Egentliga insekter

Egentliga insekter (Insecta), även kallade äkta insekter eller bara insekter, är en klass inom leddjuren och utgör den artrikaste djurgruppen bland landdjuren. Det vetenskapliga namnet, insecta, kommer från latin och betyder “uppdelat” [i tre delar], ett översättningslån från grekiska ἔντομον, éntomon. Vetenskapen som ägnar sig åt insekter kallas för entomologi och en forskare som studerar insekter kallas för entomolog. De egentliga insekterna och klassen urinsekter (Entognatha) bildar tillsammans understammen insekter (hexapoda), även kallad sexfotingar. Det har rått och rådde delvis fortfarande år 2021 en viss oenighet om namngivningen, därför att det har varit oklart om urinsekterna skulle räknas som en sorts insekter eller bara som med insekter ganska nära besläktade leddjur. Vi följer här artdatabankens terminologi. Eftersom de egentliga insekterna idag är många gånger fler än urinsekterna, och de två klasserna delar många egenskaper, är det ofta inte så väsentligt om urinsekter räknas bland insekterna eller inte.

Egentliga insekter har existerat i många miljoner år och av jordens år 2011 omkring 1 335 000 kända djurarter utgör de cirka 900 000. De flesta är bevingade och tillhör underklassen Pterygota, men det förekommer också primitiva vinglösa insekter, underklassen Apterygota. Vikten mellan olika arter varierar från omkring 1 mikrogram till 20 gram.

Insekternas artrikedom beror till stor del på deras förmåga att utnyttja och anpassa sig till många olika slags nischer, vilket bland annat underlättats av deras flygfärdighet, fortplantningskapacitet och deras mindre storlek. Att insekter är växelvarma gör dessutom att de inte behöver lika mycket föda som om de hade varit jämnvarma.

Anatomi 
Insekternas hud är täckt med ett mer eller mindre förhårdnat hudskelett (kutikula eller exoskelett) som består av kitin. Kroppen är sammansatt av tre tydligt skilda avdelningar: huvud (cephalon), mellankropp (thorax) och bakkropp (abdomen). Extremiteterna, som i antal aldrig överstiger tre par hos fullbildade insekter, men kan vara färre, genom att ett benpar förkrympt, sitter bara på mellankroppen. Sällan finns förkrympta extremiteter på bakkroppen.

Huvudet, som består av flera sammanvuxna leder, bär antenner, munverktyg och ögon. Munverktygen utgörs av den opariga överläppen, ett par överkäkar, ett par underkäkar samt den av ett tredje par, i midlinjen sammanvuxna käkar bildade underläppen. Överläppen är ett litet kitinstycke, som upptill begränsar munöppningen och underläppens midstycke bär den så kallade tungan. Underkäkar och underläpp bär dessutom var sitt par trådlika och ledade bihang, som tjänstgör som känselorgan. Hos bitande insekter är det ofta lätt att urskilja alla mundelar medan mundelarna hos sugande insekter är mest sammanvuxna. Ögonen är antingen fasettögon eller punktögon. Ett flertal insekter har också en förlängd underkäke som kallas snabel men som inte har något med andning att göra utan används bara för att inta föda.

De flesta fullvuxna insekter är utrustade med ett eller två par vingar. De främre sitter alltid på andra leden av mellankroppen och de bakre på tredje leden. Ibland är ett eller bägge vingpar förkrympt och ibland finns inga vingar alls, till exempel hos arbetsmyror. Varje vinge består av två med varandra sammanvuxna kitinhinnor, som hålls utspända av förgrenade kitinlister.

Bakkroppen utgörs av mot varandra fritt rörliga leder som består av en ryggplåt och en bukplåt. Den tunna hud, som förenar dessa plåtar, bildar ett instjälpt veck. Denna anordning möjliggör pumpande andningsrörelser genom bakkroppens rytmiska förlängning och förkortning samt tillåter en stundom enorm utvidgning av bakkroppen vid upptagandet av en större mängd föda samt vid äggstockarnas ansvällning under mognaden av äggen. Bakkroppens sista leder bär ofta olika bihang, som ledade analspröt, griporgan, kopulationsorgan och äggläggningsrör. I baktarmens yttersta del finns ofta stinkkörtlar, ur vilka insekten till sitt försvar avsöndrar illaluktande och svidande vätskor.

Andningsorgan 
Insekter nyttjar generellt inte aktiv andning utan låter luften gå in och ut passivt genom öppningar på kroppen. Det finns olika andningssystem bland insekter. Ett kallas för trakéer och består av rörformiga gångar som fylls med luft. Ett annat system kallas för boklungor och består av ihåliga blodfyllda lameller som ligger parallellt, som sidorna i en bok. Mellan dessa lameller finns luft så att gasutbytet kan ske mellan luften och blodet. Merparten av insekterna har muskler som kan stänga andningshålen för att minska luftinflödet. Som beskrivet ovan kan vissa insekter utvidga bakkroppen för att öka lufttillflödet i kroppen. Hos vissa i vattenlevande insektslarver saknas andhål, och i detta fall finns ofta blad- eller trådlika så kallade trakégälar på bakkroppens sidor, genom vilka det i vattnet lösta syret kan upptas genom diffusion.

Eftersom insekter inte har ett aktivt andningsorgan har de inte heller någon näsa.

Till följd av andningsorganens vidsträckta utbredning i alla delar av kroppen är utvecklade anordningar för blodcirkulationen onödiga. Blodkärlssystemet utgörs bara av ett enda, längs kroppens ryggsida genom muskelknippen fäst i flera kamrar avdelad, pulserande ryggkärl, som driver den färglösa blodvätskan framåt, till närheten av huvudet. Där hör blodbanorna upp och blodet sprider sig fritt i mellanrummen mellan kroppens organ.

I nära samband med andningsorganen står ett för insekterna särskilt organ, den så kallade fettkroppen. Den består av massvis samlade fettceller, mellan vilka ytterst talrika och fina trakégrenar intränger. Fettkroppen tjänstgör huvudsakligen som näringsmagasin.

Nervsystemet 
 
Nervsystemet utgörs, som hos andra leddjur, av en bukgangliekedja samt en i huvudet belägen nervsvalgring, bestående av ett övre och ett undre svalgganglion, båda förenade med en kort nervsträng (kommissur) på vardera sidan om munnen. Bukgangliekedjan består av ett antal (högst 11) med dubbla nervsträngar förenade nervknutar. Av dessa är dock hos fullbildade insekter flera sammansmälta med varandra, och hos en del arter är de till och med förenade till en enda i mellankroppen belägen gangliemassa, till exempel hos flugorna. Utom nämnda nervsystem finns hos insekterna ett annat, det så kallade sympatiska nervsystemet, som utgörs av smärre, pariga eller opariga ganglier, förenade med längsgående nervsträngar och stående i samband med dels övre svalggangliet, dels med bukgangliekedjan.

Sinnesorgan 
Av insekternas sinnesorgan har de två slagen ögon ovan omnämnts. Hörsel låter sig påvisas hos många insekter. Det finns till exempel om trumhinnor erinrande inrättningar hos vissa insekter, bland annat på vardera sidan om första bakkroppsleden hos gräshoppor, i övre delen av de främsta skenbenen hos vårtbitare och syrsor, men likheten med de högre djurens hörselorgan är bara ytlig. Detsamma kan sägas om antennerna, som också ansetts delvis vara hörselorgan. Det ser snarare ut som om hela kroppsytan hos insekterna skulle vara ljuduppfångande och genom sina vibrationer påverka de i huden i borst, stift eller i andra bildningar ändande nerverna. Som speciella känselorgan är palper och antenner att betrakta, och de senare är med ganska stor visshet även säte för luktsinnet.

Fortplantningsorgan 
De flesta insekter har inre befruktning, men det finns även insekter som har yttre befruktning.

Anatomisk bild

Utbredning 
Med undantag av oceaner finns insekter i nästan alla regioner på jorden. De flesta finns i regioner med tropiskt klimat. Högt specialiserade arter lever även i Antarktis och på höga bergskedjor. Några insekter har med människans hjälp spridits till världens alla hörn.

Systematik

Evolution 
Det råder delade meningar om exakt hur insekterna är släkt med kräftdjur och landlevande leddjur som mångfotingar, skorpioner och spindlar. De äldsta kända insektsfossilen är omkring 400 miljoner år gamla, från tidsperioden devon, men möjligen utvecklades de första insekterna redan under silur. Flygförmågan utvecklades tidigt och gjorde insekterna framgångsrika. Under slutet av karbon och början av perm fanns storvuxna trollslände-liknande former med vingspann på upp till 70 centimeter. Att de blev så stora kan ha berott på högre syrekoncentration i jordens atmosfär och på frånvaron av flygande ryggradsdjur. Tidsperioden perm (från 270 till 252 miljoner år sedan) var en storhetstid för insekter, men många grupper dog ut under övergången till trias. Steklarna uppstod under trias och bland dem utvecklades de första samhällsbyggande insekterna under krita. De har fortsatt att utvecklas tillsammans (samevolution) med blomväxterna. Många nutida insekter har utvecklats under tertiär och kvartär. Man hittar dem ofta välbevarade i bärnsten. Studiet av insektsfossil kallas paleoentomologi.

Klassisk systematik 

 Underklass: Apterygota (omstridd)
 Ordning Archaeognatha (Hoppborstsvansar)
 Ordning Zygentoma (Silverborstsvansar)
 Ordning Monura - utdöd
 Underklass: Pterygota (Bevingade insekter)
 Infraklass: Palaeoptera (kan vara parafyletisk)
 Ordning Ephemeroptera (Dagsländor)
 Ordning Palaeodictyoptera - utdöd
 Ordning Megasecoptera - utdöd
 Ordning Archodonata - utdöd
 Ordning Diaphanopterodea - utdöd
 Ordning Protodonata - utdöd
 Ordning Odonata (Trollsländor)
 Infraklass: Neoptera
 Överordning: Exopterygota (Insekter med ofullständig metamorfos)
 Ordning Caloneurodea - utdöd
 Ordning Titanoptera - utdöd
 Ordning Protorthoptera - utdöd
 Polyneoptera
 Ordning Grylloblattodea (Syrsborstsvansar)
 Ordning Mantophasmatodea
 Ordning Plecoptera (Bäcksländor)
 Ordning Embioptera (Spinnfotingar)
 Ordning Zoraptera (Jordlöss)
 Ordning Dermaptera (Tvestjärtar)
 Orthopteroidea
 Ordning Orthoptera (Hopprätvingar)
 Ordning Phasmida (Spökskräckor)
 Dictyoptera
 Ordning Blattodea (Kackerlackor)
 Ordning Isoptera (Termiter)
 Ordning Mantodea (Bönsyrsor)
 Paraneoptera
 Ordning Psocoptera (Stövsländor)
 Ordning Thysanoptera (Tripsar)
 Ordning Phthiraptera (Djurlöss)
 Ordning Hemiptera (Skinnbaggar alt. Halvvingar)
 Överordning: Endopterygota (Insekter med fullständig metamorfos)
 Ordning Hymenoptera (Steklar)
 Ordning Coleoptera (Skalbaggar)
 Ordning Strepsiptera (Vridvingar)
 Neuropteroidea
 Ordning Raphidioptera (Halssländor)
 Ordning Megaloptera (Vattennätvingar)
 Ordning Neuroptera (Nätvingar)
 Mecopteroidea
 Ordning Mecoptera (Näbbsländor)
 Ordning Siphonaptera (Loppor)
 Ordning Diptera (Tvåvingar)
 Ordning Protodiptera utdöd
 Amphiesmenoptera
 Ordning Trichoptera (Nattsländor)
 Ordning Lepidoptera (Fjärilar)
 Osäker systematik
 Ordning Glosselytrodea utdöd
 Ordning Miomoptera - utdöd

Anm: En grupp kallas parafyletisk om den inte innehåller alla ättlingar till sin närmaste gemensamma stamfader.

För den nyupptäckta ordningen Mantophasmatodea har föreslagits det svenska namnet gladiatorer. Ingen praxis har dock ännu uppnåtts. Det finns ett par olika svenska namn som används för Mantophasmatodea. Det ena är rovsyrsor och det andra är gladiatorer som är en förkortad form av gladiatorrätvingar.

Fylogenetisk systematik 
Fylogenetisk systematik försöker bygga ett system som återger verklig släktskap. Den skiljer sig från den klassiska systematiken framför allt i behandlingen av s.k. parafyletiska grupper, grupper som baseras på ålderdomliga symplesiomorfier men inte innehåller alla avkomlingar till en gemensam stamform.

Föreslagna fylogenetiska system vilar i regel på en kombination av morfologiska och molekylära stamträd. 
Den viktigaste metoden är noggrann undersökning av anatomi och morfologi (inkl. fossil), men molekylära data har också mycket stor betydelse. Dessa baseras på jämförelser  mellan homologa DNA-avsnitt, som kopieras med PCR, sekvenseras och ordnas till ett stamträd med statistiska metoder. Gener som ofta används för sådana studier av insekterna är ribosomalt RNA, Histon H3, EF1α1 och olika mitokondriegener som t.ex. cytokromoxidas 1 (mt-CO1) och numera allt oftare hela mitokondrie-DNA. Ett problem är att många insektsgrupper tycks ha uppstått vid korta radiationer och sedan utvecklat sig vidare under kanske mer än 300 miljoner år, varvid informationen om den ursprungliga radiationen är svår att tolka.

Fylogenetiska system anger inte de nivåer som finns i klassisk systematik. I allmänhet behålls dock de traditionella insektsordningarna, även om man vet att dessa varken har samma ålder eller samma nivå. Vissa ordningar anses dessutom parafyletiska; det gäller kackerlackor, stövsländor och näbbsländor.

Den fylogeni som visas i nedanstående kladogram är osäker och på flera ställen omstridd och kommer troligen att ändras de närmaste åren, men den återger någorlunda vad man anser idag.

Förhållande till människan 
Insekter som pollinerar är en förutsättning för fruktodling världen över och exempelvis honungsproducerande bin och silkesmask är insekter som används som nyttodjur. Andra insekter betraktas som skadedjur, exempelvis parasiter som löss och vägglöss, sjukdomsbärare som myggor och flugor, och insekter som förstör eller försämrar jordbruksproduktion som exempelvis gräshoppor.

I många av världens kulturer förekommer förtäring av insekter, entomofagi.

Se även 
 Sveriges insektsfauna
 Rättsentomologi
 Medicinsk entomologi
 Insektssamling

Referenser

Noter

Externa länkar 

 SMÅKRYP allt om insekter
 insekternas allmänna morfologi
 Insect Evolution
 Pettersson J., 1989, Funktionell anatomi och fysiologi hos insekter, SLU.

Leddjur
 
Wikipedia:Basartiklar