kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Fredrik Smitt

Isac Fredrik Smitt, född 12 mars 1818 (enl. vissa uppgifter 1820) i Stockholm, död 17 oktober 1896 i S:t Laurentii församling, Söderköping, var en svensk skådespelare och teaterdirektör.

Smitt inledde sin teaterkarriär 1834 som elev vid Kungliga Teaterns balettskola. Han debuterade på Eskilstuna teater under J.A. Lambert 1837 i rollen som Paul i Strandrätten, och var 1837–1839 anställd vid Carl Wilhelm Westerlunds sällskap, som spelade i Finland, 1839–1845 hos A. G. Wallin, och 1845–1846 hos Lars Erik Elfforss. På hösten 1846 började han som direktör vid teatern i Köping, där han med avbrott för engagemang hos V. Th. Gille 1855–1856, 1856–1859 hos Elfforss och 1869–1871 vid Södra teatern, blev kvar i 47 år. Bland hans roller märks karaktärsroller som Jeppe i Jeppe på berget, Magnus Drakenhjelm i Efter femtio år, Gaspard i Debutanten och hennes far och Konjander i Hittebarnet.

Smitt gifte sig 1849 med skådespelerskan Ida Lindholm. Han gav 1896 ut sina memoarer, Teatern förr och nu.

Källor

Vidare läsning

Externa länkar 

Svenska skådespelare under 1800-talet
Svenska teaterchefer under 1800-talet
Födda 1818
Män
Avlidna 1896
Skådespelare från Stockholm
François Bozizé

François Bozizé, född 14 oktober 1946 i Mouila, Gabon, är en centralafrikansk officer och politiker som var president i Centralafrikanska republiken från 15 mars 2003 till mars 2013. Han tog genom en militärkupp över makten 2003 efter den förre presidenten Ange-Félix Patassé, och i mars 2013 störtades Bozizé själv av rebeller.

Bozizé stod i opposition till André Kolingbas militära styre 1981-1993, och tvingades gå i exil i Togo efter en misslyckad militärkupp 1983. Han var presidentkandidat 1993, men nådde inte fram. I stället blev han generalstabschef hos den nye presidenten Patassé, och slog ner flera kuppförsök mot honom. Han avsattes som generalstabschef, och deltog därefter själv i ett kuppförsök 2001. Efter kuppförsöket flydde Bozizé till Tchad, där han byggde upp en militär styrka. Våren 2003 ryckte han in i Centralafrikanska republiken och avsatte presidenten. Han tog själv över som president, och utnämnde en övergångsregering där han även var försvarsminister.

Vid de ordinarie valen 2005 valdes Bozizé till president med omkring 65 % av rösterna i andra valomgången. I mars 2013 störtades han av rebeller och flydde till Demokratiska republiken Kongo.

Källor 

Födda 1946
Centralafrikanska republikens presidenter
Män
Levande personer
Johan Fröberg (musiker)

Carl Johan Fröberg, född 28 januari 1812 i Stockholm, död 15 maj 1884 i Västervik, var en svensk musiker som spelade cello.

Biografi
Carl Johan Fröberg föddes 28 januari 1812. Han anställdes 1 juli 1835  vid Kungliga Hovkapellet som violoncellist och slutade 1 juli 1838. Sedan arbetade han fyra år som musiklärare, varefter han engagerades som musiker i Mindre teaterns orkester 1842–1846. Åren 1846-1863 var han åter musiklärare men nu i Uppsala där han bildat familj. Han bytte senare till teaterbanan genom att grunda en egen ensemble och ge föreställningar på bland annat Ladugårdslandsteatern, där han var direktör 1868-1869. Hans bägge söner Johan Fröberg och Murre Fröberg var verksamma som skådespelare.

Bibliografi 
 Försök till grundläggning af en verkligt rationell harmoni- och tonsättningslära (1878)

Referenser

Noter 

Svenska cellister under 1800-talet
Medlemmar av Kungliga Hovkapellet
Svenska skådespelare under 1800-talet
Svenska musikpedagoger
Födda 1812
Avlidna 1884
Män
Musiker från Stockholm
Johan Fröberg (skådespelare)

Johan Fröberg, född 25 april 1847 i Uppsala, död 20 april 1909 i Stockholm, var en svensk skådespelare och regissör. Han var son till Carl Johan Fröberg och bror till Murre Fröberg.

Johan Fröberg började sin skådespelarbana vid faderns sällskap, först 1868-69 på Ladugårdslandsteatern och därefter på turnéer fram till 1876 utanför Stockholm. 

Åren 1878-80 var han engagerad hos Thérèse Elfforss, 1880-96 vid Fröbergska operettsällskapet, 1896-1901 vid Eldoradoteatern i Kristiania och 1901-03 hos Emil Linden. Från 1903 fungerade Fröberg som förste regissör vid Albert Ranfts olika operettscener i och utanför Stockholm. 

Fröberg hade ett betydande antal roller, både lyriska och dramatiska, exemperlvis som Leontes i En vintersaga, som kung Claudius i Hamlet, Fileas Fogg i Jorden runt på 80 dagar, Montedafiore i Frihetsbröderna, Dom Januario i Sjökadetten och General Brumm i Storhertiginnan av Gerolstein.

Referenser

 Svensk uppslagsbok, andra upplagan

Noter

Externa länkar 
 

Svenska scenskådespelare
Svenska teaterregissörer
Svenska skådespelare under 1800-talet
Födda 1847
Avlidna 1909
Män
Svensk uppslagsbok
Skådespelare från Uppsala
Charles Dornberger

Charles F. Dornberger, född den 5 juni 1898 i New York, död den 8 februari 1944 i Reno, Nevada, var en amerikansk musiker (främst saxofonist) och orkesterledare.

Dornberger, som var av tysk härkomst, var troligen i huvudsak autodidakt som musiker. Hans huvudinstrument var saxofon, men enligt uppgifter från släktingar spelade han även klarinett, piano och dragspel.

I december 1919 blev Dornberger medlem i Paul Whitemans orkester som då spelade på Alexandria Hotel i Los Angeles. Han lämnade dock orkestern påföljande vår då den for på turné till östkusten och missade därmed att vara med vid dess genombrott på grammofonskiva. Dornberger bildade dock snart en egen orkester och 1923 fick själv skivkontrakt med Victor. Hans inspelningar visar att orkestern hade en stor bredd omfattande allt från smäktande valser till heta, riviga jazznummer som Tiger Rag och Oh! Sister, Ain't That Hot!.

Dornbergers orkester uppträdde med stor framgång på hotell, teatrar, restauranger och danssalonger runtom i USA (bland annat på det berömda Roseland Ballroom i New York), men var kanske än mer populär i Kanada. Trots detta drog sig Dornberger så småningom tillbaka från musiken och öppnade i stället en bar, The Circus Tent, i Santa Ana i Kalifornien.

Vid sidan om sin musikerkarriär var Dornberger mycket intresserad av flygplan (han hade tjänstgjort som pilot under första världskriget). Då hans tidigare chef Whiteman 1923 i triumf återvände från sin första Europaturné deltog Dornberger i hyllningarna i New Yorks hamn genom att spela med sin orkester från ett stort bombplan som cirklade över det inkommande fartyget. Dornberger omkom också i följderna av en flygolycka 1944. Ombord på planet fanns även en kvinna, Ethelwyn Kidwell, som skadades och det finns varierande uppgifter huruvida hon endast var en elev som Dornberger gav flyglektioner eller om hon var hans flickvän (Dornberger var gift men hade vid tidpunkten separerat från sin hustru).

Källor
 "Charles Dornberger" i Big Bands Database Plus (avvecklad sida; här arkiverad av Internet Archive 2007-10-10)
 "Charles Dornberger born 1898" på bloggen From the Vaults 2009-06-05 (med kopior av samtida tidningsartiklar om hans död)
 Don Rayno: Paul Whiteman - Pioneer in American Music (Volume I: 1890-1930) (Lanham, Maryland och Oxford, 2003)
 Brian Rust: The American Dance Band Discography 1917-1942 (New Rochelle, New York 1975)

Noter

Externa länkar
 Charles Dornbergers diskografi på Encyclopedic Discography of Victor Recordings (University of California)
 Charles Dornbergers orkester framför Tiger Rag (1927).

Amerikanska saxofonister
Amerikanska orkesterledare
Personer som omkommit i flygincidenter
Amerikanska flygare
Födda 1898
Avlidna 1944
Män
Elga Andersen

Elga Andersen, född Helga Hymen den 2 februari 1935 i Dortmund, död 7 december 1994 i New York, var en tyskfödd fotomodell som gjorde karriär som skådespelare i fransk film.

Filmografi (urval)
1973 - Reptilen 
1971 - Le Mans
1966 - Vild ungdom 
1963 - À toi de faire mignonne
1962 - L' oeil du Monocle
1960 - La mort à les yeux bleus
1960 - Os bandeirantes
1958 - Ett moln på min himmel 
1958 - Hiss till galgen

Externa länkar

Franska skådespelare under 1900-talet
Födda 1935
Avlidna 1994
Kvinnor
Franska fotomodeller
Skådespelare från Nordrhein-Westfalen
Personer från Dortmund
Cotton Mather

Cotton Mather, född 12 februari 1663 i Boston, Massachusetts, död 13 februari 1728 i Boston, var en inflytelserik puritansk predikant och författare i New England under kolonialtiden. Cotton Mather var son till den likaledes inflytelserike predikanten Increase Mather.

Mather tog examen vid Harvard 1678, endast 15 år gammal. Han blev sedan assisterande pastor vid Old North Church i Boston.  Inte förrän efter faderns död 1723 blev Mather fullvärdig pastor i kyrkan.

Han författade mer än 450 böcker och småskrifter som blev allmänt spridda och gjorde honom till en av de mest inflytelserika religiösa ledarna i Amerika. Han vädjade till andra- och tredjegenerationspuritaner vars släkt lämnat England och rest till kolonierna i New England i Nordamerika att återgå till puritanismens teologiska rötter. 

Cotton Mather var vän till flera av domarna under häxprocesserna i Salem 1692 och gav dem rådet att lägga vikt vid så kallad spectral evidence, det vill säga det som de personer som ansågs vara drabbade av häxeri såg i sina syner, men som var osynligt för andra människor. Han rådde dem emellertid också att inte enbart förlita sig på denna sorts bevisning. När Mather senare skrev om rättegångarna i sin bok Wonders of the Invisible World försvarade han domstolens agerande, trots att opinionen i stort då vänt sig mot detta. 

Mather var mycket inflytelserik i sekulära ärenden likväl som i religiösa och andliga.  När den engelske kungen Jakob II störtats 1688 var Mather en av ledarna för ett framgångsrikt uppror mot kungens guvernör i New England, Sir Edmund Andros.

Mather hade också inflytande i tidig amerikansk naturvetenskap.  1716 genomförde han, som ett resultat av observationer av olika varieteter av majs, ett av de första experimenten med växthybridisering. Han gjorde också en viktig insats för folkhälsan i de amerikanska kolonierna genom att verka för ympning mot smittkoppor. 

Mathers stora verk Magnalia Christi Americana räknas som krönet på historieskrivningen i New England. 

Av Mathers tre fruar och sju barn överlevde bara en fru och två barn honom. Mather begravdes på Copp's Hill.

Bibliografi i urval
Wonders of the Invisible World (1693) 
Magnalia Christi Americana (1702) 
Bonifacius (1710) 
The Christian Philosopher (1721) 
Religious Improvements (1721) 
Manuductio ad Ministerium (1726)

Cotton Mather i skönlitteratur
Cotton Mather nämns i olika skönlitterära sammanhang, till exempel i flera av H.P. Lovecrafts berättelser, vanligen i samband med häxorna i New England.

Källor

Noter

Externa länkar
 Cotton Mathers skrifter
 

Personer i Nordamerikas historia
Personligheter inom puritanismen
Amerikanska teologer under 1700-talet
Reformerta teologer
Forskare från Boston
Alumner från Harvard University
Alumner från University of Glasgow
Födda 1663
Avlidna 1728
Män
Ledamöter av Royal Society
Clara Fröberg

Clara Fröberg, född 2 maj 1980 i Kista, är en svensk manusförfattare.

Clara Fröberg växte upp i Sollentuna och gick sedan på S:t Eriks gymnasiums estetiska teaterlinje. År 2004 skrev hon manus till långfilmen Babylonsjukan. Filmen regisserades av Daniel Espinosa och var hans långfilmsdebut i Sverige. År 2009 gjorde Fröberg själv regidebut med novellfilmen Jag kom tvåa. Filmen har Sanna Bråding i huvudrollen och hade premiär under våren 2011.

Hon är numera verksam som kommunikationsrådgivare, digital strateg och personlig tränare.

Filmmanus
2004 – Babylonsjukan
2010 – Jag kom tvåa

Bibliografi 
2007 – Ken tog mitt bankomatkort

Referenser

Externa länkar

Svenska manusförfattare
Kvinnor
Födda 1980
Levande personer
Projekt Kvinnliga huvudpersoner
Inger Marie Andersen

Inger Marie Andersen, född 25 november 1930 i Glemmen (nuvarande Fredrikstad), död 29 april 1995 i Bergen, var en norsk skådespelare.

Efter examen artium inledde Andersen som nittonåring studier vid Nationaltheatrets treåriga elevskola. Hon debuterade vid samma teater 1949 i rollen som ett barn i Nordahl Griegs Barabbas. Hennes första större roll gjorde hon 1950 som Nina i Tjechovs Måsen. Hon gjorde sammanlagt 14 roller vid Nationaltheatret 1949–1953. År 1951 gjorde hon också sin filmdebut i Nils R. Müllers Vad vore livet utan dig där hon spelade en av huvudrollerna mot Henki Kolstad. Filmen blev en av efterkrigstidens största norska filmsuccéer. Hon medverkade även i Andrine og Kjell och Det kunne vært deg (båda 1952).

Efter tiden vid Nationaltheatrets elevskola studerade hon teater ett år vid University of Georgia i USA. Från 1954 till sin död verkade hon vid Den Nationale Scene, undantaget några få gästspel vid Trøndelag Teater och Edderkoppen Teater. Under 1950- och 1960-talen växlade hon mellan film och teater. Hon räknades som en av Norges största filmstjärnor med flertalet huvudroller. Hon erhöll 1962 Aamotstatyetten.

Inger Marie Andersen var dotter till lokföraren Oscar Andersen (1889–1949) och Astrid Andersen (1898–1990). Hon var från 1956 gift med lektor och grafikern Thomas Breivik.

Filmografi (urval)

Referenser 

Norska skådespelare under 1900-talet
Personer från Fredrikstad
Födda 1930
Avlidna 1995
Kvinnor
Mather (släkt)

Mather var en nordamerikansk prästsläkt som var betydelsefull i Massachusetts historia. 

Richard Mather, född 1596, död 1669, var en kongregationalistisk predikant i Liverpool som 1635 utvandrade till New England. 

Hans son Increase Mather, född 1639, död 1723, var en predikant med stort religiöst och politiskt inflytande samt rektor för Harvard College. 

Dennes son Cotton Mather, född 1663, död 1728, var en predikant och författare med stort religiöst och politiskt inflytande.

Amerikanska släkter
Prästsläkter
Massachusetts
Knut Andersen

Knut Andersen, född 9 maj 1931 i Harstad i Troms fylke, död 17 juni 2019 i Oslo, var en norsk filmregissör och manusförfattare, som var ett viktigt namn i norsk film sedan 1960-talet.

Andersen var en av grundarna till filmbolaget Teamfilm 1962, och regisserade sin första spelfilm, militärkomedin Stackars stora starka karlar (Operasjon Løvsprett, 1962), för detta bolag. Filmen blev en enorm succé i Norge. Han gjorde även lycka med komedin Hurra för Anderssons (1966), och regisserade krigsdramat Brent jord (1969) och den norsk-sovjetiska samproduktionen Under en steinhimmel (1974), som båda utspelar sig i Nordnorge under andra världskriget. 1975 regisserade han in Olsenbandens sista kupp och 1977 den kritikerrosade Karjolstenen. Han var även medregissör till det misslyckade norsk-sovjetiska vikingadramat Dragens fange (1985). Han tilldelades en heders-Amanda 2007.

Andersen var från 1965 och fram till hennes död 2011 gift med författaren och regissören Nicole Macé.

Filmografi 
Enligt Internet Movie Database:
Regi

 (episoden "Oss rosemalere imellom")

 (I na kamnjach rastut derevja, med Stanislav Rostotskij)

Manus

Källor

Externa länkar

Norska manusförfattare
Norska filmregissörer
Män
Födda 1931
Avlidna 2019
Personer i Norge under 1900-talet
Personer från Harstads kommun
Albion Örtengren

Frans Albion Viktor Örtengren, född 29 november 1854 i Torsåkers socken, Gävleborgs län, död 6 maj 1935 i Stockholm, var en svensk skådespelare.

Biografi
Örtengren var son till kaptenen vid Hälsinge regemente Sven Reinhold Örtengren och hans hustru Selma Lovisa Hedlund. 

Efter studentexamen 1873 fick han anställning som kammarskrivare vid Tullverket. Mellan 1875 och 1877 tog han teaterlektioner för Bertha Tammelin och balettmästaren Sigurd Lund. 1877 studerade han även cellospel vid Kungliga Musikaliska Akademien. Samma år engagerades han på Tammelins rekommendation vid Nya teatern. Han debuterade den 26 september som Adam Swinney i Heinrich Laubes Ståthållaren i Bengalen. Dagens Nyheters recensent skrev att Örtengren  spelade "med god uppfattning och en säkerhet som icke låter åskådaren ana debutanten. Hr Ö. erhöll ett par gånger kraftiga applåder inför öppen ridå." Redan den 3 november samma år spelade han sin första huvudroll, i Ludvig Holbergs Erasmus Montanus. Örtengren stannade vid Nya teatern i tre år. 1880 fick han anställning vid Stora Teatern i Göteborg, men redan året därpå var han tillbaka i Stockholm där han gjorde sin första roll vid Kungliga stora teatern den 25 maj 1881 som Knut Algotson i Bröllopet på Ulfåsa. Han var sedan de kungliga teatrarna trogen under resten av sin karriär.

1892–1893 samt 1898–1904 var han föreståndare vid Dramatens elevskola, från 1892 dessutom lärare i scenisk framställningskonst samt i deklamation och diktion.

Han gifte sig 16 november 1884 med sin kusin Selma Maria Örtengren, med vilken han fick sonen Sven Thomas. De är begravda på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.    Örtengren var en avlägsen släkting till Lasse Berghagen.

Utmärkelser
  Litteris et artibus, 1 december 1895
   Riddare av Vasaorden, 6 juni 1918

Filmografi

Teater
Bland hans många roller kan nämnas Tartuffe, Briquet i Nya garnisonen, Napoleon i Madame Sans-Gêne, Gregers Werle och Werle d. ä. i Vildanden, Antonio och Shylock i Köpmannen i Venedig, Angus i Under Stuarts fana, Pastor Manders i Gengångare, Gloster i Kung Lear, Peleaz i En kritikers debut, Castelnovo i Järn och blod, Krasinsky i Profpilen, Mikkelsen i Lynggaard & C:o, Hertig Alba i Egmont, Ludvig XI i Gringoire, Uriel i Uriel Acosta, Claudius i Hamlet och Pierre Huët i Fregattkaptenen.

Roller (ej komplett)

Referenser

Noter

Källor

Externa länkar

 
 

Svenska scenskådespelare
Svenska skådespelare under 1800-talet
Svenska skådespelare under 1900-talet
Svenska stumfilmsskådespelare
Mottagare av Litteris et Artibus
Personer från Torsåkers socken, Gästrikland
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1854
Avlidna 1935
Män
Ingeborg Rönnblad

Ingeborg Rönnblad, född Hansson 10 april 1873 i Gränna, död 2 juni 1915 på Blidö, var en svensk skådespelare.

Biografi 
Ingeborg Rönnblads föräldrar Julius Scheike Hansson och Jakobina Lund drev ett resande teatersällskap som vid hennes födelse befann sig i Gränna. Familjen var dock bosatt i Hedvig Eleonora församling i Stockholm. Utbildad av fadern dansade hon redan som femåring i faderns föreställningar och åtta år gammal i Erik Bøghs Turturduvorna och Jacques Offenbachs Prins Pippi och fröken Titti. 1888 framträdde hon vid Södra Teatern som Venus i Orfeus i underjorden, och stannade där till 1892. 1892–1894 tillhörde hon Vasateatern och 1894–1895 Mauritz Ludvig Fröbergs operettsällskap, från 1895 Albert Ranfts teatrar, och deltog bland annat i Ranft-Hjertstedt-turnén, som reste med Sudrakas Vasantasena, där hon gjorde Mandanikas roll. Hon var även en av stjärnorna vid Arenateatern i Stockholm och framställde där med stor framgång Birgit i Ljungby horn från 1897. Från 1901 till sin död var hon den främsta kvinnliga skådespelaren vid hennes make Hugo Rönnblads sällskap. Bland annat hade hon stor framgång med titelrollen i Victorien Sardous och Emile Moreaus Madame Sans-Gêne, som hon spelade över femhundra gånger och La Môme Crevette i Georges Feydeaus Damen från nattkaféet. Bland övriga roller märks titelrollerna i Maurice Maeterlincks Monna Vanna och Hjalmar Söderbergs Gertrud, Ester i Henri Nathansens Innanför murarna och drottning Helvig i Holger Drachmanns Gurre.

Rönnblad var syster till skådespelaren Axel Hansson och därmed faster till Stig Hansson, alias Jules Sylvain.

Hon är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Teater

Roller (ej komplett)

Källor

Noter

Vidare läsning

Externa länkar 

Svenska scenskådespelare
Svenska skådespelare under 1900-talet
Svenska skådespelare under 1800-talet
Skådespelare från Stockholm
Personer från Gränna
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1873
Avlidna 1915
Kvinnor
Författningsdomstol

En författningsdomstol eller konstitutionsdomstol är en statlig institution för så kallad normkontroll, det vill säga att den har till funktion att kontrollera om lagar strider mot grundlagen och därmed förklara dem ogiltiga. Den står inte över politiken. Den garanterar bara att det som varit så viktigt att politikerna skrivit in det i grundlagen tolkas på ett konsekvent sätt över tiden.

En författningsdomstols främsta syfte är att kontrollera den lagstiftande och exekutiva makten utifrån grundlagen. Bland de mer kända exemplen kan nämnas den tyska författningsdomstolen, som vuxit fram som idé sedan tysk-romerska riket. År 1919 gavs riksdomstolarna formell rätt att pröva författningar inom vissa områden, och i grundlagen 1949 infördes en särskild domstol med samlad kompetens och rätt att uttryckligen sätta lagar oförenliga med grundrättighetssystemet ur spel.

Typiskt för en författningsdomstol är att den kan göra en abstrakt prövning av en lag. Det innebär att det inte behöver finnas någon tvist i ett enskilt fall för att domstolen skall pröva lagen gentemot landets grundlag. Det räcker med att vilken medborgare som helst anmäler att han eller hon vill ha lagen prövad.

I Sverige finns det en utbredd uppfattning att den amerikanska högsta domstolen uppfyller funktionen av författningsdomstol i USA. Det stämmer inte. Även om USA:s högsta domstol ofta prövar mål som har betydelse för hur den federala grundlagen skall tolkas och tillämpas, så måste det alltid finnas ett konkret mål i grunden som skall ha överklagats dit från lägre instanser. USA:s högsta domstol kan inte heller ogiltigförklara en hel lag, utan kan förklara att lagen inte får tillämpas i en sådan situation som var för handen i det enskilda fallet.

Sverige har ingen författningsdomstol. Däremot finns det ett svenskt system för författningsprövning. I första hand kontrolleras regeringens propositioner, och deras överensstämmande med lagarna, av Lagrådet, som dock inte har något överprövande mandat. Därutöver får en svensk domstol i ett enskilt fall inte tillämpa en författning om den står i strid med en överordnad författning (till exempel lag som strider mot grundlag). Inte heller får en domstol tillämpa en lag som har tillkommit i obehörig ordning. I sådana fall ska domstol på eget initiativ åsidosätta den olagligt tillkomna eller grundlagsstridiga bestämmelsen. Till sist har också domstolar i vissa fall möjlighet att likt en författningsdomstol pröva regeringens och förvaltningsmyndigheternas beslut och föreskrifter genom lagprövning, rättsprövning och resning. 

Venedigkommissionen, tillsatt av Europarådet, har i Draft Vademecum on Constitutional Justice (CDL-JU/2004/029) lagt fram förslag på riktlinjer för författningsdomstolar.

Referenser

Noter

Domstolar
Offentlig rätt
Statsvetenskap
Otto Trobäck

Otto Peter Trobäck, född 16 november 1872 i Fränninge församling, Malmöhus län, död 31 augusti 1938 i Stockholm, var en svensk kapellmästare, kompositör och musikdirektör. 

Trobäck studerade vid Musikkonservatoriet i Stockholm 1894–99 samt elev hos Richard Andersson i Stockholm och Friedrich Gernsheim i Berlin. Han var musikdirektör vid Västmanlands regemente 1899, vid Göta livgarde 1907, kapellmästare på bland annat Hasselbacken, Berns salong (1904–1905), Fenixpalatset (1912–1918) och stumfilmsmusiker vid biografen Palladium i Stockholm (1919–1925). Han företog konsertresor med Göta livgardes musikkår till Köpenhamn 1919 och till Helsingfors 1924. Han invaldes som associé av Kungliga Musikaliska Akademien 1919. Han komponerade bland annat konsertouvertyr för stor orkester och sorgehymn vid Oscar II:s bår för militärmusik. 

Trobäck var 1903–1912 gift med operettsångerskan Sigrid Eklöf-Trobäck (1873–1948).

Filmmusik 
 

1919 - Jefthas dotter (vid premiären på Palladium)

Övrigt 
Markisinnan, Operett.

Verkförteckning

Musik för blåsmusikkår 

 I parad
 Skånsk träskodans
 Sångarbröder
 Te' dans me' Smålandstösera
 Vikingbalk

Referenser

Svenska militärmusiker
Svenska klassiska kompositörer under 1800-talet
Svenska klassiska kompositörer under 1900-talet
Associéer av Kungliga Musikaliska Akademien
Födda 1872
Avlidna 1938
Män
Personer från Fränninge socken