kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Järnnitrat

Järnnitrat eller järn(III)nitrat, är namn som används för en serie oorganiska föreningar med formeln Fe(NO3)3. n(H2O). Vanligast är nonahydratet Fe(NO3)3.9(H2O). Hydraterna är alla blekfärgade, vattenlösliga paramagnetiska salter och starkt hygroskopiska.

Hydrater
Järn(III)nitrat är hygroskopiskt, och det är vanligt förekommande som nonahydratet Fe(NO3)3· 9H2O, som bildar färglösa till blekvioletta kristaller. Denna förening är trinitratsaltet i aqua-komplexet [Fe(H2O)6]3+. Andra hydrater Fe(NO)3)3·xH2O är:

 tetrahydrat (x=4), närmare bestämt triaqua dinitratoiron(III)nitratmonohydrat, [Fe(NO)3).2(H2O)+3][NO3]·H2O, har komplexa katjoner där Fe3+-atom samordnas med två nitratanjoner som bidentatligander och tre av de fyra vattenmolekylerna, i en femkantig bipyramidkonfiguration med två vattenmolekyler vid polerna. 

 pentahydrat (x=5), närmare bestämt penta-aqua nitratoiron(III)dinitrat, [Fe(NO)3(H2O)2+5][NO-3]2, där Fe3+ atom samordnas till fem vattenmolekyler och en unidentat nitratanjonligand i oktaedrisk konfiguration. 

 hexahydrat (x=6), närmare bestämt hexaakvairon(III)trinitrat, [Fe(H2O)3+6][NO-3]3, där Fe3+-atom samordnas till sex vattenmolekyler i oktaedrisk konfiguration.

Kemiska egenskaper

Sönderdelning
Vid upplösning bildar järn(III)nitrat gul lösning på grund av hydrolys. Vid upphettning till nära kokning kommer salpetersyra att avdunsta från lösningen, och allt järn kommer att fällas ut som järn(III)oxid Fe2O3. 

Föreningen löses upp i smält stearinsyra och sönderdelas vid ca 120 °C för att ge järn(III)oxid-hydroxid FeO(OH).

Framställning
Föreningen kan framställas genom behandling av järnmetallpulver med salpetersyra. 
 Fe + 4 HNO3 → Fe(NO3)3 +  NO + 2 H2O.

Användning
Järnnitrat har inga storskaliga applikationer. Det är en katalysator för syntes av natriumamid från en lösning av natrium i ammoniak:
 2 NH3  +  2 Na  →  2 NaNH2  +  H2 

Vissa leror impregnerade med järnnitrat har visat sig vara användbara oxidanter i organisk syntes. Till exempel har järnnitrat på Montmorillonit - ett reagens som kallas "Clayfen" - använts för oxidation av alkoholer till aldehyder och tioler till disulfider.

Järnnitratlösningar används av juvelerare och metallsmeder för att etsa silver och silverlegeringar.

Referenser

Noter

Externa länkar

Järnföreningar
Nitrater
Kaliumcyanat

Kaliumcyanat är en oorganisk förening med den kemiska beteckningen KOCN (även KCNO). Kaliumcyanat har använts som bekämpningsmedel. Ämnet kan starkt irritera ögon.

Externa länkar 
 MSDS (engelska)

Se även
Kaliumcyanid

Kaliumföreningar
Cyanater
AMO ZIL

AMO ZIL (АMО ЗИЛ) var ett ryskt företag som tillverkade personbilar, lastbilar och bussar under varumärket ZiL (ЗиЛ). De var visserligen Rysslands största tillverkare av lastbilar men blev kanske mest kända för sina limousiner. De tillverkade även kylskåp, cyklar och kyrkklockor.

Namnet stod för Avtomobilnoe Moskovskoe Obshchestvo ("Moskvas automobilsällskap") Zavod Imeni Likhacheva (Likhachyova-fabriken), uppkallad efter I.A. Likhachov, en av fabrikens första chefer.

Historia

Bolaget grundades 1916 som Avtomobilnoe Moskovskoe Obshchestvo. Bolaget skulle tillverka Fiat-lastbilar på licens. Första världskriget gjorde att ingen egen tillverkning kom till stånd utan bolaget monterade ihop delar som köptes in från Fiat. 1924 började serietillverkningen av lastbilar och bolaget var därmed den första fordonstillverkaren i Sovjetunionen. 1931 gavs bolaget namnet Zavod Imeni Stalina (ZIS) – Stalinverken – men som en del av en allmän avstalinisering efter Stalins död 1953 ändrades namnet 1956 till "Zavod Imeni Likhachyova" - Likhachyova-fabriken - uppkallad efter en av fabrikens första chefer. 

Under sina mest produktiva år producerades hundratusentals fordon om året, samt ett mycket begränsat antal av de exklusiva ZIL-limousinerna. De sista fordonen producerades 2012. 

En omfattande rekonstruktion av fabriksområdet inleddes 2011 och pågår fortfarande (2017).

Modeller

Limousiner 
 ZIS-101 (1936)
 ZIS-110 (1942)
 ZIS-115
 ZIL-111 (1958)
 ZIL-114
 ZIL-117
 ZIL-4104
 ZIL-41047 (1985)
 ZIL-4105
 ZIL-4112R (2012)

Lastbilar 

 AMO-F-15 (1924)
 AMO-3 (1931)
 ZIS-5, ZIS-6 (1934)
 ZIS-22, ZIS-42 (1941?)
 ZIS-128
 ZIS-150 (1947)
 ZIS-151 (1948)
 ZIL-164 (1957)
 ZIL-157 (1958)
 ZIL-130 (1964)
 ZIL-131 (1967)
 ZIL-133 (1975)
 ZIL-5301 "Bychok" ("Bully") (1992)
 ZIL-6404 (1996)
 ZIL-6309 (1999)
 ZIL-6409 (1999)
 ZIL-433180 (2003)
 ZIL-432930 (2003)
 ZIL-4327 (2004?)
 ZIL-4334 (2004)
 ZIL-436200 (2009)

Bussar 
 ZIS-8
 ZIS-16 (1941?)
 ZIS-154
 ZIS-155
 ZIS-127 (1955)
 ZIL-158 (1957)
 ZIL-118 "Yunost" (1967)
 ZIL-3250 (1998)

Övrigt 
 ZIS-152 (armerad persontransport)
 ZIS-458 (amfibiefordon)
 ZIL-4906 (amphibiefordon)
 ZIL-41047 (limousin)
 ZIL-41041 (sedan)
 ZiL-29061 (amfibiefordon)

Referenser

Externa länkar 

 AMO-ZIL
 ZIL:s historia
 Sovjetiska bilar

 

Företag bildade 1916
Zil
ZIL
Ryska fordonstillverkare
Företag i Moskva
Företag listade på Moskvabörsen
Candide (operett)

Candide är en amerikansk musikal/operett från 1956 av Leonard Bernstein (musik), Lillian Hellman (manus) och Richard Wilbur (sångtexter), baserad på Voltaires satiriska roman med samma namn. Urpremiären ägde rum på Broadway den 1 december. En nyuppsättning gjordes 1973, med helt nytt manus av Hugh Wheeler och 13 december 1989 hade en operaversion av verket premiär på Barbican Centre i London.
Candide slog aldrig igenom som musikal och blev inte heller någon framgång som opera, trots att Bernstein var mycket förtjust i verket. 
Romanens berömda men samtidigt gåtfulla slutreplik har varit föremål för kontroversiella diskussioner ända sedan 1759. Somliga menar att den ger belägg för att doktor Pangloss tes om den bästa av världar är oförlåtligt naiv och att Voltaire drar ut den i absurdum, medan andra anser att den betyder att man kan övervinna allt elände och lidande och nå fram till ett lyckligt slut.
Candide är en musikalisk hybridform, som innehåller element från såväl musikalen som operan. Och det är just detta som har gjort det så svårt att integrera verket i repertoaren. Det finns knappt några sångare som både kan ta sig an de krävande sångpartierna och klara av den sceniska framställningen. Ett exempel på detta är Cunégondes aria Glitter and Be Gay, som är ett halsbrytande koloraturnummer.

Handling
Berättelsen handlar om Candides och Cunégondes (Kunigundas) äventyr. Av sin informator, filosofen doktor Pangloss, uppfostras de i tron att de lever i den bästa av världar. Ett krig ödelägger deras hemtrakt, de tvingas fly och kommer bort från varandra. I Lissabon faller doktor Pangloss och Candide offer för inkvisitionen men undgår att bli avrättade tack vare den berömda jordbävningen i Lissabon 1755, medan Cunégonde förtjänar sitt levebröd som kurtisan åt två herrar: storinkvisitorn och en judisk bankir. Candide och Cunégonde återfinner varandra och lyckas ta sig till Eldorado där de blir omåttligt rika men sedan förlorar de alltsammans igen. Doktor Pangloss tvingas bli galärslav, Cunégonde blir prostituerad. Candide friköper informatorn och köper med sina sista pengar ett stycke mark i utkanten av en större stad. Här vill han leva tillsammans med Cunégonde och doktor Pangloss, desillusionerad men efter grundsatsen: "Il faut cultiver notre Jardin" ("Låt oss nu odla vår trädgård").

Källor

Externa länkar
 En guide till Leonard Bernstein's Candide
 Videoklipp från konsertversionen i Lincoln Center 2003

Candide på Kungliga Operan Stockholm 2021

Amerikanska operetter
1956 i USA
Musikåret 1956
Teateråret 1956
Kultur i New York
Agneta Engström

Agneta Engström, född 25 maj 1971 i Västerhaninge, är en svensk programledare och seglare. 

Engström är uppvuxen på Västkusten och har tävlat i segling på elitnivå och deltog i OS i Sydney 2000. Hon var 2005 programledare för Skrotslaget i SVT och 2008 för Båtmagasinet på TV 8.

Hon har undervisat i matematik och naturorienterade ämnen, men har senare börjat arbeta som läkemedelsförsäljare.

Referenser 

Svenska seglare
Kvinnor
Födda 1971
Svenska TV-programledare
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2000 från Sverige
Tävlande i segling vid olympiska sommarspelen 2000
Levande personer
SSDF

SSDF, förkortning för

Svenska Sportdykarförbundet
Svenska schackdatorföreningen
Storstockholms Diabetesförening
Laurentiska bergen

Laurentides omdirigerar hit. För andra betydelser, se Laurentides (olika betydelser).

Laurentiska bergen (franska: Laurentides, engelska: Laurentian Mountains) är en urgammal bergskedja som ligger i provinsen Québec i Kanada norr om Saint Lawrencefloden. De utgör den yngsta och sydostligaste delen av den kanadensiska skölden. Den högsta punkten är Mont Raoul Blanchard på 1 166 meters höjd, nordöst om staden Québec. Flera floder, däribland Rivière Gatineau, har sina källor i bergskedjan. 

Laurentiska bergen är en av de äldsta bergskedjorna i världen. Den består av sten som skapades under kambrium-tiden, för 540 miljoner år sedan.

Referenser 

Berg i Québec
Bergskedjor i Kanada
Guelfer

Guelfer var det påvetrogna och kejsarfientliga partiet i högmedeltidens Italien. Guelfernas motståndare var ghibellinerna.

Benämningen betecknade ursprungligen anhängarna till Huset Welf i de tyska inbördesstriderna under 1100- och 1200-talen, medan deras motståndare ghibellinerna stödde huset Hohenstaufen. Sedan dessa partibeckningar lämnat Tyskland och överförts till Italien, blev guelfer beteckningar på påvedömets anhängare. Inom de italienska städerna representerade guelferna den demokratiska riktningen.

Striderna mellan guelfer och ghibelliner var som värst i trakterna runt Florens, där flera strider ägde rum mellan 1218 och 1250. Guelferna drevs i exil 1249, men lyckades ta makten i Florens 1266 och då driva ghibellinerna i exil, vilket medförde att de försvann som politisk fraktion. Guelferna drabbades senare av inre splittringar varför två fraktioner bildades på 1290-talet, de vita och de svarta guelferna. De vita guelferna, ledda av Guido Cavalcanti, utgjordes främst av rikare borgare och närmade sig ghibellinerna i åsikter. De stödde lagstiftning som syftade till att begränsa de adliga familjernas politiska inflytande. Bland de vita guelferna fanns även Dante Alighieri. De svarta guelferna utgjordes främst av högadel, som motsatte sig denna lagstiftning och ville skapa en teokrati, och därmed krossa den tysk-romerska kejsarens makt. De svarta guelferna kom till makten i Florens 1300 med hjälp av Karl av Valois och påven, varför de vita guelferna tvingades fly eller landsförvisades.

Stadsstaternas lojalitet

Referenser

Noter

Italiens historia

it:Guelfi e Ghibellini
Ghibelliner

Ghibelliner (gibelliner, italienska Ghibellini) var under högmedeltiden det kejsartrogna partiet i Italien. Ghibellinernas motståndare var de påvetrogna guelferna (gvelferna).

Ghibellinernas namn kommer troligen från namnet på den hohenstaufiske kejsaren Konrad III:s borg, Waiblingen och betecknade ursprungligen huset Hohenstaufens anhängare under inbördeskrigen i Tyskland under 1100- och 1200-talen. I början av 1200-talet övergick partibeteckningarna från Tyskland till Italien, där ghibellinerna blev beteckningen på anhängarna av en stark och centraliserad riksregering, representerad av den romerske kejsaren.

Stadsstaternas lojalitet

Källor 
 Svensk uppslagsbok Malmö, 1932.

Italiens historia
Pietro Badoglio

Pietro Badoglio, född 28 september 1871 i Grazzano Monferrato (senare kallat Grazzano Badoglio) i Piemonte, död 1 november 1956 i Grazzano Badoglio, var en italiensk militär och politiker.

Badoglio tjänstgjorde med framgång under första världskriget, blev 1917 souschef i arméns generalstab (sottocapo di stato maggiore dell'esercito) och hade del i Italiens slutseger vid Vittorio Vento 1918. Han blev senator i februari 1919, utnämndes 2 december samma år till chef för arméns generalstab (capo di stato maggiori dell'esercito) och blev samtidigt armégeneral (generale d'esercito). Badoglio avgick som chef för arméns generalstab 1921, var därefter ambassadör i Brasilien och blev 1925 chef över försvarsmaktens generalstab (capo di stato maggiore generale). Han var 1925-27 även chef för arméns generalstab och utnämndes 25 juni 1926 till marskalk av Italien.

Badoglio var 1929-33 guvernör i Libyen. 1936 deltog han i kriget med Abessinien. I detta krig var han ansvarig för att stridsgas användes. Efter att ha krossat Abessiniens omoderna här tågade han in i Addis Abeba och utnämndes som tack till hertig. Badoglio såg inte positivt på Italiens deltagande i andra världskriget. Efter italienska arméns fiasko med anfallet på Grekland  avgick han i december 1940 som chef över försvarsmaktens generalstab.

Badoglio tillhörde kuppmakarna som avsatte Mussolini i juli 1943 och han utnämndes av Viktor Emanuel III till konseljpresident. I den rollen ingick han vapenstillestånd med de allierade i början av september 1943 och förklarade senare Tyskland krig. Han ersattes i juni 1944 som konseljpresident av den mer antifascistiske Ivanoe Bonomi. I mars 1946 fick Badoglio även avgå som senator.

Externa länkar 

 Italienska försvarsdepartementet, generalstabschefer, Pietro Badoglio

Födda 1871
Avlidna 1956
Italienska fältmarskalkar
Italiens premiärministrar
Personer i Italien under andra världskriget
Män
Sandrine Bonnaire

Sandrine Bonnaire (), född 31 maj 1967 i Gannat, Auvergne, är en fransk skådespelare.

Biografi 
I både Frankrike och andra länder är Sandrine Bonnaire ett affischnamn sedan åtminstone mitten av 1990-talet. Till skillnad från kollegan Isabelle Huppert har hon än så länge endast gjort franskspråkiga roller i huvudsakligen franska produktioner. Ett undantag är den engelska filmen Never Ever från 1996.

Förutom det kampanjstöd hon gav till den dåvarande socialistiske premiärministern Lionel Jospin i det franska presidentvalet 2002, undviker Sandrine Bonnaire som regel att engagera sig i aktiviteter utanför filmens värld.

Hennes karriär började av en slump, med två inhopp som tonårsstatist i ungdomsfilmerna La Boum 2 och Les Sous-doués en vacances, som båda hade premiär 1982. Skådespelartalangen uppmärksammades dock snabbt, framför allt av regissören Maurice Pialat, som gav henne en större roll som den identitetssökande femtonåriga Suzanne i Länge leve kärleken... året därpå. Sedan dess har skådespeleriet varit Sandrine Bonnaires heltidsyrke. Priset som "Mest lovande nykomling" vid César-galan (en fransk motsvarighet till den amerikanska Oscarsutdelningen) 1984 var en viktig faktor för hennes kommande karriär, liksom det slags beskydd hon åtnöjt genom att vara en av Maurice Pialats favoritskådespelerskor. Hon kom att bli internationellt berömd genom huvudrollen i Agnès Vardas film Vagabond (1985) där hon gestaltade en hemlös ung kvinna på rymmen från "samhället".

2007 debuterade Sandrine Bonnaire som dokumentärfilmare med ett porträtt av sin syster med autism, Elle s'appelle Sabine. 

Många av Sandrine Bonnaires rolltolkningar bygger på en konflikt mellan det lugna, vackra yttre gestalterna till en början visar upp för omvärlden och det inre kaos som finns under ytan. Hon berömdes i Dagens Nyheter med följande ord av före detta regissören och frilansjournalisten Marianne Ahrne så här rörande hennes senaste rollprestation i filmen Queen to Play (Joueuse): "Sandrine Bonnaire, som bara blir bättre och bättre, mer och mer genomlyst ..."

Sedan 2003 är Bonnaire gift med manusförfattaren Guillaume Laurant.

Filmografi (urval)

 (Sous le soleil de Satan)

 (L'Équipier)
 (dokumentärfilm i egen regi)
 (Joueuse)

Referenser

Noter

Externa länkar

 

Födda 1967
Franska skådespelare under 1900-talet
Kvinnor
Levande personer
Franska skådespelare under 2000-talet
Personer från Auvergne-Rhône-Alpes
Roms fontäner

I Rom finns tusentals fontäner, både stora och små. De så kallade nasoni, små dricksvattenfontäner i järn med näsliknande pipar, uppgår till cirka 2 500 i antal och är placerade över hela staden. Många av Roms fontäner uppfördes under renässansen och barocken. Vissa är monumentala praktverk, medan andra är små fridfulla källor där vattnet stilla porlar.

Roms mest kända fontän, Fontana di Trevi, markerar slutpunkten för den antika akvedukten Acqua Vergine, uppförd år 20 f.Kr. Fontänen byggdes 1732–1762 efter ritningar av Nicola Salvi.

Fontana dell'Acqua Felice, Mosesfontänen, belägen vid Piazza di San Bernardo på Quirinalen, utgör slutet på vattenledningen Acqua Felice, uppkallad efter påven Sixtus V, som hette Felice i förnamn. Här ser man Mose slå vatten ur klippan.

Vid foten av Spanska trappan är Fontana della Barcaccia ("båtfontänen") belägen. Den utfördes 1627–1629, sannolikt av skulptören Pietro Bernini, far till Giovanni Lorenzo Bernini.
Giovanni Lorenzo Bernini skulpterade 1642–1643 Tritonfontänen på Piazza Barberini för påven Urban VIII. Fyra delfiner bär upp en stor mussla, på vilken en triton (ett havsväsen med fiskstjärt), sitter och sprutar vatten ur en snäcka. Bernini har även utfört Bifontänen (Fontana delle Api) vid Piazza Barberini. År 1644 placerades fontänen vid Via Sistinas mynning, men 1917 flyttades den till Via Veneto. Den har formen av en mussla med släkten Barberinis tre heraldiska bin.

Fontana dei Quattro Fiumi ("fyrflodsfontänen") uppfördes 1651 av Bernini på Piazza Navona. De fyra floderna representerar de fyra världsdelar som man dittills kände till: Donau – Europa, Nilen – Afrika, Ganges – Asien och Río de la Plata – Amerika. På Piazza Mattei, strax norr om Roms forna getto, porlar vattnet i den harmoniska Sköldpaddsfontänen, Fontana delle Tartarughe, som ritades av Giacomo della Porta.

En något märklig fontän är Fontana della Terrina på Piazza della Chiesa Nuova, ett par kvarter väster om Piazza Navona. Som det italienska namnet indikerar liknar fontänen en terrin eller en soppskål med lock. "La Terrina", som tillkom 1590–1595, stod ursprungligen på Campo dei Fiori, men fick år 1889 ge plats åt Giordano Bruno-monumentet. Under drygt 35 år stod "La Terrina" i något romerskt magasin, tills den påträffades på 1920-talet och placerades på sin nuvarande plats.

I Trastevere finns ett flertal fontäner, bland annat den lilla Fontana della Botte, en fontän i form av en tunna. Fontana della Botte är en så kallad fontana rionale, "rionefontän". Varje rione, "stadsdel", i Rom har en liten fontän som är ämnad att symbolisera stadsdelens egen karaktär. Trastevere har en vintunna för att påminna om stadsdelens många tavernor och vinkällare. Fontänen utfördes år 1927 av Pietro Lombardi.

Källor

Litteratur

Externa länkar

Fontäner
Glav

Glav (via tyskan, från fornfranska: glaive, "lans/spjut", av , "svärd") är ett medeltida stångvapen där en lång, bred klinga fästs i änden av en lång stång. Typen användes främst av fotfolket som stöt- och huggvapen i strid, men det förekom även som lans.

Hos europeiska exempel fästs glavbladet vid skaftet genom en holk likt en yxa eller ett spjut och inte genom en tånge. Utländska exempel varierar dock i konstruktion. Bladet är ofta eneggat men en tagg eller hake på ryggen för avledning av inkommande hugg.

Historia 
Glaven föregicks av olika former av "huggspjut" och dylikt under vikingatiden och järnåldern i Europa (sentida fornnordiska: höggspjót). Redan under antiken omtalas att germanerna fäste sina eneggade svärd (saxar) på stänger för att öka deras räckvidd.

Flera vapen som utvecklats ur glaven, såsom faucharden och guisarmen, samt vissa stridsliar, har även försett klingan med en krok eller dylikt (kallad parerhake eller klingfångare) för att kunna haka fast i motståndarens vapen och därigenom avvärja och/eller blotta honom.

I Asien har många liknande vapen förekommit, såsom den japanska naginatan, vilken hade bladet fäst i skaftet genom genom en tånge likt ett svärd eller en dolk, samt den mycket glavliknande kinesiska guandaoen.

Ordet glav har även använts poetiskt som ett ord för blankvapen i allmänhet.

Liknande vapen

Sinosfären 
Naginata (, "mejningssvärd")
 (, "bakfallande månklinga")

Västeuropa 
 – historiskt diffus med glav

 (jämför )
 (jämför )

Östeuropa 
 ()

Galleri

Referenser 

Stångvapen
Blankvapen
Medeltida vapen
Ohio Wesleyan University

Ej att förväxla med Wesleyan University i Connecticut.

Ohio Wesleyan University (även känt som Wesleyan eller OWU) är ett amerikanskt privat college med allmän inriktning (liberal arts college) som undervisar både män och kvinnor. Det ligger i Delaware i Ohio och grundades 1842. Wesleyan har placerats bland de främsta collegen i USA under 2005 av flera tidskrifter som inriktar sig på collegevärlden, till exempel Princeton Review.

Studenterna kommer från omkring 44 av USA:s 50 delstater och omkring 47 andra länder. Cirka tolv procent av de cirka 1 950 studenterna på grundnivåutbildningar är utländska. De populäraste ämnena på Wesleyan är ekonomi, politik, psykologi och engelsk litteratur.

Wesleyans skoltidning heter The Transcript och årsboken Le Bijou. Skolans motto är ”In lumine tuo videbimus lumen” (’i ditt ljus skall vi se ljuset’). Universitet är uppkallat efter John Wesley, metodismens grundare.

Externa länkar

Universitetets webbplats

Wesleyan
Utbildningsinstitutioner bildade 1842
Delaware, Ohio
Tico Torres

Tico Torres, eg. Hector Samuel Juan Torres, född 7 oktober 1953 i New York, är en amerikansk musiker. Han spelar trummor och percussion i bandet Bon Jovi.

Torres var gift med Eva Herzigova, de skilde sig 1999. Han är nu gift med Maria Alejandra Marquez; de har en son, Hector Alexander, född 9 januari 2004. Tico Torres har gjort en baby-kollektion tillsammans med Jon Bon Jovi kallad "The Rock Star Baby Line", bestående av babykläder, nappar m.m, designat av de två.

Referenser 

Amerikanska rocktrummisar
Musiker från New York
Födda 1953
Män
Levande personer
David Bryan

David Bryan Rashbaum, född 7 februari 1962 i Perth Amboy, New Jersey, är en nordamerikansk musiker, främst känd som keyboardist i rockbandet Bon Jovi. Han har även arbetat som soloartist och, tillsammans med Joe DiPietro, skrivit musikalen Memphis.

Rashbaum gifte sig med April McLean år 1990.

Diskografi 
 (soundtrack)

Externa länkar 
Officiell webbplats

Amerikanska rockmusiker
Amerikanska keyboardister
Amerikanska musiker under 1900-talet
Amerikanska musiker under 2000-talet
Personer från Perth Amboy
Födda 1962
Levande personer
Män
Himno Istemño

Himno Istemño är Panamas nationalsång. Musiken till sången skrevs av Santos Jorge, och texten skrevs av Dr. Jeronimo de la Ossa.

Panamanska sånger
Ylva Gustavsson

Ylva Christina Gustavsson, född 27 december 1963 i Spånga, Stockholm, är en svensk filmklippare, synkläggare och regissör.

Gustavsson studerade vid Dramatiska Institutets regilinje. Filmen Förortsungar vann fem Guldbaggar 2007, bland annat för bästa film.

Regi

Externa länkar 

Svenska filmregissörer
Kvinnor
Födda 1963
Levande personer
Guldbaggen för bästa regi
Regissörer från Stockholm
Guldbaggen för bästa manuskript
Manusförfattare från Stockholm
Alumner från Stockholms Filmskola
Ab urbe condita

Ab urbe condita (uttalas [ab 'orbe 'kåndita], i klassisk ortografi ABVRBECONDÍTA; förkortat a. u. c.; varianter: Anno ab urbe condita, A. a. U. C. eller Ab Urbe Condita) är latin för 'från stadens grundläggning', och syftar på Roms grundande, enligt traditionen år 753 f.Kr., och är benämningen på den klassiska romerska tideräkningen. År  i den gregorianska kalendern är  om man räknar "Ab urbe condita".

Vanligare var dock att romarna benämnde åren efter vilka som var konsuler eller, under kejsartiden, utifrån antal år en kejsare hade regerat.

Prepositionen a eller ab betyder 'från', substantivet urbs 'stad' och adjektivet conditus 'grundad'. I den här latinska meningen beskriver ett adjektiv ett feminint substantiv, därför ändras adjektivets genus från maskulint till feminint. På grund av prepositionen i den här meningen ändras urbs condita från nominativform till ablativform: urbe condita. Meningen betyder då ordagrant 'från den grundade staden'.

Se även 
 Romerska kalendern
 Kungariket Rom

Referenser

Noter 

Romersk tideräkning
Mollskinn

Mollskinn eller engelskt skinn (från engelskans "moleskin", mullvadsskinn) är ett bomullstyg som är tätt vävt, borstat och ytskuret. Mollskinn isolerar bra eftersom det är så tätt vävt, men är inte lika varmt som ylle. Mollskinn är ett hållbart tyg och lätt att tvätta. Ridbyxor är ett typiskt användningsområde för mollskinn. Används även till jaktkläder, eftersom det är mjukt och tyst.

Bomullstyger