kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Tjocka Bertha

Tjocka Bertha (även Tjocka Berta; tyska: Dicke Bertha eller Dicke Berta) var en tysk mörsare med 42 cm kaliber. (Vissa källor klassificerar Tjocka Bertha som mörsare, andra som haubits. Enligt tysk terminologi var den en mörsare.) Den användes endast av tyska armén, första gången under första världskriget och var ett av krigets mest kända och brutala vapen. Den officiella beteckningen var egentligen "L/12 42-cm M-Gerät 14 Kurze Marine-Kanone". Den var nämligen en variant av en kustförsvarskanon som kortats för att bli tillräckligt lätt för att kunna dras av en Daimler-Benz artilleritraktor.

Historia
"Tjocka Bertha" utvecklades av Kruppkoncernen för den tyska krigsmakten. Dess användningsområde var att bekämpa fästningsanläggningar. Tjocka Bertha hade stora framgångar i början av kriget mot fortet i Liège i augusti 1914. Den användes även mot andra befästningar i Frankrike och Belgien och även på östfronten vid Premiss och Brest-Litovsk. Sista gången de användes var under slaget vid Verdun 1916. Därefter var de i princip utslitna och de skrotades kort därefter. Tjocka Bertha blandas ofta ihop med den tyska kanon som 1918 besköt Paris från mycket långt håll, "Pariskanonen".

Antalet "Tjocka Bertha" som byggdes är osäkert, men troligen rör det sig om 12-14 stycken. Inget exemplar är känt att ha överlevt till nutiden.

Namnet "Tjocka Bertha" kommer möjligen från en av Kruppfamiljens medlemmar: Bertha Krupp von Bohlen und Halbach, hustru till Gustav Krupp von Bohlen und Halbach, koncernens ledare vid tiden för första världskriget. Det kan också komma från det tyska bokstaveringsalfabetet, där B heter just Berta.

Tjocka Bertha påstås ibland även ha använts under andra världskriget, men detta är inte helt korrekt och beror på sammanblandning med en annan mycket stor tysk artilleripjäs, Gamma-Gerät. Denna kan sägas ha varit en föregångare till Tjocka Berta. Diverse reservdelar från olika Gamma-Gerät monterades efter första världskriget ihop av Krupp, och detta exemplar kom sedan till användning under belägringen av Sevastopol 1941-1942.

Bilder

Se även
Pariskanonen

Referenser

Externa länkar 
 Artikel Panzer-Archiv.de
 Artikel WaffenHQ.de

Krupp
Tyskt artilleri under första världskriget
Belägringsvapen
Donna Reed

Donna Reed, född Donna Belle Mullenger den 27 januari 1921 i Denison, Iowa, död 14 januari 1986 i Beverly Hills, Kalifornien, var en amerikansk skådespelare och producent. Reed, vars karriär spände över fyra decennier, medverkade i omkring 40 filmer. Bland dessa märks rollen som Mary Hatch Bailey i Frank Capras film Livet är underbart från 1946. 1953 mottog hon en Oscar för bästa kvinnliga biroll för sin roll som Lorene Burke i krigsdramat Härifrån till evigheten. På TV har hon bland annat spelat Donna Stone i sitcomserien The Donna Reed Show (1958–1966), för denna roll mottog hon flera Emmy Award nomineringar. Under säsongen 1984–1985 ersatte Reed Barbara Bel Geddes i rollen som Miss Ellie Ewing i tv-serien Dallas.

Biografi 
Reed, som växte upp på en bondgård, valdes till skönhetsdrottning vid gymnasiet i sin hemstad. Hon vann sedan ännu en skönhetstävling vid Los Angeles City College, där hon studerade drama.

Donna Reed filmdebuterade 1941. Med åren har hennes roll som Mary Hatch i Frank Capras film Livet är underbart blivit hennes mest kända. Hon spelade ofta ärliga, supersunda flickor, med ett undantag. Det var i rollen som den prostituerade Alma ("Lorene") i Härifrån till evigheten 1953, för vilken hon vann en Oscar för Bästa kvinnliga biroll.

Åren 1958-1966 hade hon en egen tv-serie, The Donna Reed Show, och säsongen 1984-1985 övertog hon Barbara Bel Geddes roll som Miss Ellie i tv-serien Dallas. Sen kom Bel Geddes tillbaka, då hon tillfrisknat efter den hjärtoperation som tvingat henne att lämna serien. Varken seriens fans eller de andra skådespelarna tyckte att någon kunde ersätta henne som Miss Ellie. Donna Reed stämde seriens producenter men avled bara en kort tid senare.

Donna Reed har en stjärna på Hollywood Walk of Fame, för insatser inom film, vid adressen 1612 Vine Street.

Filmografi i urval

Källor

Externa länkar 
 
 

Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska TV-skådespelare
Oscar för bästa kvinnliga biroll
Skådespelare från Iowa
Personer från Crawford County, Iowa
Födda 1921
Avlidna 1986
Kvinnor
My Life in the Bush of Ghosts

My Life in the Bush of Ghosts är ett musikalbum av Brian Eno och David Byrne. Albumet släpptes i februari 1981 på Sire Records och är döpt efter en roman med samma namn av Amos Tutuola som utkom 1954.

Låtlista

Original LP (1981)

"America Is Waiting" - 3:36
"Mea Culpa" - 3:35
"Regiment" - 3:56
"Help Me Somebody" - 4:18
"The Jezebel Spirit" - 4:55
"Qu'ran" - 3:46
"Moonlight in Glory" - 4:19
"The Carrier" - 3:30
"A Secret Life" - 2:30
"Come With Us" - 2:38
"Mountain of Needles" - 2:35

I den andra utgåvan från 1982 var låten "Qu'ran", som innehöll samplade uppläsningar av Koranen, borttagen på begäran av The Islamic Council of Great Britain. Istället var låten "Very, Very Hungry" ( B-sidan på "The Jezebel Spirit" 12" EP:n) med. Den första CD-utgåvan (1986) innehöll båda låtarna varav "Very, Very Hungry" var ett bonusspår. I senare CD-utgåvor (1990 och senare) är låten "Qu'ran" borttagen.

Medverkande 

Brian Eno, David Byrne - Gitarr, bas, synthesizer, trummor
John Cooksey, Chris Frantz, David Van Tieghem - Trummor
Jose Rossy - Congas, gong-gong
Steve Scales - Congas
Busta Jones, Bill Laswell, Tim Wright - Bas

Musikalbum 1981
Album producerade av Brian Eno
Album av Brian Eno
City Without Walls

City without walls, musikalbum av Paul Roberts utgivet 1985. Albumet är producerat av Paul Roberts.

Låtlista
Railroad to the Sea
The Goodlife
Back to England
Hard Times
Dreamstate - Karel Fialka, Paul Roberts
Only the Strong Survive
The Kiss
Night Starvation
City Without Walls
Guntalk

Medverkande 

Paul Roberts - Sång, akustisk gitarr
Robin Langridge - Keyboard
Dean Klevatt - Keyboard
Clem Clempson - Gitarr
Les Davidson - Gitarr
Ricky Stevens - Trummor
Mo Foster - Bas
Danny Thompson - Bas
Brent Forbes - Bas
Ian Maidman - Bas
Guy Parker - Trumpet
Pat Crumley - Saxofon
Noel McCalla - Bakgrundssång

Musikalbum 1985
Sumakväxter

Sumakväxterna (Anacardiaceae) är en familj träd, buskar och rankväxter, som omfattar cirka 860 arter i 80 släkten. De växer huvudsakligen i tropiskt och subtropiskt klimat. Ett fåtal arter når tempererade regioner. Sumakväxterna bär stenfrukter, varav många, såsom cashew, mango och pistasch är viktiga födoämnen för människor.

Bladen sitter vanligen på båda sidor av kvisten men inte eller sällan mittemot.

Referenser

Externa länkar 

Trikolpater
Teterboro Airport

Teterboro Airport  är en affärsflygplats i norra New Jersey, USA. Den drivs av Port Authority of New York and New Jersey som också driver passagerarflygplatserna Newark Liberty International Airport, LaGuardia Airport och John F. Kennedy International Airport. Teterboro Airport har över 1100 anställda och spelar en viktig roll inom privatflyget.

Externa länkar
Teterboro Airport

Flygplatser i New Jersey
Scott Storch

Scott Spencer Storch, född 16 december 1973 på Long Island i delstaten New York, är en amerikansk musiker, musikproducent och låtskrivare. Han tilldelades priset för årets låtskrivare av ASCAP (American Society of Composers, Authors and Publishers) 2005.

Scott Storch inledde sin karriär som keyboardist på The Roots album Organix 1993. Han arbetade därefter som musiker tillsammans med bland andra Dr. Dre, Spearhead och Schooly D. Under 2000-talet har han gjort sig ett allt större namn som låtskrivare och producent, och han är mannen bakom en rad hits, såsom Let Me Blow Ya Mind med Gwen Stefani och Eve, Baby Boy med Beyonce, Lean Back med Terror Squad, Candy Shop med 50 Cent, Let Me Love You med Mario, Run It! med Chris Brown och Lighters Up med Lil' Kim.

Se även 
 Lista över låtar producerade av Scott Storch

Amerikanska hiphopmusiker
Amerikanska musikproducenter
Män
Födda 1973
Levande personer
Redstone (raketserie)

Redstone var en serie amerikanska raketer och ballistiska robotar, utvecklade vid Redstone Arsenal i Huntsville i Alabama. Raketen var en direkt efterföljare till den tyska V-2-raketen. Wernher von Braun och flera andra tyskar bidrog väsentligt i utvecklingen av raketen.

Varianter av raketen kom att användas för att sända upp mindre nyttolaster i låg omloppsbana runt jorden.

I sitt grundutförande bestod raketen av ett steg, detta drevs av alkohol och flytande syre.

PGM-11 Redstone 

PGM-11 Redstone var en ballistisk robot med kort räckvidd, den bar en vätebomb av typen Mark 39.

Jupiter-A 
Jupiter-A var grunden till PGM-19 Jupiter som var en ballistisk robot av medeldistanstyp.

Jupiter-C 
Jupiter-C var en variant som byggde på Jupiter-A-versionen

Juno I 

Juno I var en variant som byggde på Jupiter-C-versionen. Den sköt bland annat upp USA:s första satellit, Explorer 1.

Mercury-Redstone 

Mercury-Redstone var en variant som byggde på Jupiter-C-versionen. Den användes för att skjuta upp bemannade och obemannade Mercury-rymdfarkoster i kastbana runt jorden.

Saturn 

Saturn I- och Saturn IB-raketernas första steg byggde på ett kluster av åtta Redstone första steg, runt ett första steg från Jupiter-A-raketen.

Sparta 
Sparta var en variant av Redstone med två fastbränsledrivna raketsteg på toppen av raketen.

Ballistiska robotar
Rymdraketer
Heinrich Nordhoff

Heinrich Nordhoff, (i dagligt tal kallad Heinz), född 6 januari 1899 i Hildesheim, död 12 april 1968, tysk företagsledare, chef för Volkswagen AG från 1949 till sin död. Heinrich Nordhoff tog efter andra världskriget över ledarskapet för Volkswagen och ledde företaget under dess mest expansiva fas. Han fick emellertid kritik för att han höll fast för länge vid den föråldrade principen med luftkyld svansmotor, mest bekant från Volkswagen Typ 1.

Biografi 
Nordhoff studerade på Berlins tekniska högskola 1920–1927. Han inledde karriären på BMW:s flygmotortillverkning innan han 1929 gick till General Motors och Opel. 1942 blev han styrelseledamot i Adam Opel AG. Heinrich Nordhoff var under kriget Wehrwirtschaftsführer och chef för Opels lastbilsdivision i Brandenburg an der Havel. Efter kriget arbetade han som kundtjänstchef i Hamburg. 2 januari 1948 blev chef för Volkswagen. Han efterträdde den brittiska majoren Ivan Hirst som chef för Volkswagen, Hirst hade själv rekryterat Nordhoff.

Nordhoff kom att prägla bilden av sig själv som skaparen av Volkswagen. 1954 menade han i ett tal att han vid tillträdet som chef möte en fabrik med en skrothög, desperata människor, en övergiven stad, en fabrik utan organisation. Nordhoff gav bilden av att det inte fanns något att bygga vidare på. Hans företrädare Ivan Hirst var av en annan mening och konstaterade att britterna byggt upp fabriken, arbetsstyrkan och en bra produktionsledning och skapat en säljande bil med efterfrågan över hela världen. 

Nordhoff fann att situationen var följande: Fortfarande stod företaget utan ett fast "fundament", det stod fortfarande under förvaltning av de allierade styrkorna, och dessa kunde när som helst plocka ner fabriken. För att ur det nuvarande företaget skapa ett affärsmässigt arbetande företag, började han att strama upp och organisera produktionsprocessen. Försöksavdelningen satte han i arbete för att öka komforten i bilarna. Dessa åtgärder hade enormt positiv inverkan på hela produktionsvolymen. Det visade sig att han och hans medarbetarstab åstadkom förvånansvärda produktionsresultat och nu började försäljningen att skjuta fart. Redan från början startade man en sälj- och serviceorganisationen, som konkurrenterna kom att ha, och ännu har, som förebild, såväl inom som utom landet, vilket ledde till att Volkswagen blev Europas största bilproducent.

Han drabbades 1967 av en svår hjärtattack som han inte hämtade sig ifrån och i mars 1968 blev han inlagd på grund av tarmproblem. Nordhoff avled av en hjärtattack.

Källor
Ivan Hirst – British Officer and Manager of Volkswagen’s Postwar Recovery, Ralf Richter, Volkswagen Aktiengesellschaft, Wolfsburg 2003,

Referenser

Personer inom Tysklands näringsliv under 1900-talet
Personer med anknytning till Volkswagen
Män
Födda 1899
Avlidna 1968
Storkorset av andra klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Utvandrarnas hus

Utvandrarnas hus ligger i Museiparken i Växjö. Byggnaden är ritad av arkitekten Bent Jörgen Jörgensen och öppnades 1968. Utbyggnader har skett 1984 och 1998–1999. Utvandrarnas hus innehåller arkiv med original och kopior av amerikabrev, dagböcker och fotografier. Det finns även ett mikrofilmsarkiv över husförhörs- och andra kyrkoböcker för att ge service för släktforskning. Här finns uppgifter om miljontals svenskättlingar i Amerika.

Utvandrarnas hus är del av Kulturparken Smålands verksamhet sedan 2015. Tidigare använde stiftelsen Svenska Emigrantinstitutet utrymmet. Dess syfte var att bevara och samla in litteratur, arkiv och minnen från perioden 1846–1930 när omkring 1,3 miljoner svenskar utvandrade till USA och Kanada.

Både permanenta och tillfälliga utställningar förekommer. Det nya landet – drömmen om Amerika berättar utifrån flera perspektiv om de olika faserna under utvandringen samt hur Sverige och Amerika såg ut. Ett rum är tillägnat Vilhelm Mobergs författarskap och Utvandrarromanerna vilket visas genom fotografier, originalmanuskript och originalföremål från Vilhelm Moberg.

I Utvandrarnas hus pågår även forskningsverksamhet och forskarsalen kan besökare använda om de bokat tid. Källmaterial från emigrationen till Amerika och Kanada, specialbibliotek och digitala databaser finns tillgängligt. Sedan 2015 drivs arbetet med Utvandrarnas hus och med stiftelsens samlingar av Kulturparken Småland enligt ett samverkansavtal. 

I utställningshallen står statyn Oskar och Kristina av Axel Olsson. 

Även ett stort material om svensk utvandring till andra länder såsom Australien, Nya Zeeland, Sydamerika och andra områden finns också samlat i Utvandrarnas hus.

Referenser

 Välkommen till Växjö, Bokförlaget Dragonen AB 1989, kapitlet Utvandrarnas hus sidorna 99-103

Externa länkar
 Utvandrarnas hus webbplats

Byggnader och anläggningar i Växjö
Svensk migration till Nordamerika
Museer i Kronobergs län
Historiska museer i Sverige
Emigrantmuseer
Museer invigda 1968
Utbildning i Växjö
Arbetslivsmuseer i Sverige
Eik

Eik (tidigare Føroya Sparikassi) är Färöarnas största och äldsta bank, grundad redan år 1832 som Færø Amts Sparekasse. Företaget har idag (2012) cirka 210 anställda och 10 kontor runt om på Färöarna. Förutom banktjänster driver företaget också en mäklarfirma kallad Húsameklarafelagið Inni.

Källor
Eik.fo - Um okkum (läst 21 augusti 2012)

Externa länkar
 Officiell webbplats
 Húsameklarafelagið Inni

Färöiska banker
Banker bildade 1832
Sjóvinnubankin

Sjóvinnubankin var en färöisk bank som grundades år 1932. Idag ingår banken i Føroya Bankis verksamhet.

Färöiska banker
Ej längre existerande banker
Banker bildade 1932
Føroya Banki

Føroya Banki var en bank som grundades år 1906. Idag ingår banken i BankNordiks verksamhet. Banken var tidigare Färöarnas näst äldsta bank, efter Føroya Sparikassi.

Färöiska banker
Ej längre existerande banker
Banker bildade 1906
Ethel Merman

Ethel Merman, född som Ethel Agnes Zimmermann den 16 januari 1908 i Astoria, Queens, New York, död 15 februari 1984 i New York, var en amerikansk sångerska och skådespelare.

Biografi
Merman betraktades som den amerikanska musikalens "första dam". Hon gjorde Broadwaydebut i Girl Crazy (1930). Med sin kraftfulla höga, helt oskolade röst och med en personlighet som formligen strålade av livsglädje, förtrollade hon Broadwaypubliken under mer än tre årtionden och kom att bli en mycket älskad stjärna. 

Hennes allra största framgångar på Broadway var Anything Goes, Panama Hattie, Call Me Madam, Gypsy och framför allt i rollen som den skarpskjutande Annie Oakley i Annie Get Your Gun.

Hon filmade endast sporadiskt och bland hennes filmer märks Anything Goes (1936), Alexander's Ragtime Band (1938), Call Me Madam (1953) och Sex i elden (1954). Hennes mest sedda roller på film är kanske birollen som påstridig svärmor i En ding, ding, ding, ding värld (1963) och ett par sekunder i tokfilmen Titta vi flyger (1980), där hon presenteras som en krigsveteran som fått en psykos och nu tror att han är Ethel Merman.

Merman var gift fyra gånger; hennes fjärde äktenskap (1964) med skådespelaren Ernest Borgnine varade i endast 32 dagar.

Filmografi i urval 
Let Me Call You Sweetheart (1932)
Äventyrens ö (1934) 
Sjungande schejken (1934) 
Radioparaden 1936 (1935) 
Dra åt skogen! (1936) 
Anything Goes (1936) 
Happy Landing (1938) 
Alexander's Ragtime Band (1938) 
Den stora stjärnparaden (1943) 
Call Me Madam (1953) 
Sex i elden (1954)
En ding, ding, ding, ding värld (1963) 
The Lucy Show (1963) 
Tappa inte huvet..! (1965) 
Läderlappen (1967) 
Mupparna (1976) 
A Special Sesame Street Christmas (1978) 
Kärlek ombord (1979–1982) 
Titta vi flyger (1980)

Teater

Externa länkar 
 
  

Mezzosopraner
Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska TV-skådespelare
Amerikanska musikalartister
Födda 1908
Avlidna 1984
Kvinnor
Personer från Queens
Förvaltningsbolag

Förvaltningsbolag eller holdingbolag är ett bolag som äger aktier i andra bolag. Syftet med förvaltningsbolag är att ha långsiktig kontroll över de företag det äger aktier i. Det vanligaste är att förvaltningsbolaget äger majoriteten av aktierna i dotterbolag och alltså fungerar som ett moderbolag i en koncern.

Även om det med förvaltningsbolag oftast anses att det är ett bolag som främst är till för att inneha andelar i andra företag, finns det dock inget som hindrar att förvaltningsbolaget har egen verksamhet.

En snarlik konstruktion är investmentbolag. Medan investmentbolagets syfte mer brukar gå ut på ren finansiell förvaltning av bolag, investering i nya marknader och ofta att köpa och sälja olika bolag, avser begreppet förvaltningsbolag oftare ett bolag som är tänkt som ett moderbolag i en mer permanent koncern, ofta med dotterbolag i samma eller närliggande branscher.

Kvalificerade att utöva förvaltningsfunktioner är aktiebolag, kommanditbolag, stiftelser, fasta driftställen och privatpersoner. Funktionerna i ett förvaltningsbolag kan uppfyllas oavsett juridisk form. Vilket man ska välja beror bland annat  på vilken funktion förvaltningsbolaget ska ha och en rad faktorer.

Den anglosaxiska facktermen för förvaltningsbolag är holding company.

Referenser 

Företagstyper
Joey Bishop

Joey Bishop, egentligen Joseph Abraham Gottlieb, född 3 februari 1918 i The Bronx i New York, död 17 oktober 2007 i Newport Beach, Kalifornien, var en amerikansk skådespelare och komiker.

Bishop växte upp i Philadelphia. Efter High School försörjde han sig som ståuppkomiker. 1941 gifte han sig med Sylvia Ruzga. De fick sonen Larry tillsammans.

På 1950-talet träffade han Frank Sinatra, som sedermera resulterade i hans medverkan i "Rat Pack". Trots att Bishops stjärnglans var mycket lägre än den hos Frank Sinatra, Sammy Davis Jr. och Dean Martin, kallade Sinatra Bishop för "navet i det stora hjulet". Han fungerade som organisatör av gruppens komiska material och deras scenframträdande. Han medverkade i två filmer ihop med Rat Pack, Storslam i Las Vegas (1960) och 3 mot alla (1962).

Andra filmer som han spelade i var The De nakna och de döda (1958), Pepe (1960), Johnny Cool (1963), Guide för gifta män (1967), Dockornas dal (1967), Betsys bröllop (1990) och Mad Dog Time (1996), som var tillägnad hans son Larry.

Filmografi i urval 

1961–1965 – The Joey Bishop Show (TV-serie)

1963 – The Dick Powell Show (TV-serie)

Externa länkar 
 
 

Födda 1918
Avlidna 2007
Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska TV-programledare
Amerikanska komiker
Män
Personer från Bronx
Skådespelare från New York
Tania Doko

Tania Doko (eg  Tania Emilia Dokolari), född 7 maj 1974 i Melbourne i  Australien, är en australisk popsångerska. Hon är av albanskt ursprung, därav namnet.

Tania Doko var sångerska i Melbournegruppen Bachelor Girl, som existerade åren 1992-2003. Hon sjöng ursprungligen rhythm and blues på en bar där hon upptäcktes av en skivproducent, James Roche, som erbjöd henne att göra vokalinslag på en produktion, som han höll på med. 

Tania Doko har en fil.kand. i psykologi och kriminologi.

Australiska popsångare
Födda 1974
Pseudonymer
Kvinnor
Levande personer
Musiker från Melbourne
Tex Ritter

Woodward Maurice "Tex" Ritter, född 12 januari 1905 i Murvaul i Panola County, Texas, död 2 januari 1974 i Nashville, Tennessee, var en amerikansk countrysångare och skådespelare. Far till skådespelaren John Ritter och farfar till Jason Ritter.

Biografi 
Ritter studerade statsvetenskap vid University of Texas at Austin när han blev intresserad av cowboyballader. Han hoppade av studierna och började istället en karriär som folksångare på scen och i radio. Han hade några småroller på Broadway från 1930 och 1936 gjorde han så sin filmdebut.

Han blev genast enormt populär, och han var en stor konkurrent till Gene Autry som filmens mest populära sjungande cowboy. Hans karriär stod på sin topp i början på 1940-talet då han kallades för "Amerikas mest älskade cowboy". Han turnerade också landet runt i shower tillsammans med sin häst White Flash. 

Han hade även stora framgångar som sångare och framträdde ofta vid Grand Ole Opry i Nashville, där han var den ende artist som invaldes i såväl Cowboy Hall of Fame som Country Music Hall of Fame. Bland hans mest kända skivinspelningar märks "The Deck of Cards" (1948), samt "High Noon (Do Not Forsake Me, Oh My Darlin')", ledmotivet till filmen Sheriffen (High Noon, 1952), som Oscarbelönades som Bästa filmmusik.

År 1970 gjorde han ett misslyckat försök att för republikanernas räkning nomineras till senator för delstaten Tennessee.

Filmografi i urval

Diskografi i urval 
Album

Externa länkar 

 Tex Ritter på allmusic.com
 Diskografi på Discogs
 
 Internet Broadway Database

Amerikanska countrysångare
Amerikanska scenskådespelare
Amerikanska TV-skådespelare
Amerikanska politiker och skådespelare
Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska musiker under 1900-talet
Musiker från Texas
Skådespelare från Texas
Personer från Panola County, Texas
Födda 1905
Avlidna 1974
Män
Alumner från University of Texas at Austin
New Tattoo

New Tattoo är ett musikalbum med Mötley Crüe, släppt i juni 2000. Det producerades av Mike Clink. Trummisen Tommy Lee hade hoppat av bandet året innan och ersattes på albumet av Randy Castillo.

Låtlista
"Hell on High Heels" (Mick Mars/Vince Neil/Nikki Sixx) - 4:15
"Treat Me Like the Dog I Am" (Nikki Sixx) - 3:40
"New Tattoo" (Mick Mars/James Michael/Nikki Sixx) - 4:18
"Dragstrip Superstar" (James Michael/Nikki Sixx) - 4:22
"1st Band on the Moon" (Nikki Sixx) - 4:25
"She Needs Rock & Roll" (James Michael/Nikki Sixx) - 3:59
"Punched in the Teeth by Love" (Randy Castillo/Mick Mars/Vince Neil/Nikki Sixx) - 3:32
"Hollywood Ending" (James Michael/Nikki Sixx) - 3:43
"Fake" (James Michael/Nikki Sixx) - 3:44
"Porno Star" (Nikki Sixx) - 3:45
"White Punks on Dope" (Michael Evans/Bill Spooner/Roger Steen) - 3:39

Album av Mötley Crüe
Musikalbum 2000
Engelskspråkiga musikalbum