kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Affinitet

Affinitet, från latinska affinitas (släktskap), är en beteckning för interaktioner mellan grundämnen eller kemiska föreningar,  den "dragningskraft" som gör att dessa reagerar med varandra, det vill säga bildar andra föreningar. Begreppet används och har använts i flera olika betydelser, men syftar oftast på specifika interaktioner, det vill säga att föreningar har starkare interaktioner med vissa föreningar än andra.

Affinitet är ett mycket gammalt begrepp som använts inom naturvetenskapen sedan 1600-talet. Affinitetsbegreppet var i vissa betydelser mer flitigt använt fram till början av 1900-talet än det varit sedan dess, och är i flera av dessa betydelser att betrakta som föråldrat. Det som successivt ledde till att affinitetsbegreppet ersattes av mer specifik terminologi var utarbetandet av en jämviktslära baserad på kemisk termodynamik från slutet av 1800-talet, och att man började skilja tydligare mellan jämviktsfenomen och reaktionskinetik.

Affinitet som termodynamiskt begrepp
Affinitet som ett mått på den "kraft" som utvecklades vid en kemisk reaktion, eller som krävdes för att få reaktionen att gå i motsatt riktning, motsvaras av flera olika moderna termodynamiska begrepp: inre energi, entalpi, entropi eller Gibbs fria energi. Även jämviktskonstanten för en reaktion, som kan beräknas ur dessa storheter, är ett mått på det som förr kallades "affiniteten". Begreppet affinitetskonstant används fortfarande som beteckning på inversen av dissociationskonstanten.

Affinitet som kinetiskt begrepp
Även reaktioners hastighet har periodvis setts som ett mått på affiniteten. Denna sammanblandning av jämvikts- och hastighetsbegrepp för kemiska reaktioner upphörde mot slutet av 1800-talet, när det klarnade att de var olika fenomen.

Affinitet inom biokemi
Inom biokemi används fortfarande begreppet affinitet, framför allt som ett mått på styrkan av bindningen mellan ett protein och en ligand, som kan variera stort beroende på olika former av specifika interaktioner. Kvantitativt beskrivs detta av dissociationskonstanten. Detta fenomen ligger bland annat till grund för affinitetskromatografi.

Källor

Se även
Torbern Bergman

Kemiska egenskaper
Aidaväv

Aidaväv, ett mycket glest tyg som ofta används till broderi. Tyget har en karakteristisk genombruten bindning som gör det speciellt lämpat för prydnadssöm.

Se även 
 Tyg

Bomullstyger
Tyger i tuskaft
Broderi
Ajouré

Ajouré, fransk beteckning inom bildvävning. Mönstret vävs i tät ripsbindning, medan varpen omkring ligger obunden.

Vävning
Akryl

Akryl eller acryl kan syfta på:

 Akrylgrupp –  en funktionell grupp inom organisk kemi
 Akrylharts – syntetiska hartser, konsthartser, bestående av polymerer av akrylat och/eller metakrylat, eventuellt sampolymeriserade med andra monomerer, såsom till exempel styren, akrylnitril eller butadien
 Akrylfibrer –  syntetiska textilfibrer framställda ur polyakrylnitril
 Polyakrylnitril –  används vid framställning av ett av de viktigaste syntetiska textilfibrerna
 Akrylfärg – en snabbtorkande färg med färgpigment i akrylatdispersion
 Akrylplast – en amorf termoplast som är känd även under handelsnamnen Bonoplex, Perspex och Plexiglas (Polymetylmetakrylat)
Polymetylmetakrylat – en amorf termoplast

Se även
Akrylat
Akrylsyra
Acrystal – ett tvåkomponent gjut- och lamineringssystem
Polyakrylnitril

Polyakrylnitril, används vid framställning av ett av de viktigaste  syntetiska textilfibrerna (akrylfibrer). Det används också för framställning av kvalitativ kolfiber med högt kolinnehåll.

Konstfibrer
Akrylfibrer

Akrylfibrer, syntetiska textilfibrer framställda ur polyakrylnitril. Några handelsnamn på akryl är Acrilan, Courtelle, Dralon och Orlon. Akrylfiber tål temperaturer upp emot 200 grader Celsius och är tåligt emot alkali och syror, detta gör materialet utmärkt att använda till skyddskläder.

Akryl och modakryl påminner om varandra. Den kemiska skillnaden ligger i andelen akrylnitril. För att en fiber ska kallas akryl ska viktandelen akrylnitril vara minst 85 procent. Mellan 35 och 85 procent av en modakrylfibers vikt ska komma från Akrylnitril.

Referenser

Konstfibrer
Akstafamattor

Akstafamattor är ett slags handknutna mattor från Kaukasus. Mattypen har fått sitt namn från staden Aghstafa (ibland Akstafa) i Azerbajdzjan. Mattorna är tätt knutna med turkisk knut och är i regel rektangulära.

Externa länkar
Barry O'Connell Notes on Oriental Rugs: Guide to Akstafa Rugs (eng)

Azeriska mattor
Alba (kyrkotextil)

Alba (latinets ord för den vita) eller mässkjorta är ett liturgiskt plagg i form av en vit skjorta av linne. Alban är fotsid, mycket vid och har långa, trånga ärmar. Den var ursprungligen en gammalkyrklig dopdräkt och plagget symboliserar renheten (se Uppenbarelseboken 7:14). 

Alban är strikt sett akolutens plagg.

Alban har sitt ursprung i antikens tunika. Dess utseende har varierat mycket genom århundradena, under slutet av medeltiden gjordes den vid nedtill genom insatta sidokilar, som ibland rynkades. Inom Svenska kyrkan borttogs under 1600-talet kilarna och all vidd inrynkades vid halslinningen i samband med att halslinet bortlades, och plagget försågs med en nedliggande krage. Från medeltiden pryddes albans nedre fåll fram och bak med avlångt fyrkantiga tyg- eller broderigarneringar, vanligen färglagda. Dessa bortlades då man under 1700- och 1800-talet införde att allt rikare bruk av spetsar som kantning nedtill på ärmar och krage.

Ovanpå alban bär prästen under mässan såväl stola och manipel (i äldre latinsk rit) som mässhake. Utom manipeln bär diakonen å sin sida stolan snedställd och eventuellt dalmatikan (alt. den vikta mässhaken eller den breda stolan). Subdiakonen bär ovanpå alban endast manipeln och tunikan (alternativt den vikta mässhaken). Som krage kan amictus bäras.

Halslin eller amictus är ett tillbehör till den liturgiska klädnaden alba. Halslinet tas på innan man tar på alban och fälls ner som en krage över denna. Den symboliserar "frälsningens hjälm" (1 Thess. 5:8).

Referenser

Noter 

Kyrkliga klädedräkter
Alcantara (tyg)

För den brasilianska staden, se Alcântara.För de två filippinska kommunerna, se Alcantara (Romblon) och Alcantara (Cebu).''

Alcantara, mockaliknande tyg av syntetiskt fibermaterial. Det utvecklades i början av 1970-talet och producerades ursprungligen i Japan. Alcantara består av 68% polyester och 32% polyuretan. Tyget kan både kem- och vattentvättas.

Tyger av syntetfibrer
Alençonspets

Alençonspetsar är sydda spetsar från Alençon i Frankrike. Tillverkningen startades 1665 på initiativ av Ludvig XIV:s minister Jean-Baptiste Colbert. Syftet var att stoppa den avsevärda importen av venetianska spetsar till Frankrike. 

Från början var spetsarna fullständiga kopior av de venetianska, men så småningom utvecklades de både vad gällde mönster och utförande. På 1700-talet avlöstes de stora motiven med små figurer såsom blommor och blad och man gjorde små prickar i bottnen. Franska revolutionen medförde att tillverkningen av spetsar nästan helt upphörde.

Spetsar
Point de France

Point de France, ursprungligen benämning på spetsar med sydd botten men blev så småningom synonymt med Alençonspets

Externa länkar
 Point de France - Virtual Museum of Textile Arts

Spetsar
Algeriskt broderi

Algeriskt broderi, kännetecknas av sina blomstermotiv, sicksackbårder och geometriska mönster. Det används huvudsakligen på kläder med förekommer också på hemtextilier. Bottentyget är vanligen bomull, linnelärft eller stramalj. Det broderas med silke i klara färger och silvertråd med olika sömmar

Broderi
Alpackaull

Alpackaull, ull från djuret alpacka. Ullen är mycket fin och mjuk med 10–20 centimeter långa silkesglänsande fibrer. I jämförelse med fårull är alpackaull mjukare, varmare, starkare och glansigare. Ett plagg i alpacka kliar mindre och är slitstarkare än motsvarande fårulls plagg. Däremot är fårull mer elastiskt. Beroende på hur alpackaullen spinns kan garnet bli antingen lätt eller tungviktigt. Ullen finns i 22 olika naturliga basfärger, från svart och rödbrun till ljusare gråa och vita nyanser. De ljusare nyanserna är lättare att färga och har därmed blivit allt populärare. Ullen kallas ibland endast för alpacka.

Det finns två typer av alpackor, huacaya och suri. Huacaya är den vanligaste typen och har fluffig päls som ger ett mer elastiskt garn som lämpar sig väl för stickning. Suri har långa rasta-liknande lockar som lämpar sig bättre för vävda tyger. Alpackaull har använts av lokalbefolkningen i Anderna under mycket långt tid, men det var först i mitten av 1800-talet som materialet introducerades i Europa och USA av engelsmannen Titus Salt.

Ull
Alpacka (olika betydelser)

Alpacka kan syfta på:

 Alpacka – ett domesticerat kameldjur från Anderna
 Alpackaull –  ull från djuret alpacka
 Alpacka (legering) – en legering bestående av koppar, zink och nickel som ofta försilvras till nysilver
Altaj

Altaj eller Altai (av äldre turkiska Alytau av al, "guld", och tau, "berg") är ett komplex av bergskedjor i Centralasien, på gränsen mellan Ryssland, Mongoliet, Kina och Kazakstan. Den sträcker sig drygt 2 000 kilometer i sydost-nordvästlig riktning från Gobiöknen till den Västsibiriska slätten.

Historia 
De så kallade Altajfolken anses ha sitt ursprung vid denna bergskedja, som även gett namn till den omfattande språkfamiljen altaiska språk.

Området i nord, i Katunflodens dalgång, är intensivt uppodlat av ryska bönder som kring år 1700 flydde det egentliga Ryssland då de förföljdes på grund av sin religion. Befolkningen i området är fortfarande i dag så kallade gammaltroende. Altaj är idag mål för en intensiv turism. År 1998 upptogs delar av bergskedjans ryska område, de så kallade Gyllene bergen, på Unescos världsarvslista.

Geografi 
Den västligaste delen ligger på gränsen mellan södra Sibirien (Altaj Kraj och Altajrepubliken) och Östkazakstan. Bergskedjan fortsätter mot ostsydost längs gränsen mellan västra Mongoliet och Xinjiang, norr om Junggarbäckenet. Längre österut (södra Mongoliet) blir topografin allt lägre och bergskedjan övergår successivt i Gobiöknen. Dessa delar betraktas ibland som separata bergskedjor benämnda Mongoliska Altaj och Gobi Altaj. I nordost övergår Altajbergen omärkligt i Västra Sajanbergen i Sibirien.
 
Bergskedjan omfattar stora glaciärområden och är källområde för de ryska floderna Ob, Jenisej och Irtysj. De högsta topparna är det enligt traditionen heliga Belucha på 4 506 meter över havet följt av Chujten på 4 374 meter över havet. Bergskedjan innehåller betydande mineraltillgångar som guld, silver, koppar, kol, bly och järn. Till floran hör svarta vinbär, krusbär och pion jämte vildformerna av gräslök och vitlök.

Referenser

Externa länkar 

Bergskedjor i Ryssland
Bergskedjor i Kina
Bergskedjor i Mongoliet
Världsarv i Ryssland
WP:Projekt Kina
Altarbrun

Altarbrun, kallas den broderade bård som från altarskivans framkant faller ned över antependiet och döljer dess fäste vid altarbordet. Den var ursprungligen fäst vid en av altardukarna, men senare vanligen vid antependiet. Den kan även finnas där inget antependium finns. Ordet brun har samma betydelse som bryn, det vill säga kant.

Referenser

Noter

Kyrkotextilier
Altarduk

Altarduk är textilier som inom kristendomen läggs på altare. Dukarna är en symbol för Kristi svepning.  De två undre skall vara av grövre, vitt linne och den övre av finare linne. Fram till 1000-talet föredrogs helt vita altardukar.

Referenser

Noter

Kyrkotextilier
Amagerbroderi

Amagerbroderi, broderi härrörande från ön Amager utanför Köpenhamn i Danmark. Broderiet uppkom bland de holländare som bodde på ön från 1520.

Historia
Kung Kristian II blev kung av Danmark och Norge år 1513 vid 32 års ålder. Han fortsatte kriget mot Sverige. Efter Slaget på Åsundens is lyckades han befästa Kalmarunionen och blev kung i Sverige. Han planerade ett stort handelskompani för de nordiska länderna med säte i Nederländerna. Drottning Elisabet hade vuxit upp vid det holländska hovet.

Kungen bjöd in holländska bönder för att odla grönsaker i den mullrika jorden på Amager. Syftet var att förse Drottningen och hovet i Köpenhamn med livsmedel. Dessa bönder förde med sig sin sömnadskonst och sina folkdräkter till Amager.

Kristian II strävade efter att reformera sitt rike utfärdade reformer som gynnade borgerskapet och bönder. Han avskaffade livegenskapen och förbättrade skolundervisningen genom att klockare och präster skulle undervisa allmogen.
Han förde en anti-tysk politik, vilket gjorde att hansastaden Lübeck stöttade Gustav Vasa.

Holländskt textilhantverk i Danmark
Store Magleby kallas också för Holländarbyn efter de holländska bönder som kom till byn 1521. En gård förvärvades 1921 för att bli ett museum. Från 1973 består Amagermuseet av två gårdar.”Amagermuseum”. Läst 8 januari 2017.

Amagerbroderi
Broderiet utförs med plattsöm i kulörta färger med linne- eller silkestråd på linne. Sjal till folkdräkter sys ofta med silkestråd. Ett vanligt motiv är blomster. Kvinnorna på Amager lärde sig detta broderi i början av 1800-talet.

Amagersömnad
Amagersömnad är ett handarbete som utförs med linne- eller silkestråd på linne. Det kom till Amager med holländska invandrare på 1500-talet och användes för utsmyckning av folkdräkter och sänglinne. Amagersömnad skiljer sig från dansk Hedebosöm genom att inspirationen kom från Nederländerna. Den blev känd från början av 1700-talet och nådde sin höjdpunkt på i slutet på århundradet. Man sydde från början på vitt linne, men från mitten av 1700-talet linnetråden blå.

Referenser

Textilhistoria
Kultur i Danmark
Broderi
Amish quilts

Amish quilts är kviltade täcken i lappteknik, framställda av de olika amerikanska amishgrupperna. Mönstren består av enkla geometriska figurer och är hållna i mörka mättade färger.
Amish
Hemtextilier
Anabaptism
Albumtäcke

Albumtäcke, kallas en typ av kviltat sängtäcke. Det består av många enskilda tygkvadrater med olika motiv samlade från ett gemensamt ämnesområde. Albumtäckenas stora period inföll under 1800-talet.

Hemtextilier
Ampel

En ampel är en hängande skål med en krukväxt. Den kan vara upphängd i band eller kedjor. En ampel kan också avse en mindre lampa avsedd att hängas.

Ordet "ampel" är belagt i svenska språket sedan 1850.

Referenser 

Trädgårdsskötsel
Ananasfibrer

Ananasfibrer är fibrer som erhålls ur bladen på olika arter ur familjen ananasväxter (Bromeliaceae). Fibrerna är cirka 150 centimeter långa och vita eller blekgula med hög draghållfasthet. De utnyttjas som ersättning för jute, sisal och manilla.

Externa länkar
 History and Origin of Piña

Naturfiber
Anatolisk matta

Anatoliska mattor är handknutna orientaliska mattor från Anatolien i Turkiet. Materialet är ull, bomull eller silke och de knyts med turkisk knut.

Tidiga exemplar finns avbildade på målningar av Lorenzo Lotto och Hans Holbein den yngre i början av 1500-talet. Deras mönster har efter konstnärerna kommit att kallas Lottomattor och Holbeinmattor. Under en period från 1700-talet fram till omkring 1880, då indigo upphörde att vara tillgängligt på grund av störda handelsförbindelser österut och ersattes av anilinfärger, tillverkades många av de klassiska turkiska bönemattorna som ghiordemattorna, ladikmattorna, kulamattorna och melasmattorna.

Omkring 1880–1922 tillverkades mattor av varierande kvalitet, främst Smyrna-, Isparta- och Sivasmattor.

Efter 1922 skedde en tillbakagång för tillverkningen av handknutna mattor och ersattes av maskinknutna mattor. Enklare by- och nomadmattor fortsatte dock fram till omkring 1950 att tillverkas enligt traditionell teknik. En lyxproduktion av silkesmattor, hovmanufakturmattor som kum-, kapu- och herekemattor har skett parallellt.

Se även 
Marbymattan

Källor

Noter
Angorakaninull

Angorakaninull är hår från angorakaninen vars pälshår är mycket mjukt och fint att använda som textilfiber. Färgen är vit eller gulvit, eftersom angorakaninen vanligen är albino. Ullhåren innehåller 1–3 luftfyllda märgkanaler vilket ger ullen en utmärkt värmeisolerande egenskap. Dessutom medför det att ullen blir lättare.

Se även 
 Mohair

Ull
Anilin

Anilin är en kemisk förening med formeln C6H5NH2. Ämnet är en färglös, mycket giftig och illaluktande olja.

Historia
Anilin framställdes första gången av den tyske kemisten Otto Unverdorben år 1826 genom destillering av naturligt indigo. År 1834 lyckades Friedlieb Ferdinand Runge utvinna "kyanol" eller "blåolja" ur stenkolstjära. Även Nikolaj Zinin lyckades 1842 framställa ämnet "benzidam" ur nitrobenzol, och Carl Julius Fritzsche gav 1841 ämnet, som han liksom Unverdorben lyckats framställa ur indigo namnet anilin efter det portugisiska namnet för indigo, "anil". 1843 kunde O.L. Erdmann och August Wilhelm von Hofmann visa att det rörde sig om samma ämne, och gav det det gemensamma namnet anilin.

Att kunna framställa större mängder till lägre kostnad var dock det stora problemet. Det var först sedan Mansfield 1847 funnit en metod att fabriksmässigt framställa benzol av stenkolstjära, som ämnet blev tillgängligt i större mängder. August Wilhelm von Hofmann hade 1849 länge studerat indigodestillaten, och från 1849 även ammoniaken och dess derivat, och därmed 1855 slutligen lyckades fastställa att det var samma ämne i samtliga fall.

Året efteråt (1856) framställde von Hofmanns student William Perkin färgämnet mauvein av anilin, och 1858 angav von Hofmann en metod för att praktiskt kunna framställa anilinrött. 1861 upptäcktes anilinblått, och därpå anilinviolett och anilingrönt, som von Hofmann visade vara derivat av anilinrött. Från 1870 kom en mängd anilinfärger.

Framställning
Anilin framställs huvudsakligen av bensen (C6H6) i en tvåstegsprocess där bensen först nitreras till nitrobensen (C6H5NO2) av salpetersyra (HNO3) med svavelsyra (H2SO4) som katalysator. Därefter hydrogeneras nitrobensen med vätgas till anilin med nickel eller tenn som katalysator.

Användning

Färgämnen

Anilin och dess derivat är vanliga färgämnen. Ren anilin är färglös, men vid kontakt med syror, baser, luft eller andra oxidationsmedel oxiderar den, varvid färgen framträder. Varianter, som kan bildas är 1,2-bensokinon (röd), azobensen (brandgul), 1,4-bensokinon (gul) och kloranil (gröngul).

Den färg som mest förknippas med anilin är den kraftigt violetta färgen av mauvein.

Läkemedel
Anilin används också för att framställa olika läkemedel, framför allt paracetamol.

Diverse egenskaper
 Flampunkt 70° C
 Självantändning vid 615° C
 Brytningsindex 1,5863 vid 20° C
 Permittivitet 6,89 vid 20° C
 Ytspänning

Viskositet

Se även
Fenylhydrazin
Nitrobensen
Anilinfärgämnen
Anilinpenna
Parafenylendiamin

Referenser

 
Hälsovådliga luftföroreningar
Mauvein

Mauvein [mo:-] var det första organiska färgämne som framställdes syntetiskt. Det gjordes av William Perkin 1856. Som utgångssubstans användes bland annat anilin. Mauvein hör till kategorin azinfärgämnen.

Det är rödlila och dess namn syftar på malvablom.

Se även
Färgämnen
Anilinfärgämnen
:Kategori:Färgämnen och pigment

Referenser 

Färgämnen och pigment
Fenaziner
Anilinsvart

Anilinsvart, (C12H8N)n, ett etsbart syntetiskt färgämne framställt 1863. Blev mångsidigt använt för färgning och tryck av bomull.

Som färgämne har det Colour Index-namn Oxidation Black 1 och i form av pigment namnet Pigment Black 1, CICN: 50440.

Se även
Syntetiska färgämnen
Anilinfärgämnen

Referenser 

Färgämnen och pigment
Anilinfärgämnen

Anilinfärgämnen är ett samlingsnamn på organiska syntetiska färgämnen som har anilin som en viktig bassubstans, ursprungligen ofta utvunnen ur stenkolstjära. Utvecklingen av anilinfärgämnen inleddes 1856 med William Henry Perkins upptäckt av mauvein och blev startskottet för utvecklingen av organisk kemisk industri.

1858 angav August Wilhelm von Hofmann första gången en praktisk metod att framställa anilinrött. 1861 upptäcktes även anilinblått, kort därpå anilinviolett, anilingrönt och anilinsvart, från 1870 kom en mängd nya anlilinfärger.

Anilinfärgämnen användas för att färga tyger, läder och plaster men är även använda för färgning inom medicinen.

Anilinfärgämnen
Anilinrött
Anilinsvart
Mauvein
Anilin

Noter

Externa länkar

Färgämnen och pigment
Animaliska fibrer

Animaliska fibrer är textilfibrer från djurriket och omfattar således alla ullhårstyper från däggdjur samt silkesfibrer från silkesmaskar. Alla dessa fibrer är uppbyggda av proteiner och kallas därför proteinfibrer.

Externa länkar

Djurprodukter
Naturfiber
Ankelsocka

Ankelsocka, en tunn, kort strumpa. Benämningen uppkom under 1900-talet inom herrkonfektionen för att beteckna en strumpa, som var betydligt kortare än de vanliga herrstrumporna som behövde strumpeband för att sitta uppe.

Fotbeklädnader
Annabergspets

Annabergspets är ursprungligen en spets från staden Annaberg-Buchholz i Erzgebirge i Tyskland. Produktionen startade omkring år 1550 på initiativ av Barbara Uthmann. Spetstillverkningen var en stor succé, och inom kort var 900 knypplerskor anställda hos Barbara Uttman. Annabergspetsarna hade ett gott rykte över hela Europa. Idag är namnet en gemensam beteckning för alla spetsar från byarna i Erzgebirgetrakten.

Spetsar
Anorak

Anorak (från inuitiska) var ursprungligen namnet på det kapuschongförsedda skinnöverplagg som används av grönländska inuiter. Numera menas vanligtvis en tunn, vindtät sportjacka med kapuschong som vanligtvis saknar knäppning hela vägen ned och måste dras över huvudet.

Vanligt på moderna anoraker är dragskor, kardborrband eller blixtlås.

Se även
Parkas

Referenser 

Ytterkläder
Antependium

Ett antependium (av latin ante, ’framför’ och pendere, ’hänga’) eller altarkläde är ett tygstycke som används för att täcka och pryda altaret i kristna kyrkor. Ursprungligen täcktes tre eller fyra sidor men från 1100-1200-talen blev det regel att endast täcka framsidan.

Färgen på antependiet brukar som regel följa kyrkoårets växlingar. Samma färger används för övrigt för mässkruden. Den vanligast använda färgen är grönt.

Historia
Antependier började användas i den kristna kyrkan under 400-talet. De var av tyg och rikt utsydda med bilder. Det äldsta nu bevarade, från 800-talet, finns framför högaltaret i basilikan Sant'Ambrogio i Milano. I Statens historiska museum finns broderier från ett antependium från 1100-talet. Broderierna utgörs av 24 runda tavlor med bildframställningar ur Kristi liv, sydda på tyg i guld mot en likaledes sydd silverbotten, allt utfört i en egendomlig teknik. Detta antependium har tidigare tillhört Biskopskulla kyrka i Uppland.

Altarprydnader i trä eller metall
Det finns även liknande altarprydnader av trä- eller metallskivor, ibland sirade med guld och ädla stenar; en sådan kallas vanligen antemensale. Statens historiska museum äger ett antemensale från 1100-talet, Broddetorpsantemensalet, vilket tidigare tillhört Broddetorps kyrka i Västergötland. Det är av ek och beklätt med drivna och förgyllda kopparplåtar. Bilderna visar scener ur Jesu liv
Lyngsjö kyrka, söder om Kristianstad, har ett unikt antemensale i metall som bedöms vara från 1140-talet.

Se även
 Altarbrun

Litteratur
 Margareta Ridderstedt, Vackert och värdigt. Liturgiska textilier från svenska atelijéer  1880-1930 . Stockholms universitet 2017. 
 Sven-Åke Rosenberg, Släpet på hans mantel- En bok om kyrklig textilkosr.. 1979
 Bengt Stolt, Kyrklig skrud enligt svensk tradition. 1964.

Referenser

Noter

Webbkällor

Externa länkar 

Kyrkotextilier
Kyrklig interiör
Antimakass

Antimakass eller antimakassar är en mindre tygbit som används på stoppade möbler som skydd mot fettfläckar från håret. Namnet kommer av att den hårolja som användes när anordningen kom i bruk under 1800-talet var makassarolja.

Antimakassen utgörs ofta av samma tyg som möbeltyget i sig, eller en helt avvikande tygbit, beroende på vad som estetiskt harmonierar bäst mot klädseln som sådan. Tidigare var antimakassen oftast broderad eller virkad.

Antimakasser används på passagerarstolarnas ryggstöd ombord på tåg, bussar och flygplan. 

Svenska Akademiens ordlista anger bestämd form och pluralis som: för antimakass -en -er, och för antimakassar -n -assrar.

Källor 
  
 antimacassar i Encyclopædia Britannica

Hemtextilier