V – påve 619–625
Bonifatius VI – påve 896–896
Bonifatius VII – motpåve 974–984, påve 984–985
Bonifatius VIII – påve 1294–1303
Bonifatius IX – påve 1389–1404
Bonifatius (Rom)

Bonifatius, romersk fältherre, omtalas första gången år 413, då han utmärkte sig vid undsättningen av Marseille och sårade västgotakungen Ataulf. Bonifatius innehade sedermera ett militärbefäl i Afrika och slogs mot de plundrande barbarerna. Omkring år 422 tycks han ha förvärvat sig en halvt självständig ställning där; han stod i personligt vänskapsförhållande till kyrkofadern Augustinus och prisas av denne för sin fromhet. Bonifatius ställde sig år 423 på Placidias sida mot kejsaren Honorius och belönades ett par år senare med ståthållarvärdighet (comes Africae) samt ett högt militärbefäl (comes domesticorum). 

Det dröjde emellertid inte länge, innan Bonifatius av okänd anledning föll i onåd vid hovet i Ravenna. Han återkallades från Afrika, men vägrade uppge sin ställning och blev då förklarad rikets fiende, år 427. Med Augustinus och det kyrkliga partiet i Afrika hade han stött sig genom ett klandervärt levnadssätt och böjelse för arianism. Trupper sändes emot honom, och under de förvecklingar, som nu följde, inbröt vandalerna från Spanien i Afrika och härjade vitt och brett. En mängd historieskrivare efter Prokopios riktade beskyllningar mot Bonifatius, att han skulle ha kallat vandalerna till hjälp, men senare tiders forskare var benägna att frikänna honom. Han belägrades mellan åren 430-431 i Hippo Regius av vandalerna och förmådde inte att slå tillbaka deras anfall. 

År 432 kallades Bonifatius till Italien, eftersom man vid kejsarhovet i Ravenna ansåg sig behöva honom som motvikt mot den mäktige Aëtius. Han utnämndes till riksfältherre (magister militum) och drog i fält mot Aëtius, men blev år 432 dödligt sårad i slaget vid Ariminum. Fältherrevärdigheten övergick till Bonifatius svärson Sebastianus, vilken emellertid snart fördrevs av Aëtius.

Källor
 

Romerska militärer
Män
Avlidna 432
Personer som stupat i strid
Födda okänt år
Ugglan
Bonifatius av Mainz

Bonifatius (även Winfrid eller Wynfrith), ofta felaktigt kallad Bonifacius, "Tysklands apostel", född omkring 675 i Wessex, död 5 juni 754 eller 755, helgon, av en förnäm anglosaxisk släkt.

Biografi
Som ung inträdde Bonifatius i klostret Nhutscelle (nuvarande Nursling). Vid denna tid hade den unga engelska kyrkan nyss funnit sin världshistoriska uppgift. Den sände ut skaror av missionärer, vilka utbredde romersk religiositet och engelsk kultur i Europa. Bonifatius greps av missionsivern och begav sig 715 till Friesland, i avsikt att ansluta sig till Willibrord. Missionsförsöket misslyckades, men 718 befann sig Bonifatius i Rom, där han förband sig att verka för den romerska kristendomsformen och ställde sig under påvens ledning. 

Påven hänvisade Bonifatius till det hedniska Thüringen, och dit vände han sig också efter en kortare missionsresa i Friesland. Han återsåg inte mer sitt fädernesland. I Thüringen hade han att bekämpa dels hedendom, dels en vitt utbredd iro-skotsk mission. Han övervann allt motstånd och innan ett årtionde förflutit, kunde han lägga en ny kyrkoprovins, Thüringen-Hessen, för påvens fot. 

Bonifatius utnämndes då av påven till ärkebiskop med vidsträckt fullmakt; med stöd av denna befäste han sitt verk, särskilt genom en rad klosterstiftelser. Han understöddes av en rad engelska missionärer, och de första biskopssätena i provinsen (Würzburg, Büraburg och Erfurt) besattes med engelsmän. Troligen på grund av påvlig befallning vände sig Bonifatius, efter ett kort besök i Rom 738, inte åt Norden, dit han själv längtade, utan åt söder. Inom kort hade han lyckats organisera Bayerns kyrka med fyra biskopsstift (Salzburg, Regensburg, Freising och Passau) efter romersk åskådning. 

Bonifatius inflytande började sträcka sig även till det gamla frankiska riket, sedan Karloman och Pippin den lille kommit till styret. Särskilt Karloman i Östfranken gynnade honom. Genom en synod år 742 ordnades den austrasiska kyrkan i närmare anslutning till Rom. Även i Västfranken fick Bonifatius fria händer, så långt Pippins politiska intressen medgav det; och Bonifatius lyckades genomsyra dess prästerskap med sin åskådning, trots ett stundom våldsamt motstånd. 745 proklamerades på en synod hela den reformerade frankiska kyrkans enhet; dess ledning anförtroddes dock åt Köln och inte åt Mainz, där Bonifatius blev ärkebiskop. Genom en högtidlig förklaring av de frankiska biskoparna 747 uttalades emellertid det frankiska klerus fullständiga anslutning till Rom. Därmed stod Bonifatius vid målet. Han deltog inte mer i de frankiska angelägenheterna. 

År 754 insatte han Lullus till sin efterträdare i Mainz och anträdde en stor missionsfärd till Friesland. Den 5 juni 754 eller 755 överfölls lägret av hedningar, och när Bonifatius gick att möta dem med evangelieboken, blev han dödad. Hans sista ord gällde England. Hans ben vilar i det berömda klostret i Fulda. 

Den 5 juni var i äldre tid namnsdag för Bonifatius.

Referenser 
 

Födda 670-talet
Avlidna 750-talet
Engelska helgon
Tyska helgon
Kristna martyrer
Personer från Fulda
Män
Engelska martyrer
Personer i England under 700-talet
Nosaby

Nosaby är en stadsdel i norra utkanten av Kristianstad och kyrkby i Nosaby socken. 

Här ligger bland annat Nosaby kyrka (ritad av Helgo Zettervall och invigd 1875) och Nosabyskolan (nyinvigd 2013). Ovanför ingången till kyrkan står det "Dina murar skall bära salighet och Dina portar lof".

Stadsdelen är hemvist för Nosaby GK och Nosaby IF (fotbollsklubb). Nosaby var en egen kommun fram till 1967, då man slogs ihop med den blivande storkommunen Kristianstads kommun. Sedan 1989 finns Våffelbagaren i Nosaby som bland annat gör skånska spettekakor. I september 2009 siktades varg i Nosaby, den sydligaste siktning av varg i Sverige på flera år.

Den 10 september 2004 inträffade järnvägsolyckan i Nosaby.

Externa länkar

Kristianstads geografi
Bonifatius (Toscana)

Bonifatius, markgrevar av Toscana.

En av de första markgrevarna var Bonifatius I, som omkring 828 kämpade med framgång mot saracenerna i Afrika. Markgrevarnas ätt utgick 1052 på manssidan med Bonifatius II, tillika greve av Modena, Reggio, Mantua och Ferrara, den rikaste och mäktigaste fursten i Italien på sin tid.

Källor
 

Toscana
Ugglan