kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Horst L. Störmer

Horst Ludwig Störmer, född 6 april 1949 i Frankfurt am Main, är en tysk nobelpristagare i fysik år 1998. Han tilldelades priset för sin "upptäckt av en ny form av kvantvätska med fraktionellt laddade exitationer". Han delade priset med amerikanerna Robert B. Laughlin och Daniel C. Tsui.

Störmer fick doktorsgrad i fysik 1977 vid Stuttgarts universitet i Tyskland. Han var föreståndare för Physical Research Laboratory, Bell Laboratories 1992–1997. Han är professor vid Columbia University, New York, och adjungerad föreståndare för fysik vid Lucent Technologies' Bell Labs sedan 1998.

Han belönades med Nobelpriset för att upptäckten att elektroner i samverkan i starka magnetfält bildar en ny form av "partiklar" med laddningar som är bråkdelar av elektronens laddning. Störmer och Tsui gjorde upptäckten 1982 i ett experiment, där de utnyttjade extremt starka magnetfält och låga temperaturer. Inom ett år efter upptäckten lyckades Laughlin förklara deras resultat. Genom teoretisk analys visade han att elektronerna i ett starkt magnetfält kan kondensera och bilda en sorts kvantvätska, besläktad med de kvantvätskor som uppträder vid supraledning och i flytande helium.

Källor

Externa länkar
Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1998
Nobelprize.org, Horst Störmer – självbiografi

Nobelpristagare i fysik
Födda 1949
Levande personer
Män
Alumner från Frankfurts universitet
Daniel C. Tsui

Daniel C. Tsui född den 28 februari 1939 i Baofeng, Henan, är en kinesisk-amerikansk nobelpristagare i fysik år 1998. Han tilldelades priset för sin "upptäckt av en ny form av kvantvätska med fraktionellt laddade exitationer". Han delade priset med amerikanen Robert B. Laughlin och tysken Horst L. Störmer.

Tsui fick doktorsgrad i fysik 1967 vid University of Chicago, USA. Han är professor vid Princeton University sedan 1982.

Han belönades med Nobelpriset för att upptäckten att elektroner i samverkan i starka magnetfält bildar en ny form av "partiklar" med laddningar som är bråkdelar av elektronens laddning. Störmer och Tsui gjorde upptäckten 1982 i ett experiment, där de utnyttjade extremt starka magnetfält och låga temperaturer. Inom ett år efter upptäckten lyckades Laughlin förklara deras resultat. Genom teoretisk analys visade han att elektronerna i ett starkt magnetfält kan kondensera och bilda en sorts kvantvätska, besläktad med de kvantvätskor som uppträder vid supraledning och i flytande helium.

Källor

Externa länkar
Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1998
Nobelprize.org, Daniel Tsui – självbiografi

Födda 1939
Nobelpristagare i fysik
Kinesiska fysiker
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Män
Levande personer
WP:Projekt Kina
Alumner från Boston University
Alumner från University of Chicago
Amerikanska nobelpristagare
Personer från Henan
Alumner från Augustana College (Illinois)
William D. Phillips

William D. Phillips, född 5 november 1948, i Wilkes-Barre, Luzerne County, Pennsylvania, är en amerikansk fysiker som tilldelades nobelpriset i fysik år 1997 för "utveckling av metoder att kyla och infånga atomer med laserljus". Han delade priset med amerikanen Steven Chu och fransmannen Claude Cohen-Tannoudji.

Phillips tog doktorsgrad i fysik 1976 vid Massachusetts Institute of Technology, Cambridge, USA.

Forskning inom laserkylning 

Ljus kan beskrivas som en ström av partiklar, fotoner. Fotonerna saknar massa i vanlig bemärkelse men de har en viss rörelsemängd, och när en foton krockar med en atom kan den överföra hela sin rörelsemängd till denna och själv bli stillastående. För att detta skall kunna ske måste fotonen ha rätt energi, vilket är detsamma som att ljuset måste ha rätt frekvens eller färg.
Vid en sådan krock blir resultatet att atomens rörelse bromsas upp något, den kyls av. För att bromsa en atom behövs ljus från en intensiv laserstråle. Steven Chu utvecklade en metod omkring 1985 att med kraftigt laserljus bromsa och kyla ner atomer. Han och hans medarbetare vid Bell Laboratories använde sex laserstrålar som var parvis motriktade och arrangerade i tre vinkelräta riktningar. Natriumatomer från en atomstråle i vakuum bromsades först upp av en motriktad laserstråle och leddes sedan in i skärningen mellan de sex kyllaserstrålarna. Alla sex strålarna hade sitt ljus något rödskiftat i jämförelse med den karakteristiska färg som en stillastående natriumatom absorberar. Effekten blev att åt vilket håll natriumatomerna än försökte röra sig möttes de av fotoner av den rätta energin och knuffades tillbaks till laserstrålarnas skärningsområde. Där bildades något som för ögat såg ut som ett lysande moln stort som en ärta bestående av cirka en miljon nerkylda atomer. 

Atomerna i det ovan beskrivna experimentet är kylda, men inte fångade. Tyngdkraften gör att de faller ur den optiska sirapen på ungefär en sekund.
För att verkligen fånga atomerna behövs också magnetfält som motverkar gravitationen. Phillips och dennes medarbetare hade utvecklat metoder att bromsa atomer i en rent magnetisk fälla. När detta kombinerades med Chus metod att kyla ner atomerna med laser så fick man en metod att nästan helt stoppa atomerna, och man lyckades i experiment kyla ner natriumatomer till så låga temperaturer som 40 mikrokelvin vilket inte borde vara möjligt enligt de teoretiska atommodeller som då fanns.
Cohen-Tannoudji med medarbetare gav sedan teoretiska förklaringar av hur det ändå är möjligt.

Källor

Externa länkar 
 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1997
 Nobelprize.org, William Phillips – självbiografi

Nobelpristagare i fysik
Amerikanska nobelpristagare
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Forskare från Pennsylvania
Personer från Wilkes-Barre
Födda 1948
Levande personer
Män
Alumner från Massachusetts Institute of Technology
Claude Cohen-Tannoudji

Claude Cohen-Tannoudji. Född i Constantine, Algeriet 1 april 1933. Fransk nobelpristagare i fysik år 1997. Han tilldelades priset för "utveckling av metoder att kyla och infånga atomer med laserljus". Han delade priset med amerikanerna  Steven Chu och  William D. Phillips.

Cohen-Tannoudji tog doktorsgrad i fysik 1962 vid École Normale Supérieure i Paris. Han blev professor vid Collège de France 1973. Han är ledamot av bland annat Académie des sciences (Paris).

Forskning inom laserkylning 

Ljus kan beskrivas som en ström av partiklar, fotoner. Fotonerna saknar massa i vanlig bemärkelse men de besitter en viss rörelsemängd, och när en foton krockar med en atom kan den överföra hela sin rörelsemängd till denna och själv bli stillastående. För att detta skall kunna ske måste fotonen ha rätt energi, vilket är detsamma som att ljuset måste ha rätt frekvens eller färg.
Vid en sådan krock blir resultatet att atomens rörelse bromsas upp något, den kyls av. För att bromsa en atom behövs ljus från en intensiv laserstråle. Steven Chu utvecklade omkring 1985 en metod att med kraftigt laserljus bromsa och kyla ner atomer. Han och hans medarbetare vid Bell Laboratories använde sex laserstrålar som var parvis motriktade och arrangerade i tre vinkelräta riktningar. Natriumatomer från en atomstråle i vakuum bromsades först upp av en motriktad laserstråle och leddes sedan in i skärningen mellan de sex kyllaserstrålarna. Alla sex strålarna hade sitt ljus något rödskiftat i jämförelse med den karakteristiska färg som en stillastående natriumatom absorberar. Effekten blev att åt vilket håll natriumatomerna än försökte röra sig möttes de av fotoner av den rätta energin och knuffades tillbaka till laserstrålarnas skärningsområde. Där bildades något som för ögat såg ut som ett lysande moln stort som en ärta bestående av cirka en miljon nerkylda atomer. 

Atomerna i det ovan beskrivna experimentet är kylda, men inte fångade. Tyngdkraften gör att de faller ur den optiska sirapen på ungefär en sekund.
För att verkligen fånga atomerna behövs också magnetfält som motverkar gravitationen. Phillips och dennes medarbetare hade utvecklat metoder att bromsa atomer i en rent magnetisk fälla. När detta kombinerades med Chus metod att kyla ner atomerna med laser så fick man en metod att nästan helt stoppa atomerna, och man lyckades i experiment kyla ner natriumatomer till så låga temperaturer som 40 mikrokelvin vilket inte borde vara möjligt enligt de teoretiska atommodeller som då fanns.
Cohen-Tannoudji med medarbetare gav sedan teoretiska förklaringar av hur det ändå är möjligt.

Utmärkelser

Källor

Externa länkar
Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1997
Nobelprize.org, Claude Cohen-Tannoudji – självbiografi
Nobelföreläsning: Manipulating Atoms with Photons

Nobelpristagare i fysik
Franska fysiker under 1900-talet
Hedersdoktorer vid Kungliga Tekniska högskolan
Födda 1933
Män
Levande personer
Franska nobelpristagare
Alumner från École normale supérieure
Alumner från Paris universitet
Hedersdoktorer vid Uppsala universitet
Storkorset av Hederslegionen
Mottagare av Matteuccimedaljen
Personer från Constantine
Intensiv och extensiv storhet

Fysikaliska egenskaper hos material och system kan ofta kategoriseras som antingen intensiva eller extensiva kvantiteter, beroende på hur egenskapen ändras med storleken (eller utsträckningen) genom systemförändringar. Enligt IUPAC, är en intensiv storhet oberoende av systemets storlek. En extensiv storhet kännetecknas av att dess storlek är additiv för delar av systemet.

En intensiv egenskap är en egenskap hos en större mängd material, vilket innebär att det är en fysikalisk egenskap hos ett system som inte är beroende av systemets storlek eller den precisa mängden material i systemet. Exempel på intensiva egenskaper är temperatur, brytningsindex, densitet och hårdhet hos ett objekt. När en diamant klyvs, kommer delarna att bevara hårdheten (tills deras storlek når en tjocklek av ett fåtal atomer), varför hårdheten är oberoende av systemets storlek.

Däremot, är en extensiv egenskap en additiv egenskap hos undersystemen, vilket innebär att systemet kan delas in i ett godtyckligt antal delsystem och den extensiva egenskapen mätt för varje delsystem kan summeras till värdet för hela systemet. Till exempel är både massan m och volymen V hos en diamant som klyvs, direkt proportionell mot mängden som finns kvar efter klyvningen. Massa och volym är extensiva egenskaper men hårdheten är en intensiv egenskap.

Referenser

Termodynamik och statistisk fysik

el:Εκτατική μεταβλητή
hu:Intenzív mennyiség
nl:Extensieve grootheid
nn:Intensiv eigenskap
pl:Zmienna ekstensywna
sl:Ekstenzivna količina
John Fenn

John Bennett Fenn, född 15 juni 1917 i New York i New York, död 10 december 2010 i Richmond i Virginia, var en amerikansk kemiforskare, med en doktorsgrad i kemi från 1940 och professor emeritus vid Yale University från 1907 samt professor vid Virginia Commonwealth University i Richmond, Virginia. 

Han tilldelades Nobelpriset i kemi 2002 för "sin utveckling av mjuka desorptions-jonisationsmetoder för masspektrometrisk analys av biologiska makromolekyler". Han vann inte hela priset själv, utan delade halva prissumman med Koichi Tanaka från Japan. Den andra halvan av prissumman tilldelades Kurt Wüthrich från Schweiz. Fenn avled den 10 december 2010, 93 år gammal.

Källor

Externa länkar 
 Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 2002
 Nobelprize.org, John B Fenn – Självbiografi

Nobelpristagare i kemi
Alumner från Berea College
Födda 1917
Avlidna 2010
Män
Koichi Tanaka

Koichi Tanaka, 田中 耕, född den 3 augusti 1959 i Toyama, Japan, är en ingenjör och  nobelpristagare i kemi.

Tanaka har en ingenjörsexamen i elektroteknik från Tohoku universitet. Han är forskningsingenjör vid Shimadzu Corp., Kyoto, Japan.

Nobelpriset 
Koichi Tanaka tilldelades Nobelpriset i kemi år 2002 för "sin utveckling av mjuka desorptions-jonisationsmetoder för masspektrometrisk analys av biologiska makromolekyler". Han delade halva prissumman med amerikanen John Fenn. Den andra halvan tilldelades schweizaren Kurt Wüthrich.

Betydelse 
Masspektrometri är en mycket viktig analysmetod vid de flesta kemilaboratorier. Tidigare kunde bara mindre molekyler identifieras, men Fenn och Tanaka har utvecklat metoder som gör det möjligt att också analysera biologiska makromolekyler. Den metod som Fenn publicerade 1988, så kallad ESI, electrospray ionisation, går ut på att producera små laddade droppar av proteinet vilka krymper allt eftersom vattnet avdunstar. Så småningom återstår fritt svävande proteinjoner, vars massor kan bestämmas. Detta kan göras genom att sätta fart på dem och mäta flygtiden över en känd sträcka. Samtidigt introducerade Tanaka en annan teknik att få proteinerna att sväva fritt, nämligen med mjuk laserdesorption, soft laser desorption. En laserpuls får träffa provet, som "sprängs" i småbitar så att molekylerna frigörs.

Källor

Externa länkar
Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 2002
Nobelprize.org, Koichi Tanaka – Självbiografi

Nobelpristagare i kemi
Män
Födda 1959
Levande personer
WP:Projekt Japan
Japanska forskare
Personer verksamma vid Tohoku universitet
Kurt Wüthrich

Kurt Wüthrich, född 4 oktober 1938 i Aarberg, Schweiz, nobelpristagare i kemi år 2002. Han tilldelades priset för "sin utveckling av kärnmagnetisk resonansspektroskopi för bestämning av biologiska makromolekylers tredimensionella struktur i lösning". Han tilldelades halva prissumman. Den andra halvan delades av amerikanen John Fenn och japanen  Koichi Tanaka.

Han fick doktorsgrad i oorganisk kemi 1964 vid Universität Basel. Han är professor i biofysik vid ETH (Eidgenössische Technische Hochschule), Zürich, samt gästprofessor vid The Scripps Research Institute, La Jolla, Kalifornien.

Wüthrich har vidareutvecklat en gammal metod för kemiska molekylanalyser nämligen kärnmagnetisk resonansspektroskopi, NMR. Med NMR får man information om molekylernas tredimensionella struktur och rörlighet. Genom sitt arbete i början av 1980-talet har Kurt Wüthrich gjort det möjligt att använda NMR på proteiner. Han utvecklade dels en generell metod att systematiskt bestämma vissa fixpunkter i proteinmolekylen, dels en princip att bestämma avstånden mellan dessa. Med hjälp av avstånden kunde han räkna ut proteinets tredimensionella struktur. Fördelen med NMR är att man kan studera proteinerna i lösning, dvs. i en omgivning som liknar miljön i cellen.

Källor

Externa länkar
Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 2002
Nobelprize.org, Kurt Wüthrich – Självbiografi

 
Födda 1938
Nobelpristagare i kemi
Schweiziska biologer
Schweiziska fysiker
Schweiziska kemister
Schweiziska professorer
Män
Levande personer
Kyotopristagare
William S. Knowles

William Standish Knowles, född 1 juni 1917 i Taunton i Massachusetts, död 13 juni 2012 i Chesterfield i Missouri, var en amerikansk nobelpristagare i kemi år 2001. Han tilldelades priset för sitt "arbete över kiralt katalyserade hydrogeneringsreaktioner". Han delade halva prissumman med japanen Ryoji Noyori. Den andra halvan tilldelades amerikanen Karl Barry Sharpless.

Knowles doktorerade 1942 vid Columbia University. Han var verksam vid Monsanto i Saint Louis, USA och pensionerades 1986.

Referenser

Externa länkar 
 Nobelprize.org, William S Knowles – Självbiografi

Nobelpristagare i kemi
Monsanto
Födda 1917
Avlidna 2012
Män
Personer från Taunton, Massachusetts
Alumner från Harvard College
Alumner från Columbia University
Ryoji Noyori

Ryoji Noyori, född 3 september 1938 i Kobe, är en japansk kemist. Han tilldelades Nobelpriset i kemi år 2001 för sitt "arbete över kiralt katalyserade hydrogeneringsreaktioner". Han delade halva prissumman med amerikanen William S. Knowles. Den andra halvan tilldelades amerikanen Karl Barry Sharpless.

Ryoji Noyori disputerade 1967 vid Kyoto University. Sedan 1972 är han professor i kemi vid Nagoya University, Nagoya, Japan. Han är president för det japanska forskningsinstitutet RIKEN.

Många molekyler uppträder i två former som är spegelbilder av varandra – liksom våra händer är varandras spegelbilder. Sådana molekyler kallas kirala. I naturen har det visat sig att den ena formen ofta dominerar. I våra celler passar därför den ena spegelbildsformen av en molekyl "som handen i handsken", i motsats till den andra som rentav kan vara skadlig. 2001 års Nobelpristagare har utvecklat molekyler som kan katalysera viktiga reaktioner så att endast den ena av de två spegelbildsformerna bildas. Katalysatormolekylen, som själv är kiral, påskyndar reaktionen utan att själv förbrukas. Metoderna har fått stor praktisk betydelse i industriella processer för framställning av läkemedel, till exempel antibiotika, antiinflammatoriska medel och hjärtmediciner.

Noyori tilldelades 2001 Wolfpriset i kemi tillsammans med Henri Kagan och Karl Barry Sharpless.

Källor

Externa länkar
Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 2001
Nobelprize.org, Ryoji Noyori – Självbiografi

Nobelpristagare i kemi
Japanska kemister
Wolfpristagare i kemi
Män
Födda 1938
Levande personer
WP:Projekt Japan
Professorer i kemi
Personer från Kobe
Alumner från Kyoto universitet
Karl Barry Sharpless

Karl Barry Sharpless, född 28 april 1941 i Philadelphia, Pennsylvania, är en amerikansk kemist.

Sharpless erhöll Nobelpriset i kemi år 2001 och 2022. 

Han tilldelades Nobelpriset 2001 priset för sina "arbeten över kiralt katalyserade oxidationsreaktioner". Han tilldelades halva prissumman. Den andra halvan delades av amerikanen William S. Knowles och japanen Ryoji Noyori. Han tilldelades Nobelpriset 2022 för sin vidareutveckling av metoden. Priset delar han med Carolyn Bertozzi och Morten Meldal. Sharpless är den femte personen i historien att tilldelas Nobelpriset två gånger.

Biografi 
Barry Sharpless doktorerade 1968 vid Stanford University. Han var tidigare verksam vid Massachusetts Institute of Technology, och sedan 1990 är han professor i kemi vid Scripps Research Institute, La Jolla, Kalifornien. 

Många molekyler uppträder i två former som är spegelbilder av varandra – liksom våra händer är varandras spegelbilder. Sådana molekyler kallas kirala (grekiska cheir, "hand"). I naturen har det visat sig att den ena formen ofta dominerar. I våra celler passar därför den ena spegelbildsformen av en molekyl "som handen i handsken", i motsats till den andra som rentav kan vara skadlig. 2001 års nobelpristagare har utvecklat molekyler som kan katalysera viktiga reaktioner så att endast den ena av de två spegelbildsformerna bildas. Katalysatormolekylen, som själv är kiral, påskyndar reaktionen utan att själv förbrukas. Metoderna har fått stor praktisk betydelse i industriella processer för framställning av läkemedel, till exempel  antibiotika, antiinflammatoriska medel och hjärtmediciner.

1991 fick Barry Sharpless Scheelepriset, och tio år senare både Wolfpriset i kemi (tillsammans med Henri Kagan och Ryoji Noyori) och Nobelpriset. Han utsågs till hedersdoktor vid KTH 1995. År 2022 tilldelades Sharpless Nobelpriset en andra gång. Priset mottog han tillsammans med Carolyn Bertozzi och Morten Meldal för deras arbete att utveckla klickkemi och bioortogonal kemi.

Utmärkelser

Källor

Externa länkar
Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 2001
Nobelprize.org, Barry Sharpless – Självbiografi
Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 2022
Nobelprize.org, Barry Sharpless – Självbiografi

Nobelpristagare i kemi
Wolfpristagare i kemi
Amerikanska professorer i kemi
Hedersdoktorer vid Kungliga Tekniska högskolan
Kemister under 1900-talet
Kemister under 2000-talet
Amerikanska forskare under 1900-talet
Amerikanska forskare under 2000-talet
Födda 1941
Levande personer
Män
Personer från Philadelphia
Alumner från Harvard University
Alumner från Dartmouth College
Alumner från Stanford University
Amerikanska nobelpristagare
Alan Heeger

Alan J Heeger, född 22 januari 1936 i Sioux City, Iowa, är en amerikansk vetenskapsman som mottog Nobelpriset i kemi år 2000. Han tilldelades priset för "upptäckten och utvecklandet av ledande polymerer". Han delade priset med amerikanen Alan MacDiarmid och japanen Hideki Shirakawa.

Sedan 1982 är han professor i fysik och leder "The Institute for Polymers and Organic Solids" vid University of California, Santa Barbara. Sedan 1987 är han också professor of Materials (in Engineering) vid samma universitet. Han är Adjunct Professor of Physics vid University of Utah sedan 1999 och Chief Scientist vid UNIAX Corporation.

Vanligtvis leder plaster inte elektrisk ström. I själva verket används plast just som isolering kring koppartrådarna i vanliga elsladdar. Det har dock visat sig vara möjligt att göra vissa plaster elektriskt ledande.

Plaster är polymerer, molekyler som upprepar sin struktur regelbundet i långa kedjor. För att en polymer ska kunna leda elektrisk ström måste den bestå av omväxlande enkel- och dubbelbindningar mellan kolatomerna. Den måste också "dopas", vilket innebär att man plockar bort elektroner (genom oxidation) eller för in extra elektroner (genom reduktion). Dessa "hål" eller extra elektroner kan röra sig längs polymerkedjan - den blir elektriskt ledande.

Heeger, MacDiarmid och Shirakawa var pionjärer inom detta område på slutet av 1970-talet och har därefter utvecklat ledande polymerer till ett forskningsfält av stor betydelse. Området har också gett upphov till viktiga praktiska tillämpningar. Ledande plaster används, eller är under industriell utveckling, i till exempel antistatmedel för fotografisk film, skärmskydd mot strålning från datorer och "smarta" fönster (som kan utestänga solljus). Nyligen har dessutom halvledande polymerer fått tillämpningar i ljusdioder och solceller samt som i displayer på mobiltelefoner och TV-skärmar i miniformat.

Källor

Externa länkar
Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 2000
Nobelprize.org, Alan Heeger – Självbiografi

Amerikanska kemister under 1900-talet
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Nobelpristagare i kemi
Hedersdoktorer vid Linköpings universitet
Födda 1936
Personer från Sioux City
Män
Levande personer
Alumner från University of California, Berkeley
Alumner från University of Nebraska–Lincoln
Amerikanska nobelpristagare
Amerikanska kemister under 2000-talet
Amerikanska fysiker under 2000-talet
Forskare från Iowa
Alan MacDiarmid

Alan G. MacDiarmid, född 14 april 1927 i Masterton på Nya Zeeland, död 7 februari 2007 i Philadelphia i USA, var en nyzeeländsk-amerikansk nobelpristagare i kemi år 2000. Han tilldelades priset för "upptäckten och utvecklandet av ledande polymerer". Han delade priset med amerikanen Alan Heeger och japanen Hideki Shirakawa. MacDiarmid och Alan Heeger var båda hedersdoktorer vid Linköpings universitet.

Han var professor i kemi vid University of Pennsylvania.

Vanligtvis leder plaster inte elektrisk ström. I själva verket används plast just som isolering kring koppartrådarna i vanliga elsladdar. Det har dock visat sig vara möjligt att göra vissa plaster elektriskt ledande. Plaster är polymerer, molekyler som upprepar sin struktur regelbundet i långa kedjor. För att en polymer ska kunna leda elektrisk ström måste den bestå av omväxlande enkel- och dubbelbindningar mellan kolatomerna. Den måste också "dopas", vilket innebär att man plockar bort elektroner (genom oxidation) eller för in extra elektroner (genom reduktion). Dessa "hål" eller extra elektroner kan röra sig längs polymerkedjan - den blir elektriskt ledande.

Heeger, MacDiarmid och Shirakawa var pionjärer inom detta område på slutet av 1970-talet och har därefter utvecklat ledande polymerer till ett forskningsfält av stor betydelse. Området har också gett upphov till viktiga praktiska tillämpningar. Ledande plaster används, eller är under industriell utveckling, i till exempel antistatmedel för fotografisk film, skärmskydd mot strålning från datorer och "smarta" fönster (som kan utestänga solljus). Nyligen har dessutom halvledande polymerer fått tillämpningar i ljusdioder och solceller samt i displayer på mobiltelefoner och TV-skärmar i miniformat.

Källor

Externa länkar
Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 2000
Nobelprize.org, Alan G MacDiarmid – Självbiografi

Nobelpristagare i kemi
Hedersdoktorer vid Linköpings universitet
Nyzeeländska kemister
Nyzeeländska professorer
Födda 1927
Avlidna 2007
Män
Professorer i kemi
Alumner från University of Wisconsin–Madison
Ledamöter av Royal Society
Alumner från Victoria University of Wellington