kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Jättemunhaj

Jättemunhaj (Megachasma pelagios, Taylor, Compagno och Struhsaker 1983) är en mycket sent upptäckt pelagisk hajart. Det första kända exemplaret fångades 1976, och arten beskrevs först 1983. Dess vetenskapliga klassificering vållade visst huvudbry, men främst på grundval av genetisk analys anses den vara närmast besläktad med brugden; den gavs dock en egen familj, Megachasmidae. 

Sammanlagt ett femtiotal exemplar har upptäckts, antingen strandade eller fångade av fiskare. Ett exemplar som fångades utanför Kalifornien försågs med radiosändare och gav de fåtaliga uppgifter som är kända angående artens beteenden.

Taxonomi 
Jättemunhajen är den enda nu levande arten i släktet Megachasma som är ensam i familjen munhajar (Megachasmidae). Under yngre eocen för 34 till 38 miljoner år levde ytterligare några arter av munhajar.

Utseende 
Jättemunhajen har ett karakteristiskt utseende. Den blir upp till 5,5 meter lång. Liksom brugden och valhajen är den planktonätare som filtrerar havsvatten i jakt på föda. Man misstänker att den har ljusorgan i munnen för att attrahera de småräkor som utgör huvudparten av dess planktonföda. Huvudet är stort och rundat med en kort nos och en enorm mun med ett stort antal mycket små, krokformade tänder. Stjärtfenans övre lob är mycket större än den undre. Gälbågarna är försedda med gälräfständer, inåtriktade fransar för planktonfångst som finns hos de flesta planktonätande fiskar, som sill, valhaj och brugd. Ovansidan är grå med fenorna mörkare, gränsande till svart. Undersidan är vitaktig, med mörka fläckar på underkäken. Kroppen liknar en vanlig hajs, men förefaller mjukare. Arten väger omkring ett ton fullvuxen.

Vanor och utbredning 
Arten lever på djurplankton, speciellt småräkor (krill). Den kan även ta hoppkräftor och små maneter. Hajen följer planktonfödan; under dagen uppehåller den sig på något hundratal meters djup för att sedan under natten stiga upp mot ytan.

De flesta exemplaren har hittats i Stilla havet, utanför Japan, Hawaii och Kalifornien men även vid Filippinerna. Några exemplar är kända från Atlanten (Brasiliens kust och Västafrika).

Externa länkar
 Elasmo Research om jättemunhajen  (engelska)
 Florida Museum of Natural History om jättemunhajen (engelska)

Källor 

Håbrandsartade hajar
Axel von Rosen

Axel Pontus von Rosen, född 28 januari 1773 på Bogesund i Roslagen, död 25 oktober 1834  i Göteborg, var en svensk greve och ämbetsman.

Axel von Rosen ägnade sig till en början åt krigs- och hovtjänst samt deltog i 1788–90 års krig mot Ryssland. År 1805 blev han vice landshövding i Karlstads län, för att 1808 bli ordinarie. Som sådan utövade han en nitisk verksamhet för proviantering av trupperna i kriget mot Norge. Arresterad av värmländska fördelningen vid statskuppens begynnelse 1809, förflyttades han senare under året till landshövdingeposten i Göteborg. Där blev det nu hans sak att, trots Sveriges genom Fredrikshamnsfreden påtvungna anslutning till kontinentalsystemet, genom hemliga förhandlingar fortfarande upprätthålla goda förbindelser och samfärdsel med engelsmännen. Detta värv, som året därpå än mer försvårades genom den likaledes påtvingade krigsförklaringen mot England, fullgjorde han ända till freden 1813 med största skicklighet.

Efter Kielfreden 1814 utnämndes han till guvernör över Trondheims län, en plats, som han genom norrmännens resning aldrig kom att tillträda, men utsågs i stället i augusti till en av guvernörerna över den av svenskarna ockuperade sydliga delen av Norge. Vid årets slut återvände han till sin landshövdingepost i Göteborg, som alltjämt sköttes med synnerlig skicklighet, så att han framstod som en av rikets dugligaste landshövdingar. Vissa av Rosens i Engeströmska samlingen (Kungliga biblioteket) förvarade brev är avtryckta i Ahnfelts "Ur svenska hofvets och aristokratiens lif" (5:e delen).

Axel von Rosen tillhörde ätten von Rosen och var son till landshövdingen Fredrik Ulrik von Rosen och grevinnan Hedvig Sophia Stenbock. Modern var överhovmästarinna hos kronprins Gustav Adolf och dotter till det estländska lantrådet Fredrik Magnus Stenbock och dotterdotter till Adam Carl De la Gardie. Axel von Rosen var gift med Johanna Fredrika Ribbing af Koberg, och fick fyra barn med henne. Äldsta dottern var gift med greve Claës Sven Lagerberg och sedan med Claës Philip von Mecklenburg. Äldste sonen Gustaf von Rosen var hovmarskalk. Även nästa äldsta sonen Robert kom att bli hovmarskalk.

Källor 
 Gabriel Anrep, Svenska adelns Ättar-taflor

Vidare läsning 

Landshövdingar i Göteborgs och Bohus län
Landshövdingar i Värmlands län
Män
Födda 1773
Avlidna 1834
Axel
Personer under gustavianska tiden
Bureätten
Riddare av Carl XIII:s orden
Gravsatta på Stampens kyrkogård
Personer från Östra Ryds socken, Uppland
Ugglan
Mary Astor

Mary Astor, född Lucile Vasconcellos Langhanke den 3 maj 1906 i Quincy, Illinois, död 25 september 1987 i Woodland Hills, Los Angeles, Kalifornien, var en amerikansk skådespelare. Hennes insats i filmen Den stora lögnen från 1941 belönades med en Oscar. Hennes två självbiografiska verk My Story från 1959 och A Life on Film från 1971 blev båda bästsäljare.

Biografi
Mary Astor föddes i Quincy i Illinois. Efter att ha vunnit en skönhetstävling fick hon kontrakt i Hollywood redan som 14-åring. Hon nådde tidig framgång genom att spela mot John Barrymore i filmer som Den sista kavaljeren (1924) och Don Juan (1926). Hennes framgångar fortsatte när talfilmen slog igenom i slutet av 1920-talet.

År 1936 började dock hennes karriär dala, men då blev hon indragen i en skandal. I samband med skilsmässan från sin dåvarande make, blev delar av hennes dagbok publicerad i tidningar över hela världen. I dagboken fanns hennes affär med dramatikern George S. Kaufman beskriven. Hon vägrade dock att be om ursäkt för sin utomäktenskapliga affär, och hennes karriär fick fart på nytt.

Mary Astor medverkade i bland annat Varför byta männen hustru (1936) och Fången på Zenda (1937) och de båda filmernas framgångar övertygade filmbolagen om att hon ännu var en skådespelare värd att satsa på.

År 1941 gjorde Mary Astor sin mest kända roll, som Brigid O'Shaunessy i John Hustons Riddarfalken från Malta, med bland annat Humphrey Bogart. Med lite hjälp från Bette Davis fick hon en roll i Den stora lögnen (1941), och hennes insats belönades med en Oscar för bästa kvinnliga biroll.

Under 1940-talet medverkade Mary Astor bland annat i filmer som Dårarnas paradis (1942), Över Stilla havet (1942), Vi mötas i St. Louis (1944) och Unga kvinnor (1949).

Under 1950-talet avtog Mary Astors framgångar på film; hon nådde istället framgång på scenen och på tv. År 1959 publicerade hon sina memoarer, My Story. Där beskriver hon sina många personliga problem inklusive sina alkoholproblem. Boken blev en bästsäljare, trots att hennes filmkarriär knappt nämns i boken.

Mary Astor fick bra kritik för sin roll i Skandal i Peyton Place (1961). Hennes sista film blev Hysch, hysch, Charlotte! (1964). 

På grund av hjärtproblem tvingades Mary Astor i mitten av 1960-talet sluta arbeta som skådespelare. Hon började skriva romaner, och 1971 publicerade hon en ny memoarbok, A Life on Film, som även den blev en bestseller. För sina insatser inom film har hon tilldelats en stjärna på Hollywood Walk of Fame vid adressen 6701 Hollywood Blvd.

Filmografi i urval

Teater

Roller

Källor

Externa länkar 

Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska scenskådespelare
Amerikanska författare
Engelskspråkiga författare
Födda 1906
Avlidna 1987
Kvinnor
Oscar för bästa kvinnliga biroll
Personer från Quincy, Illinois
Försyn

Guds försyn, eller Försynen, är ett begrepp i kristen troslära, och åsyftar gudomlig påverkan av händelseförlopp på jorden och särskilt i människolivet. 

Gud anses ingripa i många händelser för att åstadkomma det som är bäst för oss, från ett evigt perspektiv, det vill säga att bana väg för helgelsen och främja sådant som har betydelse för vårt eviga liv, och rör vår uppgift som evighetsvarelser.

Försynens händelser låter sig sällan förstås från ett jordiskt perspektiv, eftersom allt vi här kan se är som lösryckta fragment, tagna ur ett evigt och överjordiskt sammanhang. 

Kristen teologi
Dig allena vare ära

Dig allena vare ära är en psalm med text som skrevs 1798 av Samuel Ödmann. 

Musiken (F-dur, 4/4) är komponerad av Gustaf Düben (1674) och används även för psalmerna Jesus är min vän den bäste och Livets Ande, kom från ovan.

Publicerad i
1819 års psalmbok som nr 8 med fem verser, under rubriken "Guds väsende och egenskaper: Allmakt".
Nya Pilgrimssånger 1892 som nr 6 under rubriken "Gud. Försynen.".
Svenska Missionsförbundets sångbok 1920 som nr 14 under rubriken "Gud. Psalmerna"
Barnatoner 1922 som nr 2 med tre verser under rubriken "Guds härlighet"
1937 års psalmbok som nr 17 med två verser, under rubriken "Guds lov". 
Sånger och psalmer 1951 som nr 14, med verserna 1-2 och 5.

Svenska psalmer
Verk av Samuel Ödmann
Dogma

Dogma är en amerikansk komedifilm från 1999 i regi av Kevin Smith, med bland annat Ben Affleck, Matt Damon och Linda Fiorentino i huvudrollerna. Filmen hade Sverigepremiär den 20 april 2000. Namnet dogma är engelska av grekiskans δόγμα ['dogma] och betyder "dogm".

Handling 
De två fallna änglarna Loke och Bartleby har upptäckt ett kryphål i den kristna trosläran, dogmatiken, ett sätt att få Guds förlåtelse. Allt de behöver göra för att öppna himlen är att bege sig till New Jersey som under en värvningskampanj utlovar syndernas förlåtelse till alla som, under en viss tid, passerar kyrkovalvet. Det finns dock ett litet problem med deras plan: Om de lyckas är Gud bevisligen inte ofelbar och då kommer jämvikten mellan gott och ont att sättas ur spel, vilket i sin tur innebär att all existens upphör. En avlägsen släkting till Jesus får därför i uppdrag att stoppa Loke och Bartleby.

Om filmen
Filmen är inspelad i Pinnacle Studios i Trafford, New Kensington och Pittsburgh, Pennsylvania, Asbury Park och Highlands, New Jersey samt i Los Angeles, Kalifornien.

Filmen mötes av protester från katoliker som ansåg att filmen var hädisk. Kevin Smith, som själv är katolik, tyckte detta var absurt. En protest av demonstrationerna blev ett inslag på lokalnyheterna i Smiths hemstad. Nyhetsteamet upptäckte att Kevin Smith själv hade dykt upp bland demonstranterna.

Rollista i urval 
 Ben Affleck – Bartleby
 Matt Damon – Loki
 Linda Fiorentino – Bethany Sloane
 Salma Hayek – Serendipity
 Jason Lee – Azrael
 George Carlin – Kardinal Ignatius Glick
 Jason Mewes – Jay
 Kevin Smith – Silent Bob
 Alan Rickman – Metatron
 Chris Rock – Rufus
 Alanis Morissette – Gud

Referenser

Externa länkar 
 
 

Amerikanska filmer 1999
Amerikanska komedifilmer
New Jersey på film
Wisconsin på film
Filmer i regi av Kevin Smith
Filmmusik av Howard Shore
Änglar på film
Toholampi

Toholampi är en kommun i landskapet Mellersta Österbotten i Finland. Toholampi har  invånare och har en yta på  km². 

Grannkommuner är Kannus, Karleby, Lestijärvi och Sievi.

Toholampi är enspråkigt finskt.

Från Toholampi kyrkby till Karleby är det 65 kilometer. Några kilometer utanför kyrkbyn ligger hembygdsmuseet Häkkilän kotiseutumuseo. Kyrkbyn har en befolkning på 1 000-1 500 personer. Den näst största byn är Sykärinen med en befolkning på 100-200 personer.

Trä- och matförädling har historiskt varit den huvudsakliga industrin i Toholampi.

Historia
Toholampi fick sin nuvarande befolkning då dessa "ödemarker" befolkades för gott på 1500-talet. Omkring 1500-talets mitt fanns sex gårdar, år 1600 14 gårdar och 1710 29 gårdar. Man fick sin huvudförsörjning genom jordbruket, främst kreatursskötsel, samt sidoförsörjning av fiske, tjärbränning och järnframställning.

Efter stora ofreden kom befolkningstillväxten ordentligt igång i Toholampi. År 1810 bodde 1 380 personer där och 1900 3 674 personer. Som mest bodde det omkring 1950 nästan 5 000 personer i Toholampi.

Toholampi tillhörde i äldsta tider Pedersöre socken, men från 1575 Lochteå. År 1665 blev Toholampi predikogäll och 1775 kapellförsamling. Egen församling blev Toholampi 1859. År 1665 byggdes ett mindre bönehus. Detta revs 1765 då en ny kyrka uppfördes, men även den ersattes av den nuvarande av Carl Axel Setterbergs hand, uppförd 1861. I kyrkan finns en altartavla vid namn Aftonvarden från 1761 av Johan Backman. Den nuvarande kyrkans byggande hade föregåtts av en 34-årig strid om var den skulle uppföras. I Sykärinen i Toholampi uppfördes 1961 ett kapell, efter Pertti Luostarinens ritningar.

Administrativ historik
1 januari 2004 tillfördes ett område med 4 invånare från Kannus stad.

Geografi
Genom Toholampi rinner ån Lestijoki.

Politik

Mandatfördelning i Toholampi kommun, valen 1976–2021

Demografi

Befolkningsutveckling

Byar
 Alakylä

Externa länkar

Källor

 
Finlands kommuner
Evil Dead II – Dead by dawn

Evil Dead II – Dead by dawn, amerikansk skräckfilm från 1987.

Handling
Ash och hans flickvän Linda åker till en, som de tror, övergiven stuga i skogen. I stugan hittar Ash en bandsspelare på vilken stugans tidigare ägare har spelat in sin uppläsning av Necronomicon - de dödas bok. Bandet väcker onda demoner till liv i skogen...

Om filmen
Evil Dead II – Dead by dawn är regisserad av Sam Raimi. 

Filmen är en uppföljare på The Evil Dead. De första 7 minuterna av Evil Dead 2 är i princip en kort resumé av ettan, men det finns även andra sekvenser senare i filmen där handlingen är hämtad från ettan. Evil Dead 2 är till skillnad från ettan inte en renodlad skräck-/splatterfilm, utan innehåller även tydliga humorinslag av typen slapstick.

Rollista
Bruce Campbell - Ashley Ash J. Williams
Sarah Berry - Annie Knowby
Kassie DePaiva - Bobbie Joe
Dan Hicks - Jake
Denise Bixler - Linda
Richard Domeier - Ed Getley

Externa länkar
 

Amerikanska skräckfilmer
Amerikanska komedifilmer
Filmer 1987
Filmer i regi av Sam Raimi
Engelskspråkiga filmer
Demoner på film
Filmer som utspelar sig i hemsökta hus
Filmer om besatthet
Sexolekt

En sexolekt är det som betraktas som typiskt manliga respektive kvinnliga drag, när det gäller det talade språket: vokabulär, samtalsämnen, samtalsstil osv. Begreppet är dock inte allmänt vedertaget. Det innefattar sådana kommunikativa drag som kan knytas till människors kön: socialt (genus), biologiskt eller sexuellt. Det är Jan Einarsson som myntat begreppet sexolekt.

Beroende på var en person kommer från så talar den ett visst språk och alla har en slags språkstil. Men det finns också skillnader i språkstilar mellan män och kvinnor, detta kallar man för sexolekt. Som exempel kan man titta på den kvinnliga sexolekten eller den så kallade kvinnliga språkstilen, som har många kännetecken. Dock ska man tänka på att de är generaliseringar och betyder inte att alla kvinnor talar så, men att många gör det. En forskare inom detta område är Deborah Tannen, professor i sociolingvistik vid Georgetownuniversitetet i Washington DC. Hon har bland annat gett ut boken You just don’t understand år 1990 som tog upp just kvinnors och mäns olika språk.

Referenser

Noter

Källor

Allén (1977) och Hultman & Westman (1977) har gjort studier som påvisa könsskillnader beträffande ordval i uppsatser och andra typer av texter.
Kvinnliga resp. manliga samtalsämnen och samtalsstilar har studerats av Nordenstam (1990).
”Kvinnospråk och fruntimmersprat – forskning och fördomar under 100 år”. Adelsvärd, Viveka (1999, 1999 Brombergs)
 ”Förstå mig rätt” – om kvinnospråk och mansspråk i arbetslivet”. Wennberg, Lena (1993, 1994 Wahlström & Widstrand)
"Kvinnor badar i ord – män talar om fakta eller tiger". Ståhl, Anna-Britta (1989 häfte 9, Kommunalarbetaren)
"Kvinnor och män talar olika". Billgren, Cissi (1993-08-12, Upsala Nya Tidning)
"Män säger ”sålunda”, kvinnor säger ”kanske”". Roosvald, Ulf (1997 häfte 13, Landstingsvärlden)
"Männen säger ”jag” kvinnor säger ”vi”" Härd, Berit (1984 häfte 1, Hertha)
 "Hur talar kvinnor och män till vardags?". Nordenstam, Kerstin (1990 häfte 1, Kvinnovetenskaplig tidskrift)
 2009 – 

Sociolingvistik
Aavikko

Aavikko är en musikgrupp från Siilinjärvi, Finland som spelar instrumental synthmusik som låter som en blandning av gamla spionfilmssoundtrack. Aavikko betyder "öknen" eller "öken" på finska.

Diskografi
 Aavikko (1996)
 Derek! (1997)
 Oriental Baby (1999)
 Multi Muysic (2000)
 Viitostie EP (2000)
 History Of Muysic (2003)
 Back From The Futer (2005)
 Novo Atlantis (2009)
 Planet Fun-Fun (2013)
 Okeanos (2016)
 Monopoly (2019)

Externa länkar

 Aavikko's officiella hemsida

Finländska musikgrupper
Indiana Jones och det sista korståget

Indiana Jones och det sista korståget () är en amerikansk-brittisk film från 1989. Den är den tredje filmen om Indiana Jones och, precis som de två tidigare, regisserad av Steven Spielberg, som även skrivit manus tillsammans med George Lucas.

Indiana Jones (Harrison Ford) återförenas med sin far Henry Jones (Sean Connery) i jakten på den heliga graalen. Även nazisterna är ute efter den åtråvärda skatten som antas kunna skänka evigt liv.

Handling 
I filmens inledning lär vi känna Indiana "Indy" Jones som ung pojke 1912, när han från ett gäng gravplundrare i Utah stjäl ett guldkors som tillhört Francisco Vásquez de Coronado. Under flykten hamnar han på ett cirkuståg. Med hjälp av en oxpiska lyckas han ta sig förbi ett lejon och undkomma. Men väl hemma har gravplundrarna hunnit i kapp och de lyckas enkelt ta tillbaka korset, samtidigt som Indy istället får en hatt av gängets ledare. Vi lär även här känna Indys far som visar föga intresse för sin son, utan ägnar sig hängivet åt sin egen forskning.

I vuxen ålder 1938, två år efter händelserna i Jakten på den försvunna skatten, lyckas Indy ta tillbaka Coronados kors på en båt utanför Portugals kust och han donerar det till Marcus Brodys museum, men nu nås Indy av budet att sins far, professor Henry Jones, Sr., är försvunnen. Hans far har ägnat hela sitt liv åt att finna den heliga graalen. Samma eftermiddag får Indy ett paket på posten innehållande sin fars anteckningsbok om graalen.

Efter att ha gått igenom anteckningar och tillgänglig information kommer Indy sin far på spåren. Tillsammans med Marcus Brody åker han till Venedig.

Om filmen 
I filmen, som är den tredje i en serie, får vi för första gången lära känna Indiana Jones bakgrund och härkomst. Bland annat hans relation till sin far, som man märker haft en stor betydelse för Indiana som person. Man kan bland annat anta att Jones stora intresse för att samla fornfynd och skänka dessa till museum varit ett sätt för honom att göra sin far till lags eller få uppskattning. Hans far verkar aldrig visa minsta uppskattning eller stolthet över vad hans son gör eller åstadkommer.

Samtidigt får vi veta att Indiana har haft en självständig och fri uppfostran, där hans far aldrig har förmanat honom till att göra läxor, gå och lägga sig, etc. Vi får även veta att Indiana inte heter Indiana, utan det är egentligen namnet på deras hund. Hans riktiga namn är Henry Jones Jr.

Man får i början av filmen också veta hur han som ung fick sin hatt som han sedan nästan alltid har på sig.

Rollista (urval)

Nomineringar och priser

Externa länkar 
 

Amerikanska filmer 1989
Filmer från Lucasfilm
Amerikanska äventyrsfilmer
Indiana Jones
Österrike på film
Utah på film
Venedig på film
Portugal på film
Nazityskland på film
Berlin på film
Turkiet på film
Adolf Hitler på film
Filmer i regi av Steven Spielberg
Skattjaktsfilmer
Amerikanska uppföljarfilmer
1912 på film
1938 på film
Engelskspråkiga filmer
Filmmusik av John Williams
Järnväg på film
Filmer från Paramount Pictures
True Romance

True Romance är en amerikansk romantisk-action från 1993, regisserad av Tony Scott och skriven av Quentin Tarantino.

Handling 
Clarence Worley (Slater) är en Elvis-dyrkare, Kung fu-filmsexpert och serietidnings-försäljare i Detroit. En kväll på en biograf möter han den prostituerade Alabama Whitman (Arquette) och de blir genast förälskade i varandra. De gifter sig och Clarence mördar Alabamas hallick, Drexl Spivey. Med sig får han också en väska fullproppad med kokain, som dessvärre tillhör maffian. Clarence och Alabama reser till Hollywood för att försöka få knarket sålt, samtidigt som de blir jagade av maffian och polisen.

Om filmen 
Quentin Tarantino sålde manuset till den här filmen så han kunde få pengar för att göra De hänsynslösa.

Rollista (i urval) 

Flera av skådespelarna i den här filmen arbetade senare med Quentin Tarantino och Tarantino-relaterade projekt; Samuel L. Jackson gjordes till stjärna av Tarantino i Pulp Fiction som också Christopher Walken och Patricia Arquettes syster Rosanna Arquette var med i, han var även med i Jackie Brown, Django Unchained och The Hateful Eight. Brad Pitt hade roller i Inglourious Basterds och Once upon a time in Hollywood. Tom Sizemore var med i Natural Born Killers som Tarantino skrev manuset till, Chris Penn var med i Reservoir Dogs och Dennis Hopper var med i Hell Ride som Tarantino producerade.

Externa länkar 
 
 
 
 
 

Filmer 1993
Detroit på film
Los Angeles på film
Kalifornien på film
Amerikanska actionfilmer
Maffiafilmer
Filmer i regi av Tony Scott
Filmmusik av Hans Zimmer
Skruven är lös

Skruven är lös är en revy av Galenskaparna och After Shave. Den hade premiär på Stenhammarsalen i Göteborg den 11 september 1982 och blev Galenskaparna och After Shaves första revy tillsammans. Ett välkänt nummer ur revyn är "Bara sport", där Claes Eriksson skrivit en text till Sportextras signaturmelodi.

Ett annat nummer är där Claes Eriksson och Kerstin Granlund gör en satir på Arbetsförmedlingen. I  numret ska Kerstin söka ett meningsfullt jobb på en Sysselsättningsförmedling hos förmedlaren Claes – dit ingen kommit på tre år.

Gruppen firade sedan sina första 10 år tillsammans genom att sätta upp föreställningen på nytt. Denna gång spelade man inte i Stenhammarsalen som 1982, utan på Lorensbergsteatern i Göteborg, som nu var gruppens hemmascen. Denna jubileumsföreställning visades i svensk TV den 8 januari 1993.

Inspelningar
Två nummer ur revyn, titelmelodin Skruven är lös, samt Bara sport gavs ut på en singelskiva 1982. Senare gavs hela revyn ut på en kassett. Jubileumsversionen från 1992 sändes i TV och har givits ut på VHS och DVD.

Övrigt
Anders Eriksson lånade ut 10 000 kr av sina personliga besparingar för att gruppen skulle ha råd att hyra Stenhammarsalen. Fyra föreställningar var planerade, men det stora publiktrycket gjorde att det istället utökades till 35 stycken.

Referenser

Externa länkar
Kulturtuben – Skruven är lös

1982 i Sverige
Kultur i Göteborg
Teateråret 1982
Musikåret 1982
Svenska revyer
Galenskaparna och After Shave
Holi

Holi (även Phalgunotsava eller "färgernas fest") är en hinduisk vårfest, och infinner sig i allmänhet under två dagar, vid den fullmåne som inträffar mellan mitten av februari och mitten av mars månad. Den första dagen i Holi firas med en vårbrasa, som symboliserar brännandet av Holika.  Den andra dagen i holi benämns Rangapanchami, och högtidlighålls genom att människor går omkring och skvätter färg på alla de möter. En särskild dryck, kallad bhang, spetsad med marijuana dricks, och gäster bjuds hem för privata fester och privat firande av Holi. Man brukar också dekorera fint utanför på sina hus med  t.ex blommor, färger och annat

Mytologisk bakgrund 
Hiranyakashipu, demonernas kung, hade av Brahma gjorts så gott som odödlig. Demonkungen blev därför alltmer högfärdig och angrep såväl himmel som jord. Demonkungens son Prahlad var trots sin fader en tillbedjare av Vishnu, och fortsatte vara detta, trots allt starkare hot från fadern. Slutligen utmanade fadern Prahlad att sätta sig på en eld sida vid sida med systern Holika (som inte kunde skadas av elden). Prahlad antog utmaningen, och överlevde elden utan skador, medan systern trots sin osårbarhet mot elden denna gång tillintetgjordes av den.

Externa länkar

Holi 2013
Holi fest Vrindavana Image Gallery

Högtider inom hinduism