kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Nagaland

Nagaland är en delstat i nordöstra Indien. Det gränsar till Assam, Arunachal Pradesh, Manipur och Myanmar. Huvudstaden heter Kohima medan den största staden är Dimapur. Delstaten bebos av 16 större stammar; etnografiskt sett är de indomongoler.

Delstaten är till ytan 16 578 km², med en folkmängd på 1 980 000 invånare (2001), bestående till 87 procent av naga, och till 90 procent kristna (varav mer än 75 procent baptister), 4 procent hinduer och 4 procent muslimer.

Externa länkar 
 Nagalands officiella webbsida
Anna Björkman

Anna Maria Fredrika Björkman,  född 7 juli 1888 i Hammenhög, död 10 april 1959 i Malmö, var en svensk författare och lärare, verksam i Lund. Signaturer: Daniel Blume, A. B—n.

Biografi
Föräldrar var kyrkoherden, filosofie doktor Daniel Theodor Björkman (1837–1898) och Georgina Maria Hollenius (född 1846). Hon genomgick 1906–1909 Ystads högre flickskola och Privata Högre Lärarinneseminariet i Lund, där hon var ordförande i seminariets kamratkassa. Sommaren 1909 bedrev hon studier på Askovs folkhögskola och blev därefter lärarinna vid Rönströmska skolan i Lund. Hon gick 1913–1914 en fortsättningskurs för modersmålslärare vid Privata Högre Lärarinneseminariet i Lund och en kurs i talteknik och välläsning på samma seminarium. Sommaren 1916 följde hon en kurs för modersmålslärare på Nääs. Hon var yrkesverksam vid Anna Rönströms flickskola i Lund. Björkman företog ett flertal studieresor till utlandet. 

Hon var styrelseledamot i Södra Sveriges sjukkassa för lärarinnor och 1919 inträdde hon i Sveriges författareförening.

Författarskapet var ägnat främst åt skånska folklivsskildringar och hon hade stor kunskap om slättens folk.

Bibliografi

Källor 

 Svenska kvinnor i offentlig verksamhet. N. S. Lundström, 1924.
 Svensk uppslagsbok, 2. uppl. 1947]

Externa länkar
 

Svenska författare under 1900-talet
Svenskspråkiga författare
Svenska lärare under 1900-talet
Författare från Skåne
Födda 1888
Avlidna 1959
Kvinnor
Svensk uppslagsbok
Elsa Blomqvist

Elsa Sofia Blomqvist, född 26 augusti 1896 i Högsjö församling i Västernorrlands län, död 11 juli 1977 i Sankt Görans församling, Stockholm, var en svensk författare.

Biografi
Hon var dotter till kommunalordföranden Gustaf Blomqvist (f. 1862 i Stora Mellösa) och hans maka Helga Sofia Holmström (1863–1922).
Efter genomgångna studier vid Härnösands elementarläroverk för flickor tog hon som privatist realskoleexamen. Därefter utbildade hon sig till skolkökslärare och avlade examen 1921 vid Ateneum för flickor i Stockholm.

Bibliografi

Referenser

Källor
 Svenska kvinnor i offentlig verksamhet, N. S. Lundström, 1924.
 Holger Kvist (kusinbarn) till Elsa)

Noter 

Kvinnor
Födda 1896
Avlidna 1977
Svenskspråkiga författare
Anna Branting

Anna Matilda Charlotta Branting, född Jäderin den 19 november 1855 i Stockholm, död 11 december 1950 i Gustav Vasa församling i Stockholm, var en svensk författare, som ibland skrev under pseudonymen René.

Biografi
Hennes föräldrar var poliskommissarien Erik Jäderin (1804–1876) och Charlotta Holm (1826–1886). Hon var syster till geodeten Edvard Jäderin och en av Svenska Dagbladets grundare, Axel Jäderin.

Hon gick i Statens normalskola i Stockholm. Efter skolan var hon först medarbetare i tidskriften Tiden  1884–1885 och blev sedan teaterrecensent i Social-Demokraten (1886–1892, 1913–1917) och Stockholmstidningen (1892–1909).

Hon var socialdemokrat, men normalt inte politiskt verksam: det väckte därför förvåning när hon 1902 blev en av de socialdemokratiska kvinnor som bidrog till grundandet av Landsföreningen för kvinnans politiska rösträtt (FKPR) tillsammans med 
Elin Engström och Erika Lindqvist. 

Hennes författarskap består av tragiska romaner och noveller med äktenskaplig trohet och kvinnans behov av arbete och försörjning som genomgående tema, där ibland döden eller isolering är de enda val som samhället ger kvinnan. Den åskådning som berättelserna återger har anklagats för att vara både brutal och naiv. I romanen Staden (1901) porträtterar hon de båda författarna och vännerna Axel Wallengren och Emil Kléen, som på 1890-talet ofta var gäster i det brantingska hemmet. 

Hon var gift 1877–1883 med löjtnant Gustaf Vilhelm von Kræmer, med vilken hon hade barnen Vera von Kræmer och Henry von Kræmer (1880–1957), och från 1884 med politikern Hjalmar Branting, med vilken hon hade sonen Georg Branting och dottern Sonja Branting-Westerståhl.

Bibliografi

Skönlitteratur

Varia

Källor
Svenska kvinnor i offentlig verksamhet. N.S. Lundström, 1924.
John Landquist, biografisk artikel i Svenskt Biografiskt Lexikon del VI (Sthlm 1926)

Noter

Vidare läsning

Externa länkar

  dom har verk om Anna Branting

Svenskspråkiga författare
Gifta med Sveriges statsministrar
Födda 1855
Avlidna 1950
Kvinnor
Svenska journalister under 1800-talet
Gravsatta på Adolf Fredriks kyrkogård
Författare från Stockholm
Journalister från Stockholm
Kārlis Ulmanis

Kārlis Ulmanis, född 4 september 1877 i Bērze, guvernementet Kurland, död 20 september 1942 i Krasovodskfängelset, var en lettisk politiker; president 1936–1940.

Biografi
Ulmanis genomgick realskolan i Jelgava och studerade 1902 vid Zürichs polytekniska instituts jordbruksfakultet samt 1902–05 vid Leipzigs universitets jordbruksfakultet. Redan som student anordnade han de första vetenskapliga mejeristkurserna i sitt hemland; senare redigerade han tidskriften "Valmieras Lauksaimnieks" (Volmar-jordbrukaren). 

För sitt deltagande i frihetsrörelsen 1905 häktades Ulmanis och satt en tid i fängelse i Pskov. Han vistades därefter 1907–13 i USA, studerade vid University of Nebraska-Lincoln och var en tid anställd där som docent. Hemkommen till Lettland 1913, blev Ulmanis agronom i baltiska jordbruksföreningens tjänst, redigerade tidskriften "Baltijas Lauksaimnieks" (Baltiske jordbrukaren) och skrev flera arbeten i jordbrukskunskap. Från 1921 utgav han tidskriften "Zemes speks" (Jordens kraft). 
 
Vid upprättandet av republiken Lettland den 18 november 1918 blev Ulmanis dess förste ministerpresident. Han var sedermera ledamot av konstituerande nationalförsamlingen och därpå av parlamentet (Saeima) samt var ordförande i bondepartiets centralstyrelse sedan partiets tillkomst 1917. 

Ulmanis tvingades 1919 undan bolsjevikerna fly till Liepāja, kom sedermera i skarp konflikt med de tyska soldaterna i Baltikum och återinsattes i juni samma år med ententens hjälp och estniska truppers bistånd som Lettlands ministerpresident i Riga. Han avgick juli 1921 och utsågs 1923 till ordförande i lettländska delegationen för tullförhandlingar med Estland.
 
Ulmanis var åter ministerpresident december 1925 till maj 1926, utrikesminister maj till december 1926, ministerpresident och utrikesminister mars till december 1931, ministerpresident mars 1934 till juni 1940 (tillika utrikesminister mars 1934 till april 1936). Han var slutligen president april 1936 till juni 1940.

Han var farfars bror till Lettlands president 1993–1999 Guntis Ulmanis.

Utmärkelser

Källor

Lettlands premiärministrar
Lettlands presidenter
Agronomer
Alumner från Leipzigs universitet
Alumner från University of Nebraska–Lincoln
Personer från Kurland
Män
Födda 1877
Avlidna 1942
Ugglan
Guntis Ulmanis

Guntis Ulmanis, född 13 september 1939 i Riga, är en lettisk politiker. Han var Lettlands president 1993–1999.

Guntis Ulmanis är Kārlis Ulmanis brorsons son.

Referenser

Externa länkar

Lettlands presidenter
Födda 1939
Män
Politiker från Riga
Levande personer
Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden
Mottagare av Serafimerorden
Mottagare av Finlands Vita Ros’ orden
Storkorset av särskilda klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Dyskalkyli

Dyskalkyli (nylatin dyscalculia, av grekiska dys-, dålig, och latin calculus, räknesten, beräkning) är specifika matematiksvårigheter. Beror svårigheterna på någon form av generell funktionsnedsättning, som till exempel nedsatt intelligens eller kognition, rör det sig inte om dyskalkyli utan brukar kallas för generella matematiksvårigheter. Att tycka att matematik är svårt är inte heller dyskalkyli, och kallas ibland för pseudodyskalkyli.

Akalkyli (a-, ingen) innebär fullständig avsaknad av förmåga till numeriska beräkningar. Den uppstår ofta i samband med hjärnskada och sådana personer har svårt med enkla begrepp som till exempel talserien 1–10.

De matematiska svårigheterna tros vara orsakade av störningar i den mer grundläggande förmågan att förstå matematiska begrepp. Dyskalkyli kan även yttra sig som omkastning av siffror eller genom problem med att snabbt plocka fram sifferfakta ur minnet. En person med dyskalkyli kan även ha svårt att läsa av en analog klocka, hålla kontroll på sin egen ekonomi och att skilja på höger och vänster.

Det är inte utrett exakt varifrån dyskalkyli har sitt ursprung. Det kan ibland uppstå senare i livet som en följd av en hjärnskada. Dyslexi tros ha mycket gemensamt med dyskalkyli; dessa två specifika funktionsnedsättningar kan förekomma enskilda eller tillsammans. 

Dyskalkyli beskrevs första gången i början av 1900-talet av den svenske läkaren Salomon Eberhard Henschen, som var professor i medicin vid Karolinska Institutet.

Det förekommer inte någon utbredd forskning kring dyskalkyli.

Se även
 Afasi
 Agrafi
 Alexi
 Dysgrafi
 Dyslexi

Källor

Externa länkar
Om dyskalkyli på Danderyds sjukhus webbplats
Göteborgs universitet: Dyskalkyli – finns det? Aktuell forskning om svårigheter att förstå och använda tal (2009)

Läs- och skrivsvårigheter
Räkning
Kommunikationsstörningar
Kognitiva symtom
Störningar av psykisk utveckling
Lettlands president

Lettlands president är Republiken Lettlands statschef och överbefälhavare. Samtliga presidenter, förutom Gustavs Zemgals och Kārlis Ulmanis, har valts för en andra mandatperiod. Mandatperioden är för närvarande på fyra år, då den före 1997 var treårig. Om nu presidentposten blir vakant under en längre period, faller uppdraget på parlamentets talman. Ett sådant exempel inträffade i samband med självständigheten från Sovjetunionen, då Anatolijs Gorbunovs mellan 1991 och 1993 fungerade som tillförordnad president, medan återinförandet av demokratin pågick.

Lista över Lettlands presidenter

Se även 
 Lettlands premiärminister
 Estlands president
 Litauens president

Kommentarer

Referenser

Externa länkar

Presidenter
Lettland
Politik i Lettland
Statschefsämbeten efter land
Vaira Vīķe-Freiberga

Vaira Vīķe-Freiberga, född 1 december 1937 i Riga, är en  lettisk politiker som var landets president . Hon valdes av parlamentet Saeima som landets sjätte, och första kvinnliga, president år 1999 och återvaldes år 2003.

Lettland upptogs i EU och blev medlem av Nato under hennes presidenttid och efter sin pensionering deltog hon i grundandet av Club de Madrid, en  förening med ett nittiotal tidigare  statsledare som medlemmar.

Biografi
Vaira Vīķe föddes i Riga i Lettland, men redan i slutet av andra världskriget flydde familjen till Tyskland. De internerades i ett flyktingläger i Lübeck där hon gick i skola. År 1949 flyttade familjen till franska Marocko där Vaira Vīķe fortsatte sin utbildning och lärde sig franska. Fem år senare flyttade familjen till Toronto i Kanada, där hon tog examen från high school.

Vaira Vīķe läste psykologi på Victoria College vid University of Toronto där hon tog en Bachelor of Arts år 1958 og en Master of Arts två år senare. Hon fortsatte utbildningen på McGill University i Montreal samtidigt som hon undervisade vid Concordia University och doktorerade i experimentell psykologi år 1965. 

År 1960 gifte Vaira Vīķe-Freiberga sig med lettiska Imants Freibergs, senare professor i datavetenskap vid Québec University i Montreal.

I samband med sin pensionering från Université de Montréal år 1998 återvände Vaira Vīķe-Freiberg till Lettland där hon valdes till president året efter.

Utmärkelser

Källor

Se även 
 Lista över Lettlands presidenter

Lettlands presidenter
Födda 1937
Kvinnor
Politiker från Riga
Levande personer
Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden
Mottagare av Serafimerorden
Storkorset av Republiken Polens förtjänstorden
Storkorset av särskilda klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Alumner från McGill University
Alumner från University of Toronto
Daugavpils

Daugavpils är Lettlands näst största stad, belägen i sydöstra landsdelen, nära tregränsmötet med Belarus och Litauen och cirka 230 km från Riga. Namnet betyder på lettiska Daugava slott, eftersom floden Daugava flyter genom staden.

Namn 
Då Daugavpils har haft en befolkning med många olika etniska ursprung har staden många olika namn på olika språk, av vilka vissa ännu är i bruk.

 (Daŭhaŭpils), Дзвінск (Dzvinsk), historiskt Дынабург (Dynaburh)

, Dźwinów, Dźwińsk
, Невгин (Nevgin), Динабург (Dinaburg), Борисоглебск (Borisoglebsk 1656–1667), Двинcк (Dvinsk)
 (Dineburg)

Här följer en lista över stadens officiella namn i kronologisk ordning:
 Dünaburg (1275—1656)
 Borisoglebsk (1656—1667)
 Dünaburg (1667—1893)
 Dvinsk (1893—1920)
 Daugavpils (1920—idag)

Förväxla inte denna stads gamla namn med flera andra orter utefter floden Daugava (Düna) med liknande namn som också börjar med Düna- (Dünamunde nära Riga etc).

Historik  
Dünaburg anlades 1274 av Tyska orden, erövrades 1577 av ryske tsaren Ivan IV, men återtogs snart av polackerna och var därefter polskt till 1772 och huvudstad i Polska Livland. Den 29 september 1627 intogs Dünaburg efter fem dagars belägring av Jakob De la Gardie, som därefter lät bränna och förstöra slottet. Den 1 juli 1655 gav sig Dünaburg, som kort förut förgäves belägrats av ryssarna, åt fältmarskalken Lewenhaupt; svensk kommendant därstädes blev nu överstelöjtnant Hans Johansson Willigman, som sommaren 1656 försvarade sig mot de belägrande ryssarna och slutligen lät sig innebrännas hellre än att falla levande i deras händer.

Under ryskt styre hörde staden till guvernementet Vitebsk och kallades sedan 1893 officiellt Dvinsk. Stadens läge som järnvägsknut längs Petersburg–Warszawa-banan samt dess lätta samfärdsel med Riga gjorde den till en viktig medelpunkt för handeln, i synnerhet för lin-, hamp-, talg- och trävaruomsättningen. Fästningen, som var en av huvudstödjepunkterna i 3:e försvarslinjen mot väster, har enceinte och flera detacherade verk samt på vänstra flodstranden ett stort brohuvud, som ansågs vara ett av befästningskonstens mästerverk. Dünaburg var även ryska geniförvaltningens huvuddepå och verkstadsplats.

Näringsliv 
Idag har Daugavpils elektroteknisk och kemisk industri, över 25 skolor samt Saules College of Art och Pedagogiska institutionen av Riga universitet. Som i många andra gamla baltiska städer finns många kulturminnesmärken i form av byggnader och monument, bland dessa fortet från 1700-talet.

Sport 
 BFC Daugavpils

Befolkning 
Staden har 109 421 invånare (2005), av vilka majoriteten (över 85 %) är ryskspråkiga. En majoritet (54 %) är även ryssar, medan letter utgör en mindre del (17 %) jämte polacker (15 %) och vitryssar (8 %).

Vänorter 
 Sverige: Motala

Se även 
Spårvagnar i Daugavpils

Källor

Noter 

 
Lettlands republikstäder
Rundbåge

En rundbåge är en båge vars undersida är en del av en cirkel. Normalt avses med termen en båge som består av en halvcirkel, en så kallad halvcirkelbåge, och pilhöjden är följaktligen lika med halva spännvidden. Den var ett kännetecken för bland annat den romanska stilen inom medeltidens arkitektur.

En rundbåge kan dock även bestå av ett cirkelsegment som är större än en halvcirkel, en hästskobåge, eller mindre, en stickbåge (också kallad segmentbåge) eller flera cirkelsegment, korgbåge.

Se även 
Romansk stil
Rundbogen
 Rundbågefris

Referenser

Bågar
Jānis Balodis

Jānis Balodis, född 1881, död 1965, var en lettisk militär och politiker; vicepresident 1936. Han var bror till Francis Balodis.

Balodis deltog som rysk militär i rysk-japanska kriget och i första världskriget och föll 1915 i tysk fångenskap. Han återvände till Lettland 1918 deltog han i den lettiska frihetskampen och var i dess slutskede från oktober 1919 överbefälhavare över lettiska armén. År 1920 befordrades Balodis till general och lämnade den aktiva tjänsten. Därefter var han politiskt aktiv inom agrarpartiet, invaldes 1925 i parlamentet och var krisgsminister 1931–1940. Balodis bidrog till statskuppen 1934 och var från dess Kārlis Ulmanis närmaste man och utsågs 1936 till hans ställföreträdare.

Han deporterades till Sibirien i dåvarande Sovjetunionen 1940, varifrån han frigavs och återvände till Lettland 1956.

Källor

Födda 1881
Lettiska militärer
Lettiska politiker under 1900-talet
Män
Personer från Valka distrikt
Avlidna 1965
Lettisk

Lettisk kan avse:
 Lettland – en republik i Baltikum i Nordeuropa 1918–1940 och 1991–
 Lettiska – ett språk som tillhör den baltiska språkgruppen
 Letter – ett folk med lettiska som modersmål
Francis Balodis

Francis Balodis, född 7 augusti 1882, död 8 augusti 1947 i Stockholm, lettisk orientalist och arkeolog. Han var bror till Jānis Balodis.

Balodis blev filosofie doktor i München 1912. Efter studier i Dorpat, Moskva och München var han 1912-24 verksam som docent i egyptologi och professor i konsthistoria, historia och arkeologi vid arkeologiska institutionen i Moskva samt vid Moskvas och Saratovs universitet. 1921-24 var Balodis föreståndare för arkeologiska institutionen i Saratov. 1924 återvände han till Lettland och blev samma år professor i orientalisk filologi vid Lettlands universitet i Riga. Vid den ryska ockupationen 1940 flydde Balodis till Sverige, där han fortsatte sin verksamhet vid Stockholms högskola.

Francis Balodis gjorde arkeologiska utgrävningar i Grobin 1929-30. Utöver dessa utförde han ett flertal grävningar i Ryssland och Lettland. Bland hans skrifter märks Alt-Sarai und Neu-Sarai (1926), Neuere Forschungen über die Kultur der Goldenen Horde (1927), Die archäologischen Forschungsarbeiten in Lettland 1920-26 (1927), Det äldsta Lettland (1940), Egypten (1943) samt memoarerna Våld och frihet (1941).

Källor

Bibliografi
Det äldsta Lettland (1940)

Födda 1882
Avlidna 1947
Lettiska arkeologer
Lettiska orientalister
Lettiska professorer
Män
Personer från Valmiera
God sed

God sed, eller latin opus morale, goda gärningar; rättsligt begrepp som används företrädesvis för sådant inte nedtecknad i skriftliga lagar utan ter sig som informella normer. God sed innefattar såväl det brukliga (vanligt förekommande) som det etiskt och moraliskt korrekta inom ett yrkeskrets, samhälle, vänskapskrets och så vidare.

Ortens sed brukar vanligtvis vara det som är mest förekommande på en ort, till exempel dygnets tidpunkt då samhället ska vara tyst för läggdags, eller tidpunkter för tvättning och så vidare.

God redovisningssed är ett undantag, eftersom det är en juridisk term som är tvingande enligt bokföringslagen. Det betyder att ett företag måste redovisa som övriga företag redovisar, och på det sätt som är brukligt att redovisa inom företagets bransch.

Sedvanerätt är också mer formell juridisk term än god sed, och avser sådant som inte kommit till uttryck i skrivna lagregler men är bindande för myndigheter och enskilda.

Rättsvetenskap
Sorunda

Sorunda är en av SCB namnsatt tätort i Nynäshamns kommun omfattande flera mindre byar. Sorunda är sedan länge namnet på en bygd som även gav namn till Sorunda socken med Sorunda kyrka. Tätorten omfattar bebyggelsen runt kyrkan, som bland annat utgörs av byarna Sunnerby och Spångbro.

Vägverket, senare Trafikverket, skyltade länge till Sorunda från Nynäsvägen och skyltarna ledde till platserna runt kyrkan. Boende i Sorundas bygd menade att skyltningen borde göras till sockengränsen. Under 2015 tog Trafikverket ned alla skyltar till Sorunda och valde istället att bara skylta till Spångbro, vid kyrkan. De boende i bygden protesterade över att ingen skyltning alls görs till den mest namnkunniga benämningen i området.

Historia
Nära kyrkan ligger en tingshög.

Befolkningsutveckling

Kommunikationer 
Från Sorunda går följande bussförbindelser: Till Trollsta linjerna 729, 848 och 858. Lisö linje 856. Nynäshamn linjerna 783, 848 och 858. Södertälje linje 783. Tumba linje 729. Tungelsta linje 848. Västerhaninge linje 848. Ösmo linjerna 783 och 858 och Stora Vika linje 848.

Kultur
I Sorunda finns ett antal konsthantverkare. 

Sorunda socken har gett namn åt Sorundatårtan.

Se även 
Sorunda kyrka
Sorunda socken
Sorunda församling
Stennäs sommarhus, arkitekt Gunnar Asplunds sommarhus från 1937 i Sorunda
Villa Engström, fritidshus i Sorunda ritat av arkitekt Ralph Erskine 1955

Noter 

Orter i Nynäshamns kommun
Sorunda
Postorter i Sverige
Tätorter i Sverige
Ösmo

Ösmo är en tätort i Nynäshamns kommun och kyrkbyn i Ösmo socken, belägen utmed Nynäsbanan och alltsedan sekelskiftet 1900 ett stationssamhälle. Ösmo ligger i anslutning till Riksväg 73 från Stockholm och Länsväg 225 från Södertälje.

Historia  

Bygden har liksom dess gamla sockenkärna kring Ösmo kyrka både förhistoriska och historiska anor och den utgör en på Södertörn mycket tidig etableringsplats.  Ösmo står omskrivet i ett medeltida dokument redan 1281 och då med namnet Øzmo.

Vansta säteri och dess ägare Björn Barkman har varit betydelsefullt för ortens utveckling. En del av gårdens mark stadsplanerades på 1960-talet av dåvarande stadsarkitekten i Ösmo landskommun, arkitekt Åke Janson och blev småhusområdet Vansta 5:2 i västra Ösmo. Flera av Vanstas tidigare ägare har vägar uppkallade efter sig i detta område:
 Björnclous väg
 Nermans väg
 Tolls väg
 Björn Barkmans väg
 Maria Barkmans väg

Befolkningsutveckling

Samhället 
I Ösmo finns allmän service i form av skolor och daghem, bibliotek, simhall, idrottsplatser och ett centrum med butiker, restauranger och bank.

Kommunikationer 

Ösmo har en station utmed Stockholms pendeltågsnät. Den ligger på den enkelspåriga sträckan Västerhaninge-Nynäshamn. Stationen saknar biljettspärr eftersom pendeltågen på denna sträcka betjänas av konduktör. År 2008 förlängdes stationens plattform för att kunna ta emot tåg med full längd. Samtidigt byggdes även en ny uppgång mot Nyblevägen i söder för en bättre anslutning till den nya bussterminalen som invigdes i slutet av 2009.

Se även 
Ösmo socken

Referenser

Externa länkar 

 

Orter i Nynäshamns kommun
Tätorter i Sverige
Passionister

Passionister är medlemmar av Congregatio Passionis (CP), en katolsk kongregation grundad av Paulus av Korset 1720. 

Passionisterna predikar i synnerhet om Kristi passion (lidande). Före detta hjälpbiskop William Kenney (Stockholms katolska stift) är passionist.

Helgonförklarade passionister
 Paulus av Korset, grundare
 Vincenzo Strambi, biskop
 Gabriele Possenti
 Gemma Galgani, mystiker
 Innocencio Inmaculada, spansk präst
 Karel Houben, nederländsk präst
 Maria Goretti, italiensk jungfrumartyr (Hon räknas vanligtvis till passionisthelgonen då hennes andliga fostrare tillhörde passionisterna.)

Saligförklarade passionister
 Eugen Bossilkof, bulgarisk biskop
Broder Isidoor av Helige Josef

Externa länkar
 Officiell webbplats

Romersk-katolska kongregationer