kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hertig av Finland

Hertig av Finland är en titel som burits av flera personer. Den första var Birger jarls son Bengt Birgersson, som 1284–1291 var hertig av Finland. Åren 1302–1317 bar Magnus Ladulås son Valdemar Magnusson titeln. 

Den 27 juni 1556 gavs Egentliga Finland och södra Satakunda (Åbo och Kumogårds län) samt Åland som ärftlig förläning åt Gustav Vasas son Johan (sedermera kung Johan III). Hertigdömet utvidgades den 7 september 1557 med västligaste delen av Nyland (Raseborgs län), men fråndömdes Johan 1563. Åren 1590–1606 bar Johan III:s son Johan titeln hertig av Finland.

Senare användes i stället titeln storfurste av Finland, en titel som sedan följde Finland även under den ryska tiden och fram till 1917.

Hertigar av Finland
 Bengt Birgersson (Folkungaätten) (1284–1291)
 Valdemar Magnusson (1302–1317)
 Bengt Algotsson (Bengt Hafridssons ätt) (1355?–1357)
 Johan (1556–1563, senare krönt som Johan III)
 Johan (1590–1606)

Finlands historia under svenska tiden
Svenska titlar
1263

1263 (MCCLXIII) var ett normalår som började en måndag i den Julianska kalendern.

Händelser

December 
 December – Sedan den norske kungen Håkon Håkonsson har avlidit den 15, 16 eller 17 i samma månad efterträds han som kung av Norge av sin son Magnus, som har varit hans medregent sedan 1257.

Födda 
 Taqi al-Din Ibn Taymiyya, islamisk teolog
 Yolande av Dreux, drottning av Skottland 1285–1286 (gift med Alexander III) (född omkring detta år)

Avlidna 
 14 november – Alexander Nevskij, rysk nationalhjälte och helgon
 15, 16 eller 17 december – Håkon Håkonsson, kung av Norge sedan 1217
 Magnus Bengtsson (Bjälboätten)

Externa länkar
Rikissa Birgersdotter (Bjälboätten)

Rikissa Birgersdotter, född omkring 1238, död före 13 december 1288, var furstinna av Werle, dotter till svenske riksföreståndaren jarl Birger Magnusson (död 1266) och prinsessan Ingeborg Eriksdotter (död 1254).

Rikissa gifte sig första gången i Oslo 1251 med kung Håkon den unge av Norge (1232-1257). Paret fick sonen Sverre Håkansson (1252-1261), som efter faderns tidiga död 1257 blev norsk tronarvinge men dog som barn redan 1261.

Rikissa gifte sig andra gången 1262 med furst Henrik I av Werle (mördad 1291). Paret fick dottern Rikissa av Werle (levde 1312), gift med hertig Albrekt den fete av Braunschweig-Göttingen (död 1318)

Referenser
Cronica Principum Saxonie, MGH SS XXV, sida 476
 https://nbl.snl.no/Rikitsa_Birgersdatter
Imsen, Steinar:

Noter

Tyska furstinnor
Födda 1238
Avlidna 1288
Norges drottningar
Bjälboätten
Kvinnor
Personer i Sverige under 1200-talet
Personer i Norge under 1200-talet
Personer i Tyskland under 1200-talet
1238

1238 (MCCXXXVIII) var ett normalår som började en fredag i den Julianska kalendern.

Händelser

Okänt datum 
 Birger jarl mäklar fred mellan munkarna i Nydala kloster och invånarna i Östbo härad.
 Gråbrödraklostret i Lund grundas.

Födda 
 1 maj – Magnus Lagaböter, kung av Norge 1263–1280.
 Valdemar Birgersson, kung av Sverige 1250–1275 (född detta eller nästa år).
 Madhva, tamilsk filosof.

Avlidna 
 4 mars – Joan av England, drottning av Skottland sedan 1221 (gift med Alexander II)
 19 mars – Henrik I, storhertig av Polen sedan 1232 och hertig av Schlesien

Externa länkar
Erik Birgersson (Bjälboätten)

Erik Birgersson, död 17 december 1275, begravd i Varnhems kloster i Västergötland, var hertig av Småland från 1275. Son till riksföreståndaren jarl Birger Magnusson (död 1266) och prinsessan Ingeborg Eriksdotter av Sverige (död 1254).

I Magnus Lagaböters saga påstås Erik ha kallat sig själv "Eirek allz-ekki" för att han inte fått någon titel. Först när Magnus Ladulås blev kung fick Erik överta hans titel och kalla sig hertig. Rolf Pipping har påpekat att öknamnet kan vara en ordvits, med en pleonastisk negation, som går ut på att namnet Erik ska uppfattas som "är icke" och namn + binamn alltså egentligen som "är icke alls ingenting". Sakuppgiften kan alltså vara osann och ha sitt upphov i att sagans författare Sturla Tordarson ville briljera med sin språkliga kompetens.

Då Birger jarls grav i Varnhems kyrka öppnades och undersöktes 21–24 maj 2002 kunde osteologen Torbjörn Ahlström från Lunds universitet bekräfta att graven innehöll kvarlevorna från tre personer – sannolikt jarl Birger, hans andra hustru Mechtild av Holstein, samt sonen hertig Erik.

Jarl Birgers skelett visar att han var omkring 172 cm lång – sonen Erik var några cm längre, men betydligt klenare byggd. Eriks muskelfästen var svagt utvecklade. På kotor och bröstben fanns vissa spår av sjukliga förändringar, och han bör ha varit i 25-årsåldern då han avled 1275.

Källor
Rolf Pipping, Kommentar till Erikskrönikan (Helsingfors 1926).

Vidare läsning 
 

Svenska hertigar
Bjälboätten
Personer i Sverige under 1200-talet
Födda 1250
Avlidna 1275
Män
Björn Näf

Björn Näf levde  under 1200-talet och var svensk riddare (känd som detta 1276–1296), uppges 1285–1286 vara lagman i Södermanlands lagsaga, riksråd (från 1288) samt lärare åt kung Magnus Ladulås.

Hans hustru hette Kristina, och med utgångspunkt från Björn Näf och hans vapenmärke Färlavapnet, hans hustru och hans närmaste släktingar, har historiker definierat honom som stamfar till den medeltida ätten  Färla, Björn Näfs ätt.

Han ligger begravd i Varnhems kloster, under en gravsten med inskriften "Fidelis minister Birgheri ducis Sueciae et pedagogus domini Magni regis" ("Trogen rådgivare till Birger, jarl av Sverige, och lärare för kung Magnus").

Referenser 

Personer i Sverige under 1200-talet
Svenska riddare
Svenska riksråd under 1200-talet
Män
Födda 1200-talet
Avlidna okänt år
Lagmän i Södermanland
1168

1168 (MCLXVIII) var ett skottår som började en måndag i den Julianska kalendern.

Händelser

September 
20 september – Giovanni utses till motpåve under namnet Calixtus III.

Okänt datum 
Rickard Lejonhjärta blir hertig av Akvitanien.
Toltekerna överger sin gamla huvudstad Tula.

Födda 
Ningzong – kejsare i Songdynastin.

Avlidna 
20 september – Paschalis III, född Guido av Crema, motpåve sedan 1164.

Externa länkar
Dalalagen

Dalalagen är en samling lagar som finns nedtecknad i en handskrift från mitten av 1300-talet. Tillkomsttiden är dock mycket omtvistad men har med alla sannolikhet tillkommit mellan 1200-talets andra hälft och 1320-talet.

Det enda bevarade exemplaret är en handskriftssamling från mitten av 1300-talet, påträffad bland Johan Stiernhööks efterlämnade papper. Den utgavs 1676 av Johan Hadorph som Dahle-laghen, men 1841 av Carl Johan Schlyter som Westmannalagh.

Den är en av de mest omdiskuterade svenska rättskällorna. Mycket därför att man inte vet om det är en lag för Dalarna. En del forskare menar att den istället är en äldre omarbetning av Västmannalagen eller kanske en lag för Värmland. 

Dalalagen är ovanlig i sin indelning eftersom hela landskapet Dalarna under medeltiden utgör ett enda hundare med en länsman och under denne tre stycken underlänsmän, alltså en underlänsman i varje treding, som kallades husabyman.

Noter

Se även
lag
lagsaga

Dalarnas historia
Landskapslagar
Riksdagen 1650

Riksdagen 1650 ägde rum i Stockholm mellan den 24 juni och 6 november 1650. Den kallas ibland kröningsriksdagen, då drottning Kristina kröntes under riksdagen. Det var den första riksdagen i Sverige med öppen ståndsstrid. 

Lantmarskalk var Svante Sparre. Prästeståndets talman var biskop Johannes Canuti Lenaeus. Borgarståndets talman var Nils Nilsson, bondestådets talman var Per Eriksson (Wast).

Händelser:
Drottning Kristina kröntes den 20 oktober 1650 i Stockholms storkyrka.
Adelns opposition, de ofrälse stånden, talade sig varma för ökad reduktion av kronans gods för att förbättra nationalekonomin. Alternativet var att börja beskatta adeln för att komma till rätta med rikets kostnader. Av denna anledning hade reduktionen också förespråkare inom adeln, som ville behålla sin skattefrihet.
En annan viktig fråga var tronföljdsfrågan. Drottning Kristina, som var ogift och barnlös, ville undvika strider om valet av ny kung, och därmed ställda krav från adel, vilka kunde försvaga kungamakten, och hon ville därför redan nu sätta in sin kusin pfalzgreven  Karl Gustav som arvfurste av Sverige, något som de ofrälse stödde, och adeln var emot. Vid riksdagen avslut 6 november 1650 antogs 1650 års arvförening.
De ofrälse ville över huvud taget motverka adelns makt, och den hotande  livegenskapen för  frälsebönder, som började antydas på frälsegårdar med ägare som tagit med sig intryck från kontinenten. 

Bönderna skrev i en inlaga: "Vi hava hört att i andra länder är bonden träl, och befara att detsamma skall oss övergå".

Bönderna krävde:
 allas likhet inför lagen, dvs att alla oberoende av börd eller tjänst skulle dömas av samma domstol
 att privatfängelser och tortyr skulle avskaffas.
 att adelns ensamrätt till de högre ämbetena skulle upphöra.

Drottning Kristina lyckades få bönderna att stötta hennes tronföljdsförslag, och man valde Karl Gustav till arvfurste, vilket ligger till grund för att den Pfalziska ätten blev svensk kunglig dynasti 1654–1720.

1650 i Sverige
Sveriges ståndsriksdag
Sverige under stormaktstiden
Riksdagen 1655

Riksdagen år 1655 var en svensk ståndsriksdag och ett led i genomförandet av det karolinska enväldet, vars viktiga punkter var bland annat de ofrälses krav på reduktion. Sedan riksdagen år 1650 hade dessa krav fortfarande inte tystnat. Karl X Gustav gick dem år 1655 tillmötes genom beslutet att alla omistliga gods, dvs. de som var oumbärliga för hovet, krigsmakten och bergsverken, samt fjärdedelen av de donationer adeln fått av Gustav II Adolf skulle dras tillbaka till kronan. (Det sistnämnda gav denna reduktion namnet fjärdepartsräfsten).

Efter någon tid avbröts denna reduktion, och den blev aldrig helt genomförd.

1655 i Sverige
Sveriges ståndsriksdag
Riksdagen 1680

Under Riksdagen 1680 yrkade de lägre stånden på reduktion, men adeln spjärnade emot. Kung Karl XI, biträdd av bland annat rådgivaren Hans Wachtmeister, framlade på denna sin första riksdag ett reduktionsförslag som antogs av riksdagen. Samtliga donationer från utrikesprovinserna skulle dras in till kronan och de inkomstbringande grev- och friherreskapen avskaffas. Även donationer med större årlig avkastning än 600 daler silvermynt reducerades. På så vis gick lågadeln ganska fri från reduktionen, medan högadeln drabbades hårt. Sammanlagt 80 procent av 1600-talets jordavsöndringar återgick till kronan. Enligt dekret från Karl XI skulle han själv i fortsättningen bestämma vilka frågor som skulle underställas riksrådet.

Se även
Lista över ledamöter av Sveriges ståndsriksdag 1680

Noter 

1680 i Sverige
Politikåret 1680
Politik i Sverige under 1680-talet
Sveriges ståndsriksdag
Riksdagen 1682–1683

Riksdagen år 1682 var en svensk ståndsriksdag och ett led i genomförandet av det karolinska enväldet.

Karl XI gick till angrepp mot ständernas makt, och fick den lagstiftande makten i sin hand. Riksdagen fråntogs i och med detta sin väsentligaste befogenhet. Kungen genomdrev att riksdagen inte längre beslutade om skatt, i händelse av krigsfara skulle pengar automatiskt ställas till kronans förfogande. Det karolinska enväldet var genomfört, baserat på teorin om kungadömet av Guds nåde, och det kom att vara till Karl XIIs död år 1718.

1682 i Sverige
1683 i Sverige
Sveriges ståndsriksdag
Godsavsöndring

Godsavsöndring (även kallat abalienation) var när den svenska staten förlorade kontrollen över och inkomsterna från jordegendomar. 

Detta skedde antingen genom att staten genom försäljning av jord, så kallade frälseköp, omsatte mark i reda pengar eller genom förläning av jord belönade någon.

Frälseköp 
Vid ett frälseköp köpte en enskild adelsman eller bergsman (bergsfrälse) mot kontant betalning kronojord eller skattejord. Härigenom fick staten en engångsinkomst, men miste både jorden och skatterna, eftersom frälsejord inte beskattades.

Frälseköpen började 1622 i mindre skala under Gustav II Adolfs regeringstid. Frälseköpen fick större betydelse efter regeringens beslut 1638.

1655 års reduktionsbeslut 
Enligt 1655 års reduktionsbeslut skulle alla frälseköp inom så kallade "omistliga orter" återgå mot lösen. Hade fastigheten kommit i enskild hand utan betalning skulle den indragas utan lösen.

Karl XI:s reduktion 
Karl XI:s reduktion var mycket strängare. Den omfattade alla frälseköp även de som skett före Gustaf II Adolfs död. Alla köp granskades kritiskt. Hade köpeskilling erlagts med för lågt belopp eller hade godset köpts för löner och ofruktbart kapital så indrogs fastigheten. På dessa och andra grunder återkallades en mängd gods till kronan, som även fick lösenrätt i de fall fastigheten inte kunde konfiskeras. Denna lösningsrätt upphävdes 1723.

Förläningar 
Förläningar kunde också reduceras.

Källor 
Pompa och stat - Populär historia

Noter 

Sveriges ekonomiska historia
Skatterätt
Frälsejord

Frälsejord avsåg jord som var befriad från grundskatt. Tekniskt sett var även kyrkojord därmed ett slags frälsejord, men i praktiken har begreppet frälsejord främst använts om adelns jordar. Istället för grundskatten kunde adelsståndet besluta om efter jordinnehavet beräknade "bevillningar" till statskassan.

Skattebefriade jordar kunde under medeltiden antingen tillhöra det andliga frälset (kyrkan, eventuellt ett kloster) eller det världsliga frälset (ridderskapet och adeln). Vid reformationen återfördes stora delar av den jord som på olika sätt donerats till kyrkan till de adelsmän som ursprungligen ägt den. Genom ett stort inflytande över processen hamnade en stor del av jorden i händerna på Gustav Vasa själv under beteckningen Arv och eget. 

Kyrkojorden som blev kvar var huvudsakligen till för att avlöna präster – och så småningom universitetslärare.

Ur böndernas perspektiv blev dock jorden inte skattebefriad: Tiondet måste fortfarande betalas och med tiden tillkom nya skatter, som mantalspenningarna.
 
I gengäld för skattebefrielsen ansvarade frälsehemman för rusttjänst, från 1600-talet genom att sätta upp kavalleri på sina frälsegods, med indelningsverket i slutet av 1600-talet även infanterisoldater. Endast frälsejorden inom "rå- och rörshemman" från säterierna undantogs.

Se även
 Kronojord
 Skattejord
 Jordägande
 Avvittring
 Stadgehemman
 Säteri
Förläningsjorden i Ryssland

Referenser 

Sveriges ekonomiska historia
Sveriges agrarhistoria
Termer inom historia
Fastighetsrätt
Adelsrätt
In natura

Att få betalt in natura innebär att betalningen består av något annat än penningmedel, till exempel kost och logi eller att man får del av det man producerat. Om man exempelvis har huggit ved för annans räkning får man betalt med några säckar ved. Det kan också vara att man får betalt i andra förnödenheter, till exempel kläder. Då del av lön betalas in natura kallas det naturaförmån.

När de flesta jordbruk var självhushåll brukade skatt och tionde betalas in natura. Systemet kallas naturahushållning.

I modernt språkbruk förekommer in natura också som omskrivning för sexuellt umgänge som gentjänst eller betalning. Uttrycket förekommer också i den försvenskade formen i natura.

Se även 
 Förmån (skatt)
 Bondesamhälle
 Statare
 Hjon

Källor 

Ekonomi
Lön
Latinska ord och uttryck
Skattebonde

En skattebonde var förr i Sverige en hemmansägare och brukare av skattejord (skattehemman) som betalade årlig ränta (skatt) till kronan, det vill säga svenska staten. Skattebönderna ägde sin egen jord, till skillnad från kronobönderna som brukade jord som ägdes av kungamakten, och hade därför rättigheter kopplade till ägandet så som jakträtt. Redan under tidig medeltid beskattades dessa bönder. De kunde fram till knekthållets införande på 1600-talet utsättas för utskrivning.

Källor 

Agrarhistoria
Brukare

Brukare kan syfta på
 ett äldre ord för arrendator.
 en person som använder en drog utan att falla in i ett missbruk.
 en användare av en maskin, utrustning eller annan nyttighet.
 en person använder kommunens eller landstingets tjänster, exempelvis pensionärer eller funktionsnedsatta.
 en person som får, eller som är föremål för en utredning om att få, individuellt behovsprövade insatser från socialtjänsten.

Referenser

Noter 

Civilrätt
Avelsgård

En avelsgård var förr en stor gård där en adelsman eller kronan bedrev storskaligt jordbruk under överinseende av jordägaren eller dennes fogde. En alternativ driftsform var att jordägaren delade upp sina ägor i mindre gårdar, som arrenderades ut till så kallade landbor. Avel betyder i detta sammanhang avkastning eller produktion.

Exempel i Sverige var Gustav Vasas tämligen kortlivade avelsgårdar Umeå kungsgård och Luleå kungsgård.

Jordbruksanläggningar
Agrarhistoria
Sveriges agrarhistoria
Produktion

Produktion är ett begrepp som i allmän mening oftast betecknar ett mätbart resultat av någon form av tillverkning (av en vara eller en tjänst). Inom ekonomi kan begreppet produktion exempelvis syfta på industriell produktion, livsmedelsproduktion eller tjänsteproduktion och de som utför detta är producenter. 

Begreppet produktion kan även ha betydelsen av en TV-produktion, video- eller filmproduktion och avser då hela projektet, inkluderande planering, inspelning, filmklippning och slutprodukten. Dessutom kan det också avhandlateaterproduktioner på samma sätt.

Inom systemutveckling och programmering brukar man säga "produktion" eller "produktionsmiljö" om den/de servrar som kör en skarp version av mjukvara som används i verksamheten.

Se även
Produkt (ekonomi)
Produktionsmedel

Referenser 

Ekonomi
Prissättning
Landbo

För delområdet i Helsingfors, se Landbo, Helsingfors stad.

Landbo eller landbonde var en bonde i Sverige som brukade en gård som ägdes av annan under medeltiden och tidigmodern tid. Det svenska begreppet motsvarades av fæstebonde i Danmark, leilending i Norge och leiguliði på Island samt leigulendingur eller festari på Färöarna. En landbo skiljde sig från den självägande bonden – odalmannen.

Förekomst

Danmark 
I Danmark var fæstebonden länge den dominerande bondeformen. Fæstebondeavtalet var ursprungligen upprättat på livstid, och det utvecklade sig till en verksamhet som gick i arv. Det danska systemet är känt från 1300-talet och avskaffades slutligen 1919. En fæstebonde nyttjade sin mark mot betalning av landgilde (svenskans 'landgille') och förutsattes genomföra en viss mängd hoverier ('dagsverken').

Finland 
Under senare delen av 1800-talet till 1919 ersattes benämningen med arrendator, ifall lägenheten fanns antecknad i jordregistret.

Norge 
I Norge kallades denna typ av jordbrukare leilending (leiglending på nynorska; även senare bygselmann). På 1100-talet kunde man först bli leilending i fjärde generation som fri man (det vill säga inte träl). Runt år 1300 ägdes i Norge 40 procent av jorden av kyrka och kloster, medan kungen och adeln ägde knappt 30 procent. Denna mark hyrdes (lejdes) ut till jordbrukarna som då blev kallade leilendinger. Även stormän (storbönder) utanför adelsståndet kunde äga och leja ut mark till leilendinger. Leilendingsavtal med kyrkan kunde gå i arv, men det fanns också ettårskontrakt.

Sverige 
En landbo kunde bruka mark som ägdes av andligt eller världsligt frälse, kronan eller andra bönder. Beroende på markägare benämndes en sådan person frälselandbo (med ett frälsehemman), kyrkolandbo (kyrkohemman), kronolandbo (kronohemman) och bondelandbo.

Landbosystemet uppkom troligen i Sverige under den äldre medeltiden, och det var på 1200-talet ekonomiskt viktigt för frälset. Relationen mellan landbon och jordägaren benämndes landbolega, och den hanterades efter sedvanerätt och överenskommelser mellan de båda parterna.

Landbor i Sverige var fria, i den mening att de inte var livegna och med detta system personligen underordnade jordägaren. För brukningsrätten av jorden betalade en landbo en årlig avgift, som benämndes avrad eller landgille. När landboavtalet tillträddes eller förnyades betalades dessutom en städja.

Landbolegan blev under främst 1800-talet successivt ersatt av det fria arrendeavtalet. Landbolegan kom via lagstiftningen helt ur bruk i Sverige år 1907.

Se även
 Åborätt

Referenser 

Agrarhistoria
Avel

Avel är planerad befruktning av djur för att få avkomma med önskade egenskaper, heteros. Avel är vanligast för stora däggdjur som hund, katt, häst, får, nötkreatur och tamsvin, men förekommer även kommersiellt för att förädla exempelvis akvariefiskar och papegojor. Avel förekommer främst på grund av ekonomiska och estetiska hänsyn, men också för att föra gener och arv vidare för hotade arter.

Historia 
Medveten avel har praktiserats i tusentals år. Nutida nötkreatur och tamgrisar har avlats från uroxen respektive vildsvinet, och blev tidigt viktiga för människans försörjning av såväl kött som för mjölk och andra produkter. Avel på djur avsedda som livsmedel – vilket även inkluderar får och tamhöns (broiler) – har ständigt strävat mot att ta fram individer som växer fort och ger mycket kött, ägg eller mjölkprodukter. Vilda djur har i regel en större andel muskler och äter en mindre energirik föda, och växer därför långsammare. 

Hästar avlas främst för deras förmåga att galoppera eller trava. De används även för arbete inom bland annat skogs- och jordbruk, men sedan arbetet motoriserats sker inte längre någon särskilt extensiv avel för att ta fram raser särskilt anpassade som arbetshästar.

Hundar, katter och andra sällskapsdjur avlas ofta för estetiska skäl. Hundar har även tjänat som människans nyttodjur genom århundradena, och exemplar har avlats för många olika syften, såsom vallhundar, S:t Bernhardshund för att leta upp folk i berg, kamphundar för att slåss, jakthundar såsom tax för att jaga i gryt, och så vidare.

Metoder 
Det finns tre huvudsakliga metoder som används vid avel:

 Isolering: En grupp som används för avel måste isoleras från gener utifrån.
 Styrd selektion: Uppfödare måste själva se till att exemplar med önskade drag parar sig med andra specimen med liknande drag.
 Inavel: Det är nödvändigt att tillämpa en viss grad av inavel, för att rensa ut oönskade drag eller konkretisera önskade drag. Det är kontroversiellt eftersom det ofta också leder till att vissa djurraser har ökad risk för genetiska åkommor.

Uppfödaren avgör vilka djur som ska användas i avel, beroende på vilka egenskaper som är eftertraktade i avkomman. Oftast finns det ett speciellt avelspar med de bästa egenskaperna, som får föra sina gener vidare; till exempel den ko som producerar mest mjölk eller den höna som lägger flest eller störst ägg. Det finns emellertid andra egenskaper än de rent fysiska som också bör vägas in i avelsarbetet. Exempelvis är ett bra psyke och temperament hos avelsdjuren minst lika viktigt, eftersom de nästkommande avkommorna måste kunna hanteras, och de måste vara friska och må väl, för att inte kosta för mycket pengar och gemene man (stadsbo som bonde) vill ha djuren friska.

Se även 
 Mendels lagar: Gregor Mendel
 Avelsförening
 Rashygien
 Stambok
 Genteknik
 Naturligt urval
 Inavel
 Växtförädling

Djurskötsel
Genetik
Borgerlig släkt

Borgerlig släkt är en familj som inte tillhör adeln. Begreppet introducerades under 1900-talet och är skilt från det äldre ståndet borgare. Det har samma breda betydelse som "borgerlig vigsel" som alternativ till "kyrklig vigsel". Ordet introducerades som ersättning för det äldre ofrälse, det vill säga alla utom frälset, som hade sitt ursprung i ståndssamhället och dit borgare och bönder räknades, från 1527 även präster, samt deras jordegendom.

Inom heraldiken har adliga släkter släktvapen som fastställs vid introduktion till riddarhus och motsvarande. En borgerlig släkt kan också ta fram släktvapen, och det kallas då ett borgerligt vapen.

Noter 

Samhällsklasser
Svensk uppslagsbok
Jordnatur

Jordnatur är ett rätthistoriskt begrepp som är förknippat med ståndssamhällets privilegier och skattesystem. Jordnaturen angav ägande- och nyttjandeförhållanden för fastigheter.

Huvudgrupperna i Sverige var:
Skattehemman
Kronohemman
Frälsehemman
Kanikhemman
Kyrkohemman

Källor

Fastighetsrätt
Svensk rättshistoria