kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Historiska landskap i Finland

Historiska landskap i Finland är nio till antalet. Dessa ska skiljas från dagens finländska landskap, som är 19 till antalet. Förändringar i landskapsindelningen påbörjades på 1920-talet och avslutades 1998 med att lagen om landskapsindelning trädde i kraft.

Beskrivning och historik

Landskapen i Finland utvecklades som regioner med ett visst mått av kulturell samhörighet som grund. Gränserna för dem stakades efter hand ut, i ödemarkerna mellan bosättningsområdena. Historiskt sett har de fram till 1809 varit landskap i Sverige. Egentliga Finland var i någon mening det första av landskapen, som den först kristnade delen av det som kom att utvecklas till Finland. Under medeltiden användes beteckningen Suomi (finska) eller Finland (svenska) endast för det som då var Åbo slottslän och sedermera kom att få namnet Egentliga Finland.

Benämningen historiska landskap i Finland har kommit att användas i Finland för att skilja de äldre landskapen från de nuvarande landskapsförbunden, vilka är sekundärkommuner. Den kan inte räknas som någon officiell beteckning, men är ett praktiskt sätt att språkligt skilja olika betydelser av samma ord åt. Efter att det tidigare sambandet mellan län och (historiska) landskap upphörde har de historiska landskapen saknat administrativ betydelse utom i Åland, som har landskapssjälvstyrelse.

I Finland finns nio historiska landskap. I samband med reformen av landets områdesindelning, som trädde i kraft 1998, infördes en ny kommunalrättslig enhet som kallas landskapsförbund. Det finns idag 19 sådana landskapsförbund. Dessa har rötter i mellankrigstiden, med Varsinais-Suomen maakuntaliitto (idag: Varsinais-Suomen liitto, Egentliga Finlands förbund) som den första (1927) och ett antal andra som grundades under främst 1940- och 1950-talen. I Finland är det numera ofta landskapsförbunden man menar när man talar om landskap.

Landskapsvapen 

Finlands landskapsvapen härstammar från den indelning som gjordes under vasatiden då det svenska rikets landskap indelades i 18 grevskap och 15 hertigdömen. Medan alla landskap i Sverige sedan 1884 upphöjts till titulärhertigdömen så står den gamla indelningen i Finland kvar, vilket är förklaringen till att vissa av de gamla landskapsvapnen pryds med hertigkronor medan de andra har grevliga kronor. Notera dock att det rör sig om de äldre hertig- och grevekronorna som inte längre används i Sverige. Den äldre grevliga kronan ser till exempel ut som nutidens svenska friherrekrona.

Se även 

 Landskap i Finland
 Landskap
 Finlands gränsförändringar

Referenser

Externa länkar 

Historiska landskap i Finland
Laurentius Gunnari Banck

Laurentius Gunnari Banck, född cirka 1617 i Norrköping, död 13 oktober 1662 i Franeker i Nederländerna, var en svensk rättslärd och publicist.

Laurentius Gunnari Banck studerade vid Uppsala universitet där han inskrevs tolv år gammal 21 augusti 1629. Efter två disputationer, 1633 och 1635, lämnade han Sverige och tog, ovanligt nog för en svensk vid denna tid, en utländsk examen som juris doktor 1642 i Franeker. Efter resor i Frankrike, Spanien och Italien blev han professor i juridik i Franeker 1647.

I eftervärlden är Banck främst ihågkommen för de skrifter han författade och utgav. Han beskriver Innocentius X:s kröning i Roma triumphans, och berättar om drottning Kristinas personliga förehavanden i Rom i Bizarrie politiche. Vidare har han skrivit en text om de tidiga kristna kungarna före reformationen i De tyrannide papæ in reges & principes christianos diascepsis. Redan titlarna avslöjar att det finns en tydlig tendens att skildra katolska förhållanden onyanserat kritiskt, och många av Bancks texter har använts som propaganda för protestantismen. Om Bancks person sägs det att han var märklig och anklagades för häxeri.

Banck är begravd i kollegiekyrkan i Franeker. I konsistoriet där finns ett porträtt av honom i form av ett kopparstick.

Referenser 
Kuylenstierna, Carl, artikel i Svenskt biografiskt lexikon, andra bandet, s 629-630 med bibliografi

Svenska jurister
Svenska publicister
Födda 1617
Avlidna 1662
Män
Alumner från Uppsala universitet
Jurister från Norrköping
Columbus, Nebraska

Columbus är en stad (city) i Platte County i delstaten Nebraska i USA. Staden hade 24 028 invånare, på en yta av 27,43 km² (2020). Columbus är administrativ huvudort (county seat) i Platte County.

Staden ligger i delstatens östra del, cirka 88 kilometer nordväst om huvudstaden Lincoln.

Referenser

Externa länkar 

 Officiell webbplats

Orter i Nebraska
Orter grundade 1856
Platte County, Nebraska
Fremont, Nebraska

Fremont är en stad i östra delen av den amerikanska delstaten Nebraska i området Dodge County med en yta av 19,2 km² och en befolkning som uppgår till cirka 25 000 invånare (2003). Fremont är administrativ huvudort (county seat) i Dodge County.

Fremont är belägen cirka 55 km NV om delstatens största stad Omaha och cirka 85 km N om huvudstaden Lincoln.

Externa länkar 

 
Orter i Nebraska
Arbroath Abbey

Arbroath Abbey i Angus i Skottland, grundades 1178 av kung Vilhelm I av Skottland åt en grupp benediktinermunkar från Kelso i nuvarande Scottish Borders. Den invigdes 1197 med en dedikation till den avlidne Sankt Thomas Becket, som kungen hade träffat vid det engelska hovet. Detta var Vilhelms enda personligt grundande och han begravdes här 1214.

Den siste abboten var kardinal David Beaton, som 1522 efterträdde sin farbror James då han blev ärkebiskop i St Andrews. Sandstensruinerna, som ligger högst upp på High Street i Arbroath, är nu under myndigheternas ansvar och är öppet för allmänheten.

Historia
Kung Vilhelm gav klostret självständighet från dess moderkyrka och belönade det rikligt med inkomster från 24 församlingar och landområden i varje kunglig borough. Klostermunkarna tilläts driva marknad och bygga en hamn. Kung Johan av England lät klostret köpa och sälja gods över hela England tullfritt. 

Klostret är främst känt för sin koppling till Declaration of Arbroath, Skottarnas självständighetsdeklaration, som anses ha skrivits ned av Bernard de Linton, som var abbot vid den tiden. Sedan 1947 hålls en minneshögtid för undertecknandet av Declaration of Arbroath i den taklösa klosterruinen. Firandet sköts av en lokal grupp,  Arbroath Abbey Pageant Society, och berättar historien som ledde till fördraget. 

Klostret förföll efter reformationen. Från 1590 och framåt användes dess stenar för att bygga andra byggnader i Arbroath, något som fortsatte fram till 1815 då man började att bevara de kvarvarande ruinerna. 

Juldagen 1950 stals kröningsstenen från Westminster Abbey i London. 1 april 1951 återfanns den försvunna stenen liggande på Arbroath Abbeys altare.

Modern tid
Sommaren 2001 öppnades ett nytt besökscentrum för allmänheten. Denna vågformade byggnad rymmer flera historiska utställningar och ett utsiktsgalleri från vilket klosterruinerna kan ses. Det vann 2002 Angus Design Award för dess distinkta användning av röd sandsten och naturmaterial, däribland ett mosstäckt tak. 

Klostrets mittskepp var huvudsakligen av tidigengelsk stil, medan den västra gavel var normandisk. Den korsformade kyrkan var 84 meter lång och 49 meter bred. Idag återstår vapenhuset, den södra tvärskeppet (med sin kända rosenfönster), delar av absiden, mittskeppets södra hall, delar av ingångstornen och den västra ingången. 

Klostret har en distinkt runt O-form högt upp i huvudbyggnaden. Fönstret lystes ursprungligen upp som en fyr för sjöfarare.

Externa länkar
 Undiscovered Scotland's detailed history
 https://web.archive.org/web/20140220180351/http://www.angus.gov.uk/history/features/buildings/arbabbey.htm
 http://www.historic-scotland.gov.uk/op_ourproperties_searchdetail.asp?id=90018
 https://web.archive.org/web/20040406161434/http://mysite.freeserve.com/arbroathabbeypageant/
 2002 Angus Design Award

Skottlands historia
Hörningsholm, Sundsvalls kommun

Hörningsholm är en småort på Alnön i Sundsvalls kommun.

Tors lokal i Hörningsholm är det tredje Folkets hus som byggdes i Sverige och det första på landsbygden. Byggnaden är ett knubbhus (murat med sågverksspill) och invändigt finns en dekorationsmålning av J.A. Holmberg föreställande Tors strid med jättarna. Detta för att symbolisera husets namn och arbetarrörelsens kamp.

Se även
Alnö socken

Källor

Vidare läsning
 - Skrivet 1934-1935.

Alnön
Orter i Sundsvalls kommun
Småorter i Sverige
Kristin Kaspersen

Kristin Kaspersen, född 30 september 1969 i Oslo i Norge, är en norsk-svensk programledare. Hon har lett TV-program som Söndagsöppet, Idrottsgalan, Fångarna på Fortet och Biggest Loser.

Kaspersen är dotter till den avlidna artisten Barbro "Lill-Babs" Svensson och den norska före detta landslagsmålvakten i fotboll Kjell Kaspersen.

Biografi 
Som ung gjorde Kristin Kaspersen flera barnroller i musikaler på teatrar i Stockholm. Hon jobbade som bartender och servitris innan hon utbildade sig till flygvärdinna. 22 år gammal började hon som väderpresentatör för TV3 Norge. Ett par år senare fortsatte hon som programledare för olika tv-program i Sverige, däribland Sommar på Gröna Lund och Uppdraget. I december 1993 fick hon som yngsta person någonsin ta emot Hylandpriset för Sveriges mest populära tv-personlighet samt Aftonbladets TV-pris för Sveriges mest populära kvinnliga programledare.

Under åren fram till 2003 gjorde hon flera program för Sveriges Television, däribland Söndagsöppet, Polar Music Prize, Melodifestivalen  och Svenska Idrottsgalan. På TV4 fortsatte hon med bland annat program som Cancergalan, Fångarna på Fortet, Humorgalan och Nyhetsmorgon. I Sjuan har hon varit programledare för Biggest Loser och Spårlöst. Sedan 2020 är hon programledare för Svenska hjältar-galan på Aftonbladet och TV3 som hyllar civilkurage och medmänsklighet.

Kristin Kaspersen har även universitetsstudier i engelska och har läst journalistik på Poppius Journalistskola. 2013 debuterade hon som författare med en bok om träning och hälsa (Stark i kropp och själ: träning mat inspiration). 2015 utkom boken Good Food. Hon varvar tv-jobben med att vara krönikör i olika tidningar och som konferencier och moderator vid olika evenemang. Hon är även skapare av appen Klustr.

År 2019 vann Kristin Kaspersen Let's Dance i TV4 tillsammans med professionelle danspartnern Calle Sterner.

Privat 
Kaspersen är dotter till Barbro "Lill-Babs" Svensson (1938–2018) och Kjell Kaspersen (1939–), tidigare norsk landslagsmålvakt i fotboll. Hon var 2003–2009 gift med programledaren Hans Fahlén med vilken hon har en son. Från ett tidigare förhållande med den före detta OS-deltagaren i modern femkamp, Martin Lamprecht, har hon sonen Filip Lamprecht.

TV-program (urval) 
Teatervinden 1991 (barnmusikal) regisserad av Staffan Götestam
 Sommar på Gröna Lund 1993
 Uppdraget 1993–1995
 Superstars 1996–1997
 Livet är en fest 1996–1997
Söndagsöppet 1998–2000 (med Ulf Larsson)
 Idrottsgalan 2000, 2001, 2002, 2006, 2017
Melodifestivalen 2002 (med Claes Åkeson)
Fångarna på fortet 2003, 2005 (med Hans Fahlén)
Nyhetsmorgon 2007–
 Årets kock 2009
 Biggest loser 2013-2015
Stora Famnen med Renée Nyberg, Åse Åsenlund med flera

Referenser

Externa länkar

Svenska TV-programledare
Melodifestivalens programledare
Sommarvärdar 2000
Deltagare i Let's Dance
Personer från Oslo
Födda 1969
Levande personer
Kvinnor
Personer i Sverige under 1900-talet
Personer i Sverige under 2000-talet
Barapasaurus

Barapasaurus, (latin: "storbent ödla") är en dinosaurie, som fick sitt namn sedan en lastbilschaufför som transporterade djurets jättelika skelettdelar trodde att de utgjort dess ben. Den levde i Indien för 180 miljoner år sedan, under nedre jura. Den tillhörde djurgruppen sauropoder, och är en av de äldsta kända dinosaurierna, och den första i sin djurgrupp som upptäckts. Likt alla andra sauropoder var Barapasaurus en växtätare. 

Paleontologerna är osäkra hur det egentligen såg ut, eftersom man enbart funnit sex ofullständiga skelett, alla utan huvud. Det som man i alla fall är säker på, är att den hade en lång hals, massiva stadiga ben och skedformade tänder som hade sågade kanter.

Sauropoder
Mehran Karimi Nasseri

Mehran Karimi Nasseri, också känd som Sir Alfred Mehran, född 1945 i Masjed Soleyman, Iran, död 12 november 2022 i Paris, Frankrike, var en iransk flykting som bodde i avgångshall 1 på Paris-Charles de Gaulle flygplats i Paris mellan den 8 augusti 1988 och juli 2006, nästan 18 år. Nasseri hade fått uppehållstillstånd som flykting i Belgien 1980 men förlorade sina papper på flygplatsen i Paris 1988. De franska myndigheterna vägrade låta Nasseri lämna flygplatsen, men kunde samtidigt inte utvisa honom då han var statslös.

År 1999 erkändes han flyktingstatus av de franska myndigheterna och han kunde för första gången lämna flygplatsen. Han vägrade dock underteckna de nödvändiga dokumenten för att få uppehållstillstånd och hävdade att hans riktiga namn var Sir Alfred. I juli 2006 blev Nasseri inlagd på sjukhus och lämnade i samband med detta flygplatsen. Sedan 2008 bodde han på ett härbärge i Paris.

Hans öde har blivit till två filmer, Tombés du ciel (Lost in Transit) med Jean Rochefort från 1993 och The Terminal med Tom Hanks från 2004. Alexis Kouros har gjort en dokumentärfilm om honom - Seuraavaa lentoa odotellessa/Waiting for Godot at De Gaulle (2000).

Referenser

Externa länkar 
SvD: Mannen på flygplatsen

Flyktingar
Personer från provinsen Khuzestan
Personer i Frankrike under 1900-talet
Personer i Frankrike under 2000-talet
Födda 1945
Avlidna 2022
Män
Eva Steen

Eva Steen, född 12 november 1889 i Drammen, död 30 mars 1973, var en norsk skådespelare.

Filmografi (urval)
Enligt Internet Movie Database och Svensk filmdatabas:

Scenroller (urval
1938 – Rosita Lawrenc i Jeg kjenner deg ikke av Aldo De Benedetti, Det Nye Teater

Referenser

Noter

Källor 

Norska skådespelare under 1900-talet
Kvinnor
Födda 1889
Avlidna 1973
Personer från Drammen
Alli Halling

Alli Halling, egentligen Anna Lisa Halling, född 3 maj 1907, död 15 maj 1966 i Danderyd, var en svensk skådespelare, journalist och författare.

Halling var först gift med skådespelaren Bengt Djurberg åren 1931–1938 och därefter med Einar Axelsson från 1938 till sin död. Hon är begravd på Danderyds kyrkogård.

Filmografi

Teater

Roller

Bibliografi

Artiklar i Damernas värld

Böcker

Referenser 

Svenska skådespelare under 1900-talet
Gravsatta på Danderyds kyrkogård
Födda 1907
Avlidna 1966
Kvinnor
Jullan Jonsson

Jullan Jonsson, född Judit Matilda Söderberg 14 december 1882 i Brännkyrka församling i Stockholm, död 19 april 1948 i Klara församling i Stockholm, var en svensk skådespelare.

Den 15 september 1919 gifte hon sig med skådespelaren Robert Jonsson. De är begravda på Sandsborgskyrkogården.

Filmografi

Teater

Roller (ej komplett)

Referenser

Externa länkar 
 
 

Svenska skådespelare under 1900-talet
Skådespelare från Stockholm
Gravsatta på Sandsborgskyrkogården
Födda 1882
Avlidna 1948
Kvinnor
Hypacrosaurus

Hypacrosaurus är ett dinosauriesläkte som levde i nuvarande USA och Kanada för mellan 75 och 66 miljoner år sedan, under sen krita. Det var en växtätare. 

Längden var ungefär 9 meter och höjden ungefär 5,5 meter om den stod på bakbenen. Ungarna var mycket mindre än deras fäder, inte längre än 60 cm. 

På 1940-talet återfanns skelett som kunde ha tillhört detta djur, bortsett från att skallarna var mindre. Man gav därför dessa skelett namnet Cheneosaurus. Långt senare kom forskarna dock fram till att det faktiskt rörde sig om unga medlemmar av rasen Hypacrosaurus som hade huvuden som helt enkelt inte hade utvecklats till fullo. 

Den är mycket lik dinosaurien Corythosaurus: de har nästan samma kroppsbyggnad, men benkammen är inte lika hög på Corythosaurus. Båda dessa raser levde samtidigt och i samma områden. 

Lambeosauriner

no:Hypacrosaurus
Theodor Berge

Theodor Berge, född den 5 april 1869 i Bergen, död den 9 april 1946 i Oslo, var en norsk skådespelare och teaterregissör.

Berge var från omkring 1900 i huvudsak knuten till Centralteatret, där han spelade i och regisserade otaliga komedier och lustspel. Bland hans mest betydande roller är den som pastor Manders i Henrik Ibsens Gengångare och Helmer i Ett dockhem. Som regissör gjorde han sig bemärkt med sin uppsättning av Lille Eyolf 1929.

Berge medverkade i slutet av sin karriär i de norska filmerna Det stora barndopet (1931), Vi som går kjøkkenveien (1933) och Nordlandets våghals (1942).

Filmografi 
Efter Internet Movie Database:

Teaterregi (urval)
1931 – Hennes to menn av André Mouézy-Éon och Félix Gandéra, Det Nye Teater

Källor 

Noter

Externa länkar 

Norska skådespelare under 1900-talet
Norska teaterregissörer
Män
Födda 1869
Avlidna 1946
Skådespelare från Bergen
Ulf Selmer

Ulf Selmer, född 10 december 1885 i Kristiania (nuvarande Oslo), död 1961, var en norsk skådespelare.

Filmografi (urval)

Källor 

Norska skådespelare under 1900-talet
Män
Födda 1885
Avlidna 1961
Eltejp

Eltejp är en tejp som används för att isolera, bunta ihop, täta eller märka upp kablar eller ledningar. Eltejper används mest inom professionella yrkesgrupper som till exempel elektriker eller elinstallatörer. Tejpen tillverkas av olika plaster, men polyvinylklorid används oftast. Det ger en elastisk tejp som medför en bättre isolering som håller längre. Materialet på tejpen påverkar om tejpen skall appliceras utomhus eller inomhus eller tål andra påfrestningar som till exempel kemikalier.

Elektriker använder ibland eltejp med olika färgkoder för att visa vad en ledare används till, som skyddsjord.

Eltejp är ofta mer UV-beständig än andra tejper. Detta i kombination med att tejpen är elastisk har lett till att den används till många andra saker än isolering.

Typer av specialtejper
PVC-tejp – standardtejp
Ledande tejp – för isolerande skikt på låg- och högspänningsskarvar.
Tejp för höga temperaturer – tål hög temperatur, brandtålig
Termisk vävd glasfibertejp – hög drag- och rivhållfasthet
Vulktejp – självsmältande, tätar, isolerar
Vävtejp – textiltejp
Kopparflätstejp för skärmning – tennöverdragen koppar
Självvulkaniserande tejp – isolermassa för snabb isolering
Märktejp i olika färger – för att märka kablar
Silvertejp - generell användning

Annan användning
Eftersom tejpen är lätt att rivas av för hand, enkelt kan skrivas på och oftast är lätt att avlägsna från släta ytor, är den användbar för en rad andra tillämpningar, såsom märkning och att temporärt fästa föremål till varandra. Tejpen rivs av för hand eller skärs med verktyg.

I Pakistan och Indien används eltejp för att isolera tennisbollar i syfte att spela cricket på bakgårdarna. Den elektriska tejpen ger en jämn yta, vilket gör att bollen blir svårare att slå och får bollen att studsa mindre. Dessa egenskaper gör att bollen efterliknar en cricketboll i läder, men fortfarande är betydligt billigare och mindre farlig.

Eltejpen används också bland annat av musikkårer, bland annat marscherande kårer. Slagverksmusikanterna lindar ofta sina trumpinnar med eltejp, vilket möjliggör ett bättre handgrepp. Det ger också längre livslängd på trumpinnarna. 

Tejp
Robert Jonsson

Gustaf Robert Jonsson, född 10 maj 1880 i Klara församling i Stockholm, död där 5 augusti 1960, var en svensk skådespelare och sångare.
 
Han var från 1919 gift med Judit Söderberg, senare känd som skådespelaren Jullan Jonsson. De är begravda på Sandsborgskyrkogården.

Filmografi 

1924 – Folket i Simlångsdalen

Teater

Roller

Referenser

Externa länkar 
 

Svenska skådespelare under 1900-talet
Svenska sångare
Skådespelare från Stockholm
Sångare från Stockholm
Gravsatta på Sandsborgskyrkogården
Födda 1880
Avlidna 1960
Män
Harald Heide Steen

Harald Heide Steen,  född 11 januari 1911 i Kristiania, död 4 januari 1980 i Oslo, var en norsk skådespelare med en lång och framgångsrik karriär inom norsk teater och film.

Teaterkarriär 
Heide Steen var från teaterdebuten 1935 knuten till Det Norske Teatret, bortsett från ett par års anställning vid Den Nationale Scene och Nationaltheatret. Han blev tidigt en tongivande person inom norsk teater, och spelade i en utpräglat modern repertoar i skådespel av John Steinbeck, Eugene O'Neill och Maxwell Anderson. Efter 1945 blev han även ledande inom den antika tragedin, renässansdramat och den ryska dramatiken. Han spelade med stor kraft titelrollen i Sofokles Kung Oidipus, kung Teseus i Jean Racines Fedra och Prospero i William Shakespeares Stormen. Hos Tjechov kom hans människokännedom och poetiska begåvning till sin rätt i roller som Andrej i Tre systrar, Teljegin i Onkel Vanja och Firs i Körsbärsträdgården. Han hade även en talang för komiska roller.

I Heide Steens senare realistiska repertoar finns den gripande Loman i Arthur Millers En handelsresandes död, Benjamin Sigismund i Johan Falkbergets Den fjärde nattvakten och Torberg i Olav Duuns Ettermæle. Hans stilsäkra spel som Lavalette i Donadieu och pater provinsial i Das heilige Experiment, båda av Fritz Hochwälder, hör till höjdpunkterna i Det Norske Teatrets efterkrigsrepertoar. Det gäller också i hög grad titelrollen i Postmannen fra Arles av Ernst Bruun Olsen, som 1977 gav honom Kritikerprisen.

Familj 
Harald Heide Steen var son till skådespelarna Harald Steen och Signe Heide Steen. Han var bror till skådespelerskan Kari Diesen och sångerskan Randi Heide Steen, systerson till kompositören Harald Heide och morbror till skådespelerskan Anne Marit Jacobsen. Den 22 november 1937 gifte han sig med dansösen och sufflösen Gerd Paulsen, med vilken han 1939 fick sonen Harald Heide Steen Jr., som också blev skådespelare.

Filmografi 
Efter Internet Movie Database:
 (kortfilm)

 (kortfilm)

 (kortfilm)

 (TV-film)

Källor

Externa länkar 

Norska scenskådespelare
Norska skådespelare under 1900-talet
Skådespelare från Oslo
Födda 1911
Avlidna 1980
Män
Richard Lindström (skådespelare)

Richard Gustaf Lindström, född 31 januari 1882 i Norrköping, död 27 september 1940 i Stockholm, var en svensk skådespelare och manusförfattare.

Lindström filmdebuterade 1919 i Victor Sjöströms Ingmarssönerna och kom att medverka i drygt 45 filmer, flera av dessa reklamfilmer. Han skrev också manus till filmen Kärlek och dynamit, som numera är försvunnen.

Filmografi
 Manus

 Roller

Teater

Roller (ej komplett)

Referenser

Externa länkar

 

Svenska manusförfattare
Svenska skådespelare
Födda 1882
Avlidna 1940
Män
Skådespelare från Norrköping
Vinmögel

Vinmögel är en sjukdom på vinplantan (Vitis vinifera), framkallad av en algsvamp*,  med det vetenskapliga namnet Plasmopara viticola.

Algsvampen visar sig först på bladens undersida med ett vitt, stoftliknande överdrag, men visar sig snart på övriga delar av växten. De svårt angripna bladen torkar och affallar i förtid. Inom få dagar kan en förut kraftig vinplanta stå bladlös och inga druvor kommer till utveckling. Sjukdomen är inhemsk i Nordamerika, där den åtminstone sedan 1800-talets mitt varit känd under namnet "grape vine-mildew". Till Europa kom den 1877 eller 1878. Den spred sig mycket hastigt, så att den redan 1880 var känd längs Medelhavets europeiska kuster, från Spanien till Grekland. I Europa har sjukdomen i allmänhet visat sig mera elakartad än i ursprungslandet. Många medel ha försökts att bekämpa sjukdomen. Verksammast har befunnits besprutning med bordeauxvätska med tillsats av socker, för att få vätskan att stanna kvar på bladen. De sålunda besprutade plantorna behålla sina blad friska och gröna ända till hösten, och druvorna nå mognad. Numera är sådan besprutning vanlig i alla vinodlande länder.

 Plasmopara viticola  är inte en mögelsvamp (tillhör inte svampriket)  utan tillhör gruppen Algsvampar (Oomycota)  en grupp av Protister  , Stramenopiler

Källor

Växtsjukdomar