kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Notholmen

Notholmen kan avse:
 Notholmen – gamla namnet på ön Kastellholmen
 Notholmen – en mindre ö väster om Mefjärd i Stockholms skärgård, se Mefjärd.

Finland 

 Notholmen (Föglö, Åland), 
 Notholmen, Nagu, Åboland, 
 Notholmen, Kimitoön, Åboland, 
 Notholmen (del av Skåldö, Raseborg), Nyland, 
 Notholmen (vid Jussarö, Raseborg), Nyland, 
 Notholmen (vid Torsö, Raseborg), Nyland, 
 Notholmen, Helsingfors, Nyland,

Sverige 

 Notholmens naturreservat, Nordanstig, Nordanstigs kommun, 
 Notholmens naturreservat, Arboga, Arboga kommun, 
 Notholmen, Södertälje kommun, ö och fyr, 
 Notholmen, Tyresö, ö, Tyresö kommun, 
 Notholmen, Eskilstuna, sluss i Hjälmare kanal, 
 Notholmen, Västervik, holme i Västervik,

Se även
Notholm
Notholmarna
Nötholmen
Nirvana (musikalbum)

Nirvana är ett självbetitlat samlingsalbum av Nirvana, släppt den 29 oktober 2002. Detta är det tredje albumet som släpptes av Nirvana efter att frontmannen och sångaren Kurt Cobain avlidit i april 1994. Albumet innehåller även den dittills osläppta låten "You Know You're Right" som första spår, vilket ledde till att Nirvana kunde ta sig in på topplistor 8 år efter Cobains död. De tre sista spåren är från den akustiska liveskivan MTV Unplugged in New York.

Låtlista 

Album av Nirvana
Amerikanska samlingsalbum
Samlingsalbum 2002
Album producerade av Steve Albini
Album producerade av Butch Vig
Engelskspråkiga samlingsalbum
Musikalbum utgivna postumt
Andrés Segovia

Andrés Segovia, född 21 februari 1893 i Linares, Andalusien, död 3 juni 1987 i Madrid, var en spansk klassisk gitarrist. Segovia var en framträdande person inom den klassiska gitarrscenen under 1900-talet. Han turnerade under ungefär 75 år.

Segovia ville föra fram gitarren som ett riktigt instrument som dög till klassisk musik, inte bara för populär- och folkmusik. Han framträdde för publik första gången vid sexton års ålder, och några år senare höll han sin första riktiga klassiska konsert i Madrid. Han spelade några transkriptioner till gitarr av Francisco Tárrega och några Bach-stycken som han själv transkriberat till gitarr. Segovias gitarrteknik skilde sig från Tarregas och dennes elevers; Tarrega knäppte på strängarna med fingertoppen medan Segovia använde fingernageln. Detta är idag den vanligaste tekniken hos klassiska gitarrister, även om det finns de som använder den mjuka fingertoppen. Segovias teknik och spelsätt förbluffade publiken, och Segovia lyckades till stor del med sitt projekt att föra in gitarren i de klassiska konsertsalarna.

När Segovias publik blev större och han spelade i större salar, fann han att gitarrens ljud hade svårt att räcka fram. Detta fick honom att sträva efter att framställa en ljudstarkare gitarr. Tillsammans med instrumentmakare konstruerade han vad som idag är känt som den klassiska gitarren, gjord av bättre trä än sina föregångare och strängad med nylonsträngar. Bland Segovias gitarrelever genom åren finns Sharon Isbin, Abel Carlevaro, Ben Bolt, Christopher Parkening, John Williams, Eliot Fisk och Oscar Ghiglia. 

Segovia dog i Madrid i en hjärtattack vid 94 års ålder.

Asteroiden 3822 Segovia är uppkallad efter honom.

Referenser

Noter

Externa länkar	
 The Segovia Museum

Spanska gitarrister
Klassiska gitarrister
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Spanska musiker under 1900-talet 
Födda 1893
Avlidna 1987
Män
Personer från Andalusien
Fernando Sor

Fernando Sor (katalanska: Josep Ferran Sorts i Muntades), döpt 14 februari 1778 i Barcelona, död 10 juni 1839 i Paris, var en betydande spansk utövare och tonsättare inom klassisk gitarrmusik. 

Asteroiden 4865 Sor är uppkallad efter honom.

Sor erhöll sin musikaliska uppfostran i klostret Montserrat. Han skrev för ett italienskt operasällskap operan Telemacco, som framfördes med bifall. Efter kriget på pyreneiska halvön, i vilket han deltog som kapten, reste han till Paris, där han blev personligen bekant med Méhul, Berton och Cherubini. Sor grundlade i London sitt rykte som gitarrist och komponerade en mängd italienska arietter samt operan La Foire de Smyrna med mera. Han gjorde en konsertresa till Ryssland, varefter han återvände till London. Sor skrev där feerioperan La belle Arsene. Han utgav utom ovannämnda kompositioner en gitarrskola och gitarrmusik.

Källor 
 

Spanska klassiska kompositörer
Spanska gitarrister
Klassiska gitarrister
Gitarrister under 1800-talet
Spanska musiker under 1800-talet
Födda 1778
Avlidna 1839
Män
Lola (film, 1961)

Lola är en fransk/italiensk film från 1961.

Handling
Den uttråkade Roland återser en flicka från tonåren, Lola. Lola är nu kabarédansös och ensam mor till en son. Roland blir kär i Lola, men Lola hoppas få återse sin sons far. Det finns också en amerikansk sjöman som är snäll mot Lolas son och verkar intresserad av Lola.

Om filmen
Regissören hade från början tänkt sig att filmen som en musikal, men producenten fick honom på andra tankar. Trots det är det gott om musik i filmen, bl.a. Bach, Beethoven och Mozart. Originalmusiken skrevs av Michel Legrand, och Agnes Varda, senare gift med Jacques Demy, skrev titelmelodin C'est moi, c'est Lola. Legrand och Demy kom att arbeta tillsammans i många filmer, detta var deras första film, och även Demys långfilmsdebut.

Marc Michels rollfigur Roland Cassard förekommer även i Paraplyerna i Cherbourg, som Jacques Demy regisserade tre år senare. Och Lola själv är med i Model Shop från 1968. Och i filmen Flickorna i Rochefort diskuteras vid ett tillfälle även Madame Desnoyers.

Filmen utspelar sig i Nantes, Jacques Demys födelseort.

Rollista (i urval)
Anouk Aimée - Lola
Marc Michel - Roland Cassard
Jacques Harden - Michel
Alan Scott - Frankie
Elina Labourdette - Madame Desnoyers
Margo Lion - Jeanne
Annie Duperoux - Cécile Desnoyers
Catherine Lutz - Claire
Corinne Marchand - Daisy
Yvette Anziani - Madame Frédérique
Dorothée Blank - Dolly
Isabelle Lunghini - Nelly
Annick Noël - Ellen
Ginette Valton - ägare till en skönhetsstudio
Anne Zamire - Maggie

Externa länkar
 

Franska dramafilmer
Italienska dramafilmer
Filmer 1961
Rukn Al-Din

Rukn Al-Din, son till sultanen Iltutmish. Han usurperade tronen i Delhisultanatet under 7 månader 1236, innan systern Radiyya Begum, den av fadern utpekade tronföljaren, kunde uppstiga på den tron fadern lämnat med döden.

Referenser 

Delhis sultaner
Män
Personer i Indien under 1200-talet
Mamluker
Fullkorn

Fullkorn är spannmål som har sitt naturliga skal kvar, även om det malts. Man brukar säga att cerealen skall innehålla: kli, frövita och grodd för att klassas som fullkorn. Det gäller all spannmål till exempel helt vete, råg, havre, ris, majs.

Fullkorn innehåller kostfiber som är viktigt för människans hälsa. Det tar lång tid för kroppen att bearbeta fullkornskost vilket gör att man bibehåller en jämn blodsockernivå.

Se även 
 Fullkornsris
 Gryn
 Mjöl

Sädesslag
Mu'izz Al-Din Bahram Shah

Mu'izz Al-Din Bahram Shah, kallad Bahram, son till Iltutmish och sultan i Delhi sedan han intrigerat med det turkiska hovpartiet och störtat systern Radiyya Begum 1240. Han avsattes själv och mördades två år senare.

Referenser 

Delhis sultaner
Män
Personer i Indien under 1200-talet
Firuz Shah

Firuz Shah var sultan i Delhi från 1351 till 1388. 

Han tillhörde Tughlaqdynastin, vars höjdpunkt nåddes under Firuz. Under hans välde förbättrades levnadsförhållandena för de breda massorna, och reformer inom utbildningsväsendet ägde rum. I praktiken gjorde sig dock Bengalen självständigt från delhisultanatet under denna tid, och väldets sönderfall accentuerades sedan under Firuz omedelbare efterträdare.

Referenser 

Delhis sultaner
Män
Personer i Indien under 1300-talet
Erik Baumann

Erik Eugén Baumann, född 30 oktober 1889 i Vimmerby, död 25 januari 1955 i Boo, var en svensk kompositör och musiker (pianist).

Baumann tog organistexamen vid Kungliga musikhögskolan 1911 och arbetade senare som stumfilmspianist vid Fyrisbiografen i Uppsala. Han spelade även i SF:s biograforkester innan han 1932 blev han musikchef vid Europafilm och skrev musik till mer än 60 av deras filmer.

Erik Baumann är begravd på Boo kyrkogård. Han var bror till filmregissören Schamyl Bauman.

Filmografi

 Filmmusik

 Roller

Referenser

Noter 

Svenska filmmusikkompositörer
Svenska kapellmästare
Svenska pianister under 1900-talet
Personer från Vimmerby
Födda 1889
Avlidna 1955
Män
Marburg

Marburg (innan 1974 officiellt Marburg an der Lahn) är en stad i det tyska förbundslandet Hessen med omkring  invånare. Den är belägen vid floden Lahn och är känd för Elisabeth-kyrkan och sitt Philipps-Universität Marburg, som är det äldsta protestantiska universitet som fortfarande existerar.

Utbildning och forskning 

Staden är präglad av universitetet och dess 17 500 studenter samt 7 500 anställda. Dessutom finns det ett Max-Planck-Institut och flera farmaceutiska företag.

Historia 

 1138/1139 nämndes Marburg för första gången som Marcburg och tillhörde då lantgrevskapet Thüringen. 
 1222 fick Marburg sina stadsrättigheter och sex år senare grundades Franciskaner-klostret av Elisabeth. Hon dog 1231 och kanoniserades tre år senare. På grund av detta började Tyska orden att bygga Elisabeth-kyrkan som blev en av världens största och mest berömda kyrkor i gotisk stil. 
 1248 tillfördes staden lantgrevskapet Hessen av Sophie av Brabant. 
 Lantgreve Philipp den Ädelmodige grundade 1527 det första protestantiska universitetet. 
 1529 höll Martin Luther och Huldrych Zwingli det kända religionssamtalet i Marburg. 
 1604 tillföll staden Hessen-Kassel när Hessen-Marburg upphörde att existera och landet delades. Marburg förlorade därigenom även sin status som residensstad.
 Under trettioåriga kriget belägrades och plundrades staden 1647. 
 1807-1813 blev Marburg till följd av Napoleon I:s inflytande i Rhenförbundet del av kungariket Westfalen. 
 1866 blev Marburg preussiskt. 
 1901 erhöll Emil von Behring det första nobelpriset i fysiologi eller medicin och grundlade tre år senare Behring-Werke i Marburg.
 1967 inträffade ett utbrott av virussjukdomen Marburgfeber.

Kända personer 

 Elisabeth av Thüringen
 Emil von Behring
 Hans-Georg Gadamer
 Rudolf Bultmann
 Gustav Heinemann
 Rudolf Hermann Arndt Kohlrausch
 Rose Nabinger

Källor

Externa länkar 

Kommuner och städer i Landkreis Marburg-Biedenkopf
John Huston

John Huston, född 5 augusti 1906 i Nevada, Missouri, död 28 augusti 1987 i Middletown, Rhode Island, var en amerikansk regissör, manusförfattare, skådespelare och filmproducent. Huston skrev manus till de flesta av de 37  långfilmer han regisserade, flera av dem anses vara filmklassiker: Riddarfalken från Malta (1941), Sierra Madres skatt (1948), I asfaltens djungel (1950), Afrikas drottning (1951), De missanpassade (1961), Fat City - chansernas stad (1972), Mannen som ville bli kung (1975) och Prizzis heder (1985). Under sin 46-åriga karriär mottog Huston 15 oscarsnomineringar som regissör, manusförfattare och skådespelare samt belönades med två, för filmen Sierra Madres skatt, i kategorierna bästa regi och bästa manus. Han regisserade dessutom både sin far, Walter Huston och sin dotter Anjelica Huston i filmroller för vilka de vardera erhöll en Oscar.

Huston började sin karriär som manusförfattare under 1930-talet. 1941 regidebuterade han med Riddarfalken från Malta och arbetade därefter flitigt som regissör till omkring 40 filmer fram till sin död. Han hade gjort småroller redan som ung men på 1960-talet tog hans skådespelarkarriär fart. Han spelade ofta komiska roller, som i Casino Royale (1967), Candy (1968) och Myra Breckinridge (1970), men även mer seriösa roller.

Han var son till skådespelaren Walter Huston och far till fem barn, inklusive skådespelarna Anjelica Huston och Danny Huston.

Filmografi i urval 

 (manus)
 (manus)
 (manus)
 (regi och manus)
 (regi)
 (regi)
 (regi)
 (manus)
 (regi och manus)
 (regi, manus och roll)
 (regi och manus)
 (regi, manus och produktion)
 (regi)
 (regi och manus)
 (regi, manus och produktion)
 (regi, manus och produktion)
 (regi, manus och produktion)
 (regi)
 (regi)
 (regi)
 (regi)
 (regi)
 (regi)
 (regi och roll)
 (roll)
 (regi och roll)
 (regi och manus)
 (regi och roll)
 (regi)
 (regi)
 (roll)
 (roll)
 (regi och manus)
 (regi och roll)
 (roll)
 (roll)
 (roll)
 (regi, manus och produktion)
 (regi och roll)
 (regi)
 (roll)
 (regi och manus)
 (roll)
 (roll)
 (roll)
 (roll)
 (roll)
 (roll)
 (röst)
 (roll)
 (roll)
 (regi och roll)
 (roll)
 (regi)
 (röst)
 (regi)
 (regi)
 (roll)
 (regi)
 (regi)
 (berättarröst)
 (roll)
 (regi)
 (manus)

Referenser

Externa länkar 

 
 

Amerikanska filmproducenter
Amerikanska manusförfattare
Amerikanska filmregissörer
Oscar för bästa regi
Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Personer i USA under 1900-talet
Personer från Vernon County, Missouri
Födda 1906
Avlidna 1987
Män
Alamgir II

Alamgir II (), född 6 juni 1699 i Burhanpur i Indien, död 29 november 1759 i Kotla i Indien, var en indisk stormogul mellan 1754 och 1759. Han var son till stormogulen Djahandar Shah.

Referenser 

Stormoguler
Födda 1699
Avlidna 1759
Män
Personer i Indien under 1700-talet
Lögnaren (paradox)

Lögnaren är en av filosofins mest välkända paradoxer. Den utgörs av ett påstående eller ett antal påståenden som motsäger sin egen sanning, det vill säga de är självmotsägande. Paradoxen har blivit en av filosofins mest omdiskuterade paradoxer då den ställer teorin om sanning på sin spets.

Lögnaren har ett otal formuleringar som löper över ett eller flera påståenden. I sina enklaste formuleringar, till exempel "Denna sats är falsk" eller "Jag ljuger nu" uttrycker påståendena en referens till sig själv – självreferens, vilket är den enklaste formen av cirkelreferens. Påståendena "Nästa påstående är sant" och "Föregående påstående var falskt" kan vara sanna var för sig men inte i kombination; påståendena utskrivs som "Det är sant att det här påståendet är falskt" respektive "Det är falskt att det här påståendet är sant" och är båda självmotsägande. De hänvisar till varandra och uttrycker cirkelreferens.

Det är emellertid inte cirkelreferensen i sig som skapar själva motsägelsen, ty exempelvis "Denna sats är sann" är också självrefererande men inte självmotsägande. Paradoxen får därför konsekvenser för begreppet sanning då den står i motsättning till idén att ett påstående antingen är sant eller falskt. Meningar kan konstrueras som inte kan tilldelas ett specifikt sanningsvärde, trots att de följer grammatiska och semantiska regler; om påståendet "Denna sats är falsk" är sant så är det även falskt, och är påståendet falskt så är det även sant. Paradoxen verkar därmed visa att vad vi tar för givet som sanningsteori faktiskt leder till motsägelser. De vanligaste förklaringarna av vad påståendet/påståendena beskriver är 1) "varken sant eller falskt", 2) "både sant och falskt" eller 3) "saknar mening".

Källor 
 
 Liar Paradox

Paradoxer
Självreferens
Pascals trossats

Pascals trossats, är en statistisk analys som Blaise Pascal gjorde. Pascal var mycket intresserad av statistik och spelteori och applicerade de resonemangen på Gud. Enligt Pascal kunde man inte veta någonting om Gud, men om Gud finns blir man belönad om man tror på honom och om han inte finns har man inte förlorat något på sin religiösa tro. Kristendomen var den religion som gav det bästa utfallet och därför bör man tro på den. Därför, menade Pascal, borde man tro på Gud. Även om man inte gjorde det borde man leva som om Gud fanns för att på så sätt övertyga sig om den saken. Till sist kommer man då att tro på riktigt.

Det första argumentet mot denna sats är att den ställer upp ett falskt dilemma: borde vi inte i samma spelteoretiska resonemang kunna räkna med andra gudar, som i sin natur kan anses vara än mer straffande? Detta motargument visar att vi lika gärna kan acceptera vilken annan gud som helst beroende på vilken utgång vi kan förvänta oss om vi inte tror på en viss gudom.

Pascal har indirekt försvarat sig mot detta motargument genom att i andra verk argumentera för att kristendomen åtminstone är överlägsen islam och judendom.

Spelteori
Teorier inom religionsfilosofi
Laurentius Petri Gothus

Laurentius Petri Gothus (Lars Petersson), född 1529 eller 1530 i Söderköping, Östergötland (därav tillnamnet), död 12 februari 1579 i Uppsala, var en svensk ärkebiskop och psalmdiktare. Han är även känd som Laurentius Petri den yngre till skillnad från svärfadern Laurentius Petri Nericius.

Biografi
Laurentius Petri Gothus bedrev studier vid Wittenbergs universitet från omkring 1546, och blev där lärjunge till Philipp Melanchthon samt magister 1558 med hjälp av hertig Erik (sedermera Erik XIV).

Med Olaus Petri var han sin samtids största psalmdiktare.;han skrev även dikter, till exempel en latinsk dikt om goterna, Strategema Gothici Exercitus adversus Darium 1559, som senare kom att inspirera göticismen.

Laurentius Petri Gothus utnämndes till hovpredikant efter sin hemkomst 1561. Från 1566 var han professor i grekiska i Uppsala. Han var en av de viktigare editörerna vid 1567 års psalmbok, och i 1572 års psalmboksutgåva. 1574 utsågs han till ärkebiskop trots att han inte fick majoritet av valkollegiet; kungen utnämnde honom i december efter att han antagit kungens förslag som skulle leda till ett försök att åter katolicera Sverige; det tog sig främst liturgiska former och mötte stort motstånd. Han närmade sig sålunda katolicismen och lät sig vigas på katolskt vis (smord i juli 1575). 

Laurenitus Petri Gothus anslöt sig med övertygelse till de förmdelingssträvanden, som tog sig uttryck i Johan Nova ordinanta och liturgi, vars förord han sannolikt författat och som han på riksdagen 1577 försvarade. Redan året därpå bröt han dock med den liturgiska rörelsen och riktade i skriften Contra novas papistarum machinationes.

År 1576 lät han utge en ny psalmbok, och året därpå Luthers lilla katekes.

Han var gift med Margareta Larsdotter, dotter till företrädaren Laurentius Petri Nericius. De hade två döttrar. Brorsonen Laurentius Paulinus Gothus blev ärkebiskop 1637.

Psalmer 
En syndig man (Göteborgspsalmboken 1650, 1695 nr 251, 1937 nr 254) 
Hela världen klagar sig (1695 nr 399)

Han är också representerad i den danska Psalmebog for Kirke og Hjem.

Källor 
Laurentius Petri Gothus i Svenskt biografiskt lexikon, Band 22, sid 385, 1977-1979
Svenska män och kvinnor

Noter

Externa länkar

 

Personer i Svenska kyrkan
Svenska kyrkans ärkebiskopar
Svenska psalmförfattare
Rektorer vid Uppsala universitet
Personer från Söderköping
Födda 1500-talet
Avlidna 1579
Män
Personer under äldre vasatiden
Gravsatta i Uppsala domkyrka
År 2038-problemet

År 2038-problemet eller Y2K38 är beteckningen på ett stundande problem som väntar många datasystem år 2038. I likhet med millenniebuggen rör det sig om att det utrymme som tillägnats tidmätningen i exempelvis operativsystemet inte längre räcker till.

Framförallt i unixliknande operativsystem anges tiden i många funktioner som antalet sekunder som passerat sedan den 1 januari 1970 kl 00:00:00 (UTC). I datorer där centralprocessorn arbetar med 32 bitars ordbredd sparas värdet vanligen i ett 32 bitars heltal med teckenbit, vilket då kan hantera tidpunkter högst  () sekunder från nollpunkten. Den 19 januari 2038 kl 03:14:08 (UTC) kommer detta heltal bli fullt och börja om på  vilket motsvarar den 13 december 1901 kl 20:45:52 (UTC).

En enkel åtgärd vore att ändra programmen så att tiden istället lagras som 64-bitarstal. Problemet är att programmen måste kompileras om för att ändra variabeltypen och eventuellt anpassas på andra sätt. Detta måste göras samtidigt för alla program i ett system, inklusive program från tredje part, då många systemanrop använder tidsvariabeln. Alternativt måste man skapa parallella system. Aritmetik med 64 bitars tal är dessutom resurskrävande om processorn internt arbetar med 32 bitars aritmetik. Tidsfältet förekommer i binär form också i datastrukturer i till exempel filsystem, som inte ändras genom en uppdatering av operativsystem och programvara.

I server- och persondatorer har man för det mesta övergått till 64 bitars system, där tiden enkelt kan anges med 64 bitar, och programvaran hur som helst anpassats för den nya ordbredden. Däremot kommer många inbyggda system ännu länge att använda 32 bitars ordbredd. I dessa system är resurserna också annars knappa, så intresset att övergå till en mindre effektiv lösning är svalt, i synnerhet som problemet inte uppstår inom de flesta apparaters beräknade livslängd.

Referenser 

Programfel
2038
Shimon Peres

Shimon Peres (hebreiska: שִׁמְעוֹן פֶּרֶס), född Szymon Perski den 2 augusti 1923 i Wiszniew i dåvarande Polen (i nuvarande Belarus), död 28 september 2016 i Ramat Gan i Israel, var en israelisk politiker och statsman. Han var Israels premiärminister 1977, 1984–1986 och 1995–1996 samt Israels president 2007–2014. Han mottog Nobels fredspris 1994 tillsammans med Yassir Arafat och Yitzhak Rabin.

Biografi 
Peres föddes i Vitryssland där familjen talade hebreiska, jiddisch och ryska hemma, och han lärde sig polska i skolan. Han talade även engelska och franska. Hans far var en förmögen timmerhandlare, som senare gav sig in på andra råvaror, medan hans mor var bibliotekarie.

Peres hade en yngre bror, Gerson, och var släkting till den senare amerikanska filmstjärnan Lauren Bacall (född Betty Joan Persky).

År 1932 utvandrade Peres far till Brittiska Palestinamandatet (nuvarande Israel) och bosatte sig i Tel Aviv, dit familjen följde honom 1934. Peres utbildade sig vid Balfour Elementary School och High School och Geula Gymnasium (gymnasiet för handel) i Tel Aviv. Vid 15 års ålder gick han över till Ben Shemen lantbruksskola och bodde på Kibbutz Geva flera år. Han var också en av grundarna av Kibbutz Alumot. År 1941 valdes han till sekreterare i Hanoar Haoved Vehalomed, en socialdemokratisk sionistisk ungdomsrörelse, och 1944 återvände han till Alumot, där han arbetade som en mjölkbonde, herde och kibbutzsekreterare.

År 1944 ledde Peres en olaglig expedition i Negevöknen, då en sluten militär zon där det krävdes tillstånd för att komma in. Expeditionen, som bestod av en grupp tonåringar, tillsammans med en Palmachscout, zoolog och en arkeolog, hade finansierats av Ben-Gurion och planerades av Palmachs ledare Yitzhak Sadeh, som en del av en plan för framtida judisk bosättning i området att inkludera i den judiska staten. Gruppen greps av en beduinpatrull ledd av en brittisk officer, som tog dem till Beersheba (då en liten arabisk stad) och spärrade in dem i det lokala fängelset. Alla deltagarna dömdes till två veckors fängelse, och som ledare, ålades Peres därtill dryga böter.

Peres var tidigare socialdemokrat och dess partiledare 1977–1992, 1995–1997 och 2003–2005. Han tillhörde sedan 2005 partiet Kadima. Bland övriga poster han innehaft märks försvarsminister 1974–1977, 1995–1996 och utrikesminister 1986–1988, 1992–1995, 2001–2002, finansminister 1988–1990 och vice premiärminister 2005–2007. Han var vidare en av tjugofem vicepresidenter i Socialistinternationalen. 

Den 13 juni 2007 valdes Shimon Peres till Israels president av Knesset och han efterträdde Moshe Katsav den 16 juli samma år.

Referenser

Externa länkar 

 

Israeliska politiker under 1900-talet
Israeliska politiker under 2000-talet
Israels presidenter
Israels premiärministrar
Israels försvarsministrar
Israels utrikesministrar
Israels biträdande ministrar
Israeliska partiledare
Israeliska socialdemokrater
Kommendörer av Hederslegionen
Mottagare av Hederslegionen
Mottagare av Frihetsmedaljen
Personer från Minsk voblast
Män
Födda 1923
Avlidna 2016