Tage Erlander

Tage Fritjof Erlander, född 13 juni 1901 i Ransäter i Värmlands län, död 21 juni 1985 i Stockholm, var partiledare för Sveriges socialdemokratiska arbetareparti och Sveriges statsminister 1946–1969. Med 23 år på posten som svensk statsminister är Tage Erlander den regeringschef bland alla världens parlamentariska demokratier, som i oavbruten följd suttit längst på sin post. Erlander var ledamot av Sveriges riksdag 1932–1973 i andra kammaren.

Biografi

Uppväxt 

Erlander var son till folkskolläraren och kantorn Erik Gustaf Erlander (1859–1936) och Alma Nilsson (1869–1961). Han var det tredje barnet av fyra; hans syskon var Janne (1893–1912), Anna (1894–1972) och Dagmar (1904–1988). Erlanders släkt på hans mormors sida härstammade från en så kallad svedjefinne. Tage Erlanders far hette Andersson från början – efter sin far Anders Erlandsson – men ändrade namnet till Erlander.

Erlander föddes den 13 juni 1901, på översta våningen i huset som nu heter Erlandergården. Hans familj bodde på den våningen under stora delar av hans barndom, och han gick i skolan på nedervåningen.

Utbildning

Erlander tog studentexamen vid Karlstads högre allmänna läroverk 1920 och skrev på hösten samma år in sig vid Lunds universitet. Han gjorde sin värnplikt på Första livgrenadjärregementet (I 4) 1921–1922 på kulsprutekompaniet i Linköping. Tage Erlander blev 1923 ordförande i det då nystartade Lunds matematiska sällskap, där han även lärde känna sin blivande fru Aina Andersson.

Erlander kom i kontakt med socialdemokratin i samband med sina studier i Lund.  Det var där han kom att bli socialdemokrat, även om det dröjde till 1928 innan han löste medlemskap i partiet. I sina memoarer framhåller han framförallt brutaliteten från polismaktens sida under lantarbetarstrejkerna utanför Lund 1923 som en skakande erfarenhet vilken formade hans politiska världsbild och fick honom till att överge den radikala liberalism han tidigare förhållit sig till.

Han var aktiv i studentpolitiken, bland annat som ordförande i den kulturradikala studentföreningen De Yngre Gubbarna (D.Y.G.). Han var även aktiv på sin nation och fungerade som kurator för Wermlands nation 1926-1929; i egenskap av detta ämbete bidrog han till att skapa Kuratorskollegiet 1927 och Stora Kuratorskollegiet 1928.

Ursprungligen hade Erlander studerat naturvetenskapliga ämnen såsom kemi och fysik, men övergav efterhand denna riktning till förmån för samhällsvetenskapliga ämnen som statistik och nationalekonomi. Efter kandidatexamen 1928 blev han samma år anställd vid Svensk Uppslagsbok i Malmö, där han blev redaktionssekreterare och satt i redaktionskommittén 1932–1938 (från och med band nummer 7).

Tidiga politikeruppdrag 

1930 invaldes Erlander i Lunds stads stadsfullmäktige och 1932 i andra kammaren i riksdagen som representant för fyrstadskretsen. 1937 blev han sakkunnig i Socialdepartementet under Gustav Möller och 1938 utsågs han till statssekreterare.

Som statssekreterare vid socialdepartementet var Erlander en av de högst ansvariga för 14 hemliga interneringsläger i Sverige under andra världskriget. Erlander var högst delaktig i lägren och deras utformning. Erlander skrev senare om dem i sina memoarer som gavs ut på 1970-talet, men författaren Niclas Sennerteg sade i samband med utgivningen av boken Svenska koncentrationsläger i Tredje rikets skugga (2008) att den bilden som Erlander gav i memoarerna inte stämmer med verkligheten. Sennerteg sade att "Han fick regelbunden information om vad som hände i lägren långt innan han påstår".

Statsråd 
År 1944 utsågs Erlander till konsultativt statsråd (biträdande socialminister) med ansvar för frågor rörande arbetsmarknaden, polisväsendet och civilförsvaret i samlingsregeringen under ledning av Per Albin Hansson, och året därpå blev han ecklesiastikminister.

Statsminister 
Då den tidigare statsministern Per Albin Hansson hastigt avlidit i oktober 1946 valdes Erlander överraskande till ny partiledare och blev därmed statsminister. Kampen med socialminister Gustav Möller om partiledarskapet var hård. Vid utnämnandet var Erlander nästan totalt okänd hos allmänheten. Många trodde att han skulle avgå efter andrakammarvalet 1948, eftersom han var allmänt okänd och att det skulle bli svårt för honom att axla Hanssons mantel. 

Fram till oktober 1969 förblev han både partiledare och statsminister innan han frivilligt avgick. Han satt längre än vad någon annan regeringschef gjort oavbrutet i länder med parlamentarisk demokrati. Erlander ledde sitt parti genom elva val; i det sista andrakammarvalet 1968 fick socialdemokraterna över 50 procents väljarstöd.

Eftermäle 

Erlander påverkade mer än någon annan politiker Sveriges utveckling de första årtiondena efter andra världskriget. Som partiledare hade Erlander, efter elddopet i valet 1948, en obestridd ställning baserad på hans kombination av saklighet, initiativrikedom och agitatorisk styrka.

Erlanders första regering var den första som fick en kvinnlig minister, nämligen Karin Kock, folkhushållningsminister 1948–1949. Erlander erkände att kvinnor måste vara en del av politiken och inkluderade flera i hans regeringar, men han var ofta oense med sådana som Ulla Lindström, och de flesta kvinnorna satt inte i hans regeringar särskilt länge.

Även om Erlander och folkpartiets ledare Bertil Ohlin var överens i många politiska frågor utvecklade de en fiendskap som anses vara en av de mest uppmärksammade i svensk historia. Debatterna mellan de två blev välkända, som började med Vasaparksdebatten 1948 och fortsatte i många i riksdagen efteråt.

Erlander försökte åstadkomma en större riksdagsmajoritet och lyckades genom den koalitionsregering, regeringen Erlander II, mellan socialdemokraterna och Bondeförbundet som regerade 1951–1957. Samarbetet mellan bondeförbundsledaren Gunnar Hedlund och Erlander präglades av ömsesidigt förtroende.

Erlander myntade under 1960-talet uttrycket "det starka samhället" som innebar en växande offentlig sektor, men utan förstatligande av näringslivet. Han menade med orden "de stigande förväntningarnas missnöje", att folkets ökade välfärd ledde till krav på ökade samhällsinsatser.

1955 hölls en folkomröstning om Sverige skulle gå över till högertrafik. Trots lågt valdeltagande med 52,9 röstade överväldigande 82,9 procent nej. Trots detta röstade riksdagen 1963 om bytet och det gick igenom, 294 röster för och 50 emot. Det väckte motreaktioner, varpå Erlander svarade, "Folkomröstningen var ändä bara rådgivande." Kostnaden för bytet skulle bli 600 miljoner kronor. Den 3 september 1967, en händelse känd som Dagen H, inträffade bytet.

Erlander var en skicklig polemiker samtidigt som han hade humor och förmåga att samarbeta med motståndare. Han var en anspråkslös person, men värnade om regeringens och partiets maktposition.

Utrikespolitik
Han stod för neutralitetspolitik, välfärdspolitik och var anhängare av nordiskt samarbete, till en början genom försök att inrätta ett nordiskt försvarsförbund och senare i Nordiska rådet.

1952 besökte Erlander president Harry S. Truman och blev den första svenska statsministern som träffade en amerikansk president. Han träffade senare Dwight D. Eisenhower, John F. Kennedy och Lyndon B. Johnson.

1948 erkände Sverige Israel som ett legitimt land och 1951 etablerade Sverige en ambassad där. Erlander blev den första premiärministern som besökte Israel 1962.

Socialdemokratins opinionsstöd under Tage Erlander
Under Tage Erlanders tid som partiordförande genomlevde partiet för det mesta höga och stabila opinionssiffror. Dock fick inte Socialdemokraterna tillsammans med Kommunisterna majoritet till andra kammaren efter valen åren 1952, 1956 och 1958 och var då tvungna att samarbeta med Bondeförbundet. 

Vid kommunalvalen år 1966 fick Socialdemokraterna endast 42,2 procent, vilket var det lägsta resultatet under lång tid, och under en kort period övervägde partiet ett omval till andra kammaren. När Sifo började publicera sin väljarbarometer varje månad i Svenska Dagbladet år 1967 stod det klart att opinionsläget fortfarande var kvar runt valresultatet året innan. Endast någon månad innan andrakammarvalet år 1968 började opinionen överhuvudtaget öka i nämnbar mängd, men i slutänden fick Socialdemokraterna mycket oväntat hela 50,1 procent i valet till andra kammaren, det näst högsta valresultatet någonsin, samtidigt som VPK gjorde ett dåligt val och fick endast 3 procent. Efter valet efterträddes Tage Erlander av Olof Palme år 1969.

Privatliv

Han gifte sig den 9 juni 1930 med Aina Andersson och de fick tillsammans sönerna Sven (1934–2021) och Bo (1937–2014). Under barnens uppväxtår var familjen bosatt i en trerumslägenhet på Ryggåsgatan i Alvik. Paret flyttade på 1960-talet in på sjunde våningen i ett sextonvåningshus i stadsdelen Marieberg, i Stockholm, en fastighet som kom att kallas Erlanderhuset. Där levde de fram till hans död 1985. Sedan Erlander hade avgått som statsminister bodde paret även i ett hus i Bommersvik som än i dag kallas för Erlandervillan. 

Från 1972 till 1982 publicerade Erlander sina minnen i sex volymer samt ytterligare några skrifter.

Erlanders son Sven Erlander har gett ut sin fars dagböcker från åren 1945–1969. Dagböckerna var inte avsedda för publicering när de skrevs och i dem har Erlander skrivit ned sina innersta tankar: ständigt orolig för sin hälsa och sina sömnbesvär, tvivlande på att duga som statsminister och kritisk till människor i sin omgivning.

Erlander har kallats för "Sveriges längste statsminister" – vilket syftar såväl till hans kroppslängd (192 centimeter) och ämbetstid.(Carl Bildt, Sveriges statsminister från 1991 till 1994, är också 192 centimeter lång, så han och Erlander är delade som den längsta statsministern.)

Död 
Erlander avled den 21 juni 1985 av lunginflammation och hjärtsvikt på Huddinge sjukhus där han varit inlagd i nästan två veckor, och begravningen fick stor uppmärksamhet i landet. Han gravsattes den 1 juli 1985 i familjegraven på Ransäters kyrkogård.

Priser och utmärkelser 
Erlander var nominerad till Nobels fredspris 1971, men det var Willy Brandt som fick priset det året.

Erlander tilldelades Illis quorum 1984.

Platser uppkallade efter Erlander
Erlandergården i Ransäter är Erlanders barndomshem och idag ett museum över Tage Erlander. I området Värpinge i västra Lund ligger Tage Erlanders väg.

Den gamla vägsträckningen av riksväg 62 som går förbi Erlandergården heter Erlandervägen.

I den centralt belägna stadsdelen Haga i Karlstad fanns tidigare en längre sträckning av Götgatan än vad som idag är kvar av den. En del av Götgatan fick och har fortfarande namnet Tage Erlandergatan och sträcker sig från pråmkanalen i väster till Nygatan i öster. Däremellan är också stadens kongress- och konferensanläggning placerad. Karlstad lät uppkalla denna gata av värmlandsbördige Tage Erlander då han i ungdomen bodde och skolade sig i Karlstad vid läroverket som ung och där avlade studentexamen.

I populärkulturen 
I långfilmen Hundraåringen som klev ut genom fönstret och försvann, spelas Erlander av den svenska skådespelaren Johan Rheborg.

I TV-serien En kunglig affär från 2021, som dramatiserar Haijbyaffären, spelas Erlander av skådespelaren Emil Almén.

I Netflix-Serien Clark (TV-serie) som huvudsakligen handlar om Clark Olofsson, så spelas Erlander av skådespelaren Claes Malmberg.

Bibliografi 
 Levande stad (1959, Stockholm). Utgiven av Raben & Sjögren. 
 Arvet från Hammarskjöld (1961, Stockholm) Utgiven av Gummessons Bokförlag. 
 Tage Erlander 1901–1939 (1972, Stockholm). Utgiven av Tidens förlag. 
 Tage Erlander 1940–1949 (1973, Stockholm). Utgiven av Tidens förlag. 
 Tage Erlander 1949–1954 (1974, Stockholm). Utgiven av Tidens förlag. 
 Tage Erlander 1955–1960 (1976, Stockholm). Utgiven av Tidens förlag. 
 Tage Erlander 1960-talet (1982, Stockholm). Utgiven av Tidens förlag. 
 Tage Erlander Sjuttiotal (1979, Stockholm). Utgiven av Tidens förlag. 
 Dagböcker 1945–1949 (2001). Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1950–1951 (2001). Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1952. (2002) Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1953. (2003) Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1954. (2004) Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1955. (2005) Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1956. (2006) Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1957. (2007) Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1958. (2008) Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1959. (2009) Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1960. (2010) Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1961–1962. (2011) Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1963–1964. (2012) Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1965. (2013) Utgiven av Gudlunds förlag. 
 Dagböcker 1966–1967. (2014) Utgiven av Gidlunds förlag. 
 Dagböcker 1968. (2015) Utgiven av Gudlunds förlag. 
 Dagböcker 1969. (2016) Utgiven av Gudlunds förlag.

Se även 
 Socialdemokraterna
 Folkhemmet

Referenser

Källor

Vidare läsning

Externa länkar 

 Hör Tage Erlander berätta själv i Sveriges Radios Arkiv
 Tage Erlander berättar om sitt liv. SR Minnen. Ur serien Svenska öden från 1971. Intervjuare: Paul Björk.
 SVT Öppet arkiv har videoklipp med Tage Erlander

 
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Socialdemokraterna
Svenska socialdemokrater
Svenska ämbetsmän under 1900-talet
Sveriges ecklesiastikministrar
Sveriges konsultativa statsråd
Sveriges statsministrar
Sveriges riksdags ålderspresidenter
Män
Födda 1901
Avlidna 1985
Tidigare kuratorer vid nationer vid Lunds universitet
Hedersdoktorer vid Göteborgs universitet
Värmländska politiker
Socialdemokraternas partiledare
Svenska politiker under 1900-talet
Personer från Ransäters socken
Mottagare av Illis Quorum
Europeiska socialdemokratiska regeringschefer
Svenska dagboksskrivare