kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Dunstan av Canterbury

Dunstan, född 909, död 19 maj 988, var en ärkebiskop av Canterbury (961–980) som senare helgonförklarades, Sankt Dunstan. Han blev berömd för de många historierna om sin förmåga att ta itu med djävulen. 

Han inledde sin karriär vid Glastonbury, där han blev abbot 945. Klostret blomstrade under hans ledning, med en omfattande tillbyggnad av bevattningssystemet i det närliggande Somerset Levels. Vid kung Edwy av Englands trontillträde minskade Dunstans inflytande och han flyttade till Flandern. Då han återkom 957 tog han med sig benediktinska seder och blev biskop av Worcester och Londons stift 959, och 961 blev han ärkebiskop av Canterbury under kung Edgar av England. Han krönte Edgar 973 och senare efterträdarna Edvard Martyren och Ethelred II av England. Den mässordningen används fortfarande vid brittiska kröningsceremonier. 

Dunstan dog 988 och kanoniserades 1029.

Han är guldsmedernas skyddshelgon och arbetade själv som smed, målare och juvelerare. Engelsk litteratur innehåller många referenser till honom, till exempel i Charles Dickens En julsaga och i detta folkliga rim:

St Dunstan, as the story goes,
Once pull'd the devil by the nose
With red-hot tongs, which made him roar,
That he was heard three miles or more.

Ungefär:

S:t Dunstan, enligt historien,
drog djävulen i nosen
med glödheta tänger, vilken fick honom att vråla
så det hördes tre miles eller mer.

Från detta har tänger blivit en symbol för S:t Dunstan och kan ses i vapenskölden för Tower Hamlets.

En annan berättelse beskriver hur Dunstan spikade fast en hästsko på djävulens hov, då han skulle sko om djävulens häst. Djävulen fick gå därifrån först efter att ha lovat att aldrig gå in i ett hus med en hästsko över dörren. Detta påstås vara bakgrunden till hästskon som lyckosymbol.

Enligt ytterligare en legend skall Dunstan ha flyttat en kyrka i England genom att knuffa den en bit i önskad riktning.

Dunstans festdag är 19 maj.

Referenser 

Engelska helgon
Personer i England under 900-talet
Födda 909
Avlidna 988
Män
Foreign white

Foreign white är en kattras av orientalisk typ.

Utseende
En Foreign White är en maskad siames eller balines "med vit kostym". Den är helvit och har blå ögon. Kroppen är slank med långa ben och lång, smal svans. Huvudet är triangelformat och elegant, med stora öron som sitter brett isär.

Temperament
Foreign White är, som sina syskonraser av orientalisk typ, livlig och alert, och anses vara intelligent och lättlärd. Den pratar ofta med en mörk och tydlig röst.

Historia
Eftersom nedärvd dövhet som är känt hos dominant vita katter är okänd i siamesen, var det tänkt att om det dominanta vita från ett brittiskt korthår kunde kombineras med de blåa ögonen från en siames. Då skulle problemet med dövhet inte längre existera. Så genom att avla blåögda siameser med dominant vita katter var det tänkt att få bort dövheten. På det sättet skapades Foreign White genom ett väl genomtänkt avelsprogram som startade i början av 1960-talet. År 1966 visades Foreign White i en variantklass på en utställning i England och 1977 fick den Champion-status inom GCCF (Governing Council of the Cat Fancy). Foreign White erkänns inte som en egen ras inom SVERAK, utan registreras som vit siames.

Se även (syskonraser)
siames
balines
orientaliskt korthår
orientaliskt långhår
siames med vitfläck, tidigare Seychellois korthår
balines med vitfläck, tidigare Seychellois långhår
Peterbald

Externa länkar
GCCF
Vit siames

Kattraser från Storbritannien

hr:Foreign white
Månbil

En månbil är en eldriven bil, vars tänkta uppgift är att kunna köra på månen. Första gången det kördes bil på månen var när Apollo 15 landade där i juli 1971. Den hade en topphastighet på 13 kilometer i timmen, och vägde cirka 210 kilo, men endast 34 kilo på månen.

Se även
 Rover, fjärrstyrd bil som används på till exempel Mars ("Marsbil")
 Lunochod 1, första fordonet på månen (1970)

Källor

Externa länkar

Boeing Lunar Rover Vehicle Operations Handbook
Article about the rover
LRV Operations Handbook, Appendix A (Performance Data)
Mobility Performance of the Lunar Roving Vehicle:  Terrestrial Studies – Apollo 15 Results
Lunar Rover in Operation Video
Lunar and Planetary Rovers: The Wheels of Apollo and the Quest for Mars
Apollo Lunar Roving Vehicle Documentation - Apollo Lunar Surface Journal

Apolloprogrammet
Bilar efter typ
Utforskningen av månen
Ärkebiskop av Canterbury

Ärkebiskopen av Canterbury (engelska: Archbishop of Canterbury) är biskop i Canterbury stift, Engelska kyrkans primas (Primate of all England) och Anglikanska kyrkogemenskapens främste biskop.

Sedan kung Henrik VIII av England bröt med Rom har ärkebiskopen av Canterbury utsetts av den engelska, sedermera brittiska monarken. Numera görs valet i hans eller hennes namn av premiärministern utifrån ett urval från en kommitté.

Den nuvarande ärkebiskopen av Canterbury är Justin Welby sedan 2013.

Lista över ärkebiskopar av Canterbury 

Sedan 1783 har ärkebiskopsämbetet innehavts av följande personer:

 1783–1805: John Moore
 1805–1828: Charles Manners Sutton
 1828–1848: William Howley
 1848–1862: John Bird Sumner
 1862–1868: Charles Thomas Longley
 1868–1882: Archibald Campbell Tait
 1883–1896: Edward White Benson
 1896–1902: Frederick Temple
 1903–1928: Randall Davidson
 1928–1942: Cosmo Gordon Lang
 1942–1944: William Temple
 1945–1961: Geoffrey Fisher
 1961–1974: Michael Ramsey
 1974–1980: Donald Coggan
 1980–1991: Robert Runcie
 1991–2002: George Carey
 2002–2012: Rowan Williams
 2013–: Justin Welby

Se även
 Anglikanska kyrkogemenskapen
 Canterbury kyrkoprovins
 Katedralen i Canterbury
 Lambethkonferensen
 Ärkebiskop av York

Källor

Noter

Externa länkar 

 Ärkebiskopsämbetets officiella webbplats

Englands ärkebiskopar
Anglikanska kyrkogemenskapen
Daniel Jensen

Daniel Jensen, född 25 juni 1979 i Köpenhamn, är en dansk före detta fotbollsspelare som senast spelade för Lyngby BK.

Spelare i Boldklubben af 1893
Spelare i SC Heerenveen
Spelare i Real Murcia
Fotbollsspelare i SV Werder Bremen
Spelare i Novara Calcio
Spelare i FC Köpenhamn
Spelare i SønderjyskE
Spelare i Lyngby BK
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 2004
Spelare i VM i fotboll 2010
Danska landslagsspelare i fotboll
Danska idrottare under 2000-talet
Idrottare från Köpenhamn
Födda 1979
Levande personer
Män
Diplomatpass

Diplomatpass är en speciell typ av pass, som används bl.a. av diplomater, deras familjemedlemar samt vissa andra okränkbara befattningshavare exempelvis statschefer, regeringschefer och ministrar.

Syfte
Innehavare av ett diplomatpass omfattas inte automatiskt av diplomatisk immunitet när de befinner sig utanför den utfärdande statens territorium. Passet är endast ett intyg på att innehavaren har en sådan ställning i värdlandet att det kan motivera immunitet. Till exempel har diplomater och deras familjemedlemmar endast immunitet i det land som diplomaten arbetar i, och bara efter att mottagarlandet har godkänt immuniteten. Den innehavare med immunitet som utnyttjar värdlandets förtroende för egen vinning eller oönskat beteende kan förklaras persona non grata av värdlandet och utvisas.

I olika länder

Sverige
Bland personer i Sverige som kan få diplomatpass kan man särskilt nämna medlemmar av den kungliga familjen, riksdagens talmän, statsministern, övriga statsråd, ledamöter i riksdagens utrikesutskott och riksbankschefen. Även medföljande barn och makar till en diplomat som är stationerad i ett annat land kan få diplomatpass. Passet utfärdas enligt Passförordningen enbart av chefen för Utrikesdepartementet eller den som departementschefen utser.

Andra statliga befattningshavare med lägre rang tilldelas istället tjänstepass.

Galleri

Se även
 Wienkonventionen om diplomatiska förbindelser

Referenser

Externa länkar

Diplomati
Personliga dokument
Gustaf Hedberg (skådespelare)

Anders Gustaf Hedberg, född 7 juni 1911 i Karlstad, död 15 april 1957 i Engelbrekts församling i Stockholm, var en svensk skådespelare och sångare.
 
Hedberg engagerades vid Södrans revy 1937 och vid Klangerevyn 1940-1945. Han var ägare till Boulevardteatern på Götgatan i Stockholm 1945/1948. Fram till sin död var han även produktionschef på Arebolagen. Han var bror till Zarah Leander. Hedberg är begravd på Skogskyrkogården i Stockholm.

Filmografi

Teater

Roller

Källor

Fotnoter 

Svenska skådespelare under 1900-talet
Svenska sångare
Födda 1911
Avlidna 1957
Skådespelare från Karlstad
Gravsatta på Skogskyrkogården i Stockholm
Män
Combi coupé

Combi coupé var en bilmodell tillverkad av Saab och var företagets namn på sina halvkombi-modeller mellan 1974 och 2002. Det är i princip en kombi som är designad mer som en coupé, det vill säga en halvkombi. 

Typen lanserades som Saab 99 Combi coupé 1974 och tillverkades fram till 1979. Därefter, från 1980 och framåt, gick Saab 99 och efterträdaren Saab 90 bara att få som 2- och 4-dörrars sedanmodell.

Man diskuterade också att utveckla Saab 96. Man kom så långt att man gjorde några prototyper som döptes till Saab 98, men valde att inte gå vidare med den. Combi coupé-namnet har också använts av till exempel Mazda för sin modell 626 från mitten av 1990-talet.

När Saab 900 introducerades 1979 var det enbart som Combi coupé, och även om en 4-dörrars sedanmodell senare introducerades var det ändå Combi coupén som utgjorde den absoluta majoriteten av alla Saab 900 tillverkade 1979-1993.

Alla Saab 900 Generation 2 (1993-1998) och Saab 9-3 Generation 1 (1998-2002) var Combi coupé, oftast med 5 dörrar, men i vissa fall som "sportcoupé" med 3 dörrar.

Inga Saab 9-3 Generation 2 (2003-2011) eller Saab 9-5 tillverkades som Combi coupé.

I USA kallas stilen "Wagon Back".

Se även
Halvkombi
Fastback
Kombi

Bilkarosserier
Daisho

Daishō (大小, japanska "stor-liten") är det traditionella svärdsset som bars av samurajerna. Ordet har sitt ursprung i ett vanligt sätt att lägga ihop längre uttryck på japanska språket: Daitō (大刀), stort svärd, plus ett shōtō (小刀), litet svärd = daishō, dvs ett långt + ett kort. Paret bestod oftast av katana (刀) och en kortare wakizashi (脇差). Det mindre svärdet kunde ersättas av ett ännu kortare, tantō (短刀), en dolk.

Ett Daishō kunde även bestå av en Tachi (den äldre och längre varianten av det långa svärdet Katana) och tidigare nämnda tantō. Denna kombination skall ha varit vanligare vid det kejserliga hovet än vid shoguns hov och övriga samurajklassen under samma tidsperiod.

Katanan, det längre av de två svärden användes i strid man mot man och den enkla böjningen av klingan gjorde ett skärande hugg . Wakizashi utgjorde ett effektivt närstridsvapen.

Ett daishō-par var exklusivt förbehållet samuraiklassen och var en symbol för deras rang. Det kom i bruk under Muromachiperioden - tidigare ansågs båge, yumi vara samuraiklassens kännemärke och svärdet var av mindre betydelse. Det var också under denna period som katana skiftade från hängande vapen med eggen nedåt (tachi) till ett som i skidan med eggen uppåt. Förändringen medgav ett mycket snabbare drag till fots.

Japans militärhistoria
Japanska vapen
Svärd
WP:Projekt Japan
Japanska ord och uttryck
Clavinet

Clavinet är ett elektromekaniskt musikinstrument som tillverkades i olika modeller mellan 1964 och 1982, av företaget Hohner. Instrumentet är ett slags elektriskt förstärkt klavikord. Clavineten har tangenter med gummiklädda metalltungor på undersidan, som ställer sig ( jfr. "tapping") på respektive sträng, vanligen elgitarrsträngar. Ljudet tas upp av två långa mikrofoner ( enkelspoliga s.k. Single-Coil mikrofoner), för att sedan förstärkas via extern instrumentförstärkare.

Clavineten används mest inom funk och reggae men generellt i all populärmusik.

Clavinet-modeller
Clavineten kom under 60-talet ut i en mängd olika modeller. De flesta hade 60 tangenter med tillhörande 60 strängar, vilket gav den fem oktaver i omfång.

 Clavinet I
 Clavinet II
 Clavinet L
 Clavinet C
 Clavinet D6
 Clavinet E7
 Clavinet/Pianet duo

Externa länkar
clavinet.de
clavinet.com
Huge collection of notably titles with the Clavinet
Anthology of best Clavinet videos on the internet

Elektriska musikinstrument
Elektromekaniska musikinstrument
Stränginstrument
Viksjön, Gästrikland

Viksjön är en sjö i Gävle kommun i Gästrikland och ingår i . Sjön är  meter djup, har en yta på  kvadratkilometer och befinner sig  meter över havet. Sjön avvattnas av vattendraget Hamrångeån.

Viksjön består av tre ganska avgränsade delar som benämns Viksjön, Högbackasjön samt Storsjön.
Sjöns nivå är vid Kalvdammarna reglerad till ca 55 m, och utflödet går sedan via Hamrångeån som mynnar ut i Hamrångefjärden.

Förutom ett större tillflöde från Stordammsjön (reglerat vid byn Viksjö) har Viksjön ett antal mindre tillflöden via Killingån, Murån, Romsån, Sånkbäcken, samt från Stensjön via en grävd kanal vid Högbacka rastplats.

Delavrinningsområde 
Viksjön ingår i delavrinningsområde (676258-156165) som SMHI kallar för Utloppet av Viksjön. Medelhöjden är  meter över havet och ytan är  kvadratkilometer. Räknas de 65 avrinningsområdena uppströms in blir den ackumulerade arean  kvadratkilometer. Avrinningsområdets utflöde Hamrångeån mynnar i havet. Avrinningsområdet består mestadels av skog (53 procent). Avrinningsområdet har  kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på  procent.

Se även 
 Lista över insjöar i Gävle kommun

Källor

Externa länkar 
 
 
 

Insjöar i Hamrångeåns avrinningsområde
Insjöar i Gästrikland
Insjöar i Gävle kommun
Insjöar i Sverige om minst 10 kvadratkilometer
Bockhorn

Bockhorn kan avse:

 Bockhorn (blåshorn) – ett musikinstrument tillverkat av ett horn från ett slidhornsdjur
 Bockhorn (växt) –  en art isläktet bockhornssläktet och familjen martyniaväxter

Geografi

Tyskland 

 Bockhorn, Niedersachsen – kommun 
 Bockhorn, Bayern – kommun, Bayern, Oberbayern,

Sammansättningar
 Bockhornsklöver – en ettårig ört som används som krydda
 Bockhornskaktus – en suckulent växt inom släktet Astrophytum och familjen kaktusväxter
 Bockhornssläktet – ett växtsläkte i familjen Elefantsnabelväxter (Martyniaceae)
Lur

Lur eller bronslur är ett blåsinstrument från bronsåldern. Namnet används även som kortform för instrumentet näverlur som dock har annan konstruktion. Luren har ett nordiskt ursprung och består av ett bronsrör som är S-formsvängt i två plan och gjutet i sektioner med cire perdue-teknik. Munstycket, som är fast, liknar trombonens eller ibland valthornets. Luren kan endast återge naturtoner och har en kraftfull klang. Tonen är mjuk men stark. Man kan åstadkomma omkring 8–9 toner. En fullständig bronslur väger cirka 3 kg. Bronslurar finns avbildade på hällristningar, av vilka de mest kända finns i Hällristningsområdet i Tanum.

Man har hittills funnit 60 bronslurar, varav 37 i Danmark, 13 i Sverige, fem i Tyskland, fyra i Norge och en i Lettland. De flesta av dessa har hittats som mossfynd. Ofta har lurarna påträffats parvis (21 par), stämda i samma tonart och motsatt krumböjning likt ett par kohorn. De spelades med all sannolikhet parvis. Detta har tolkas som att lurarna har använts i kultutövning. Ungefär 15 st funna bronslurar går det fortfarande att få ljud ur.

Inspelningar
Inspelningar av nutida försök att spela på autentiska bronslurar kan höras på bland annat Musica Sveciae i "Fornnordiska klanger", ett projekt från Nationalmuseum m.fl. från 1983 (LP) som också finns på CD (1991).

Se även
 Mistlur

Källor

Noter

Externa länkar
Bronslurar – inspelning för BBC på YouTube

Blåsinstrument
Arkeologiska artefakter
Bronsåldern
Statisk elektricitet

Statisk elektricitet är en obalans mellan positiva och negativa elektriska laddningar inom eller på ytan av ett material. Obalansen kvarstår tills laddningarna omfördelas genom elektriska strömmar eller urladdningar.
En statisk laddning kan bildas om två ytor har kontakt med varandra och sedan separeras och minst en av ytorna har en hög resistivitet mot elektriska strömmar (är en elektrisk isolator). Om en statisk laddning neutraliseras genom att till exempel föras nära en ledare med hög kapacitet (exempelvis en jordledning) eller ett objekt med motsatt laddning, är det möjligt för en person att både känna och höra och till och med se (i form av en gnista) laddningsutjämningen.

Ett klassiskt exempel på statisk elektricitet är den som bildas vid kamning av torrt, nytvättat hår. Då fastnar negativt laddade elektroner på kammen, vilket ger upphov till en laddning i både kam och hår.

Statisk elektricitet är farlig för många elektronikkomponenter, såsom datorminnen och integrerade kretsar. I vissa branscher där man till exempel hanterar drivmedel och sprängämnen är statisk elektricitet ett allvarligt säkerhetsproblem, då det kan orsaka antändning och explosioner.

Statiska laddningar kan bli ett stort problem vid tillverkning av exempelvis plastprodukter, som plastpåsar, eftersom dessa fastnar i varandra. Problemen kan också vara stora på tryckerier, där ark som blir laddade lätt fastnar i varandra.

Inom industrin används avjoniseringsutrustningar och avelektrifieringsutrustningar som motverkar och avleder den statiska elektriciteten / laddningarna.

Energier
Energin som frigörs vid urladdning av statisk elektricitet varierar över ett stort område. Energin kan beräkas från objektets kapacitans (C) och den statiska potentialen (E)  genom sambandet E = ½CV2.  I ett experiment uppskattades den mänskliga kroppens kapacitans till 400 pF. Vid beröring av en bil laddad till 50 kV bildades en gnista med energin 500 mJ.

En annan uppskattning är  och 20 kV, vilket producerar en maximal energi av 60 mJ.

Enligt  är en energi större än 5000 mJ en allvarlig risk för den mänskliga hälsan. IEC 60065 fastslår att konsumentprodukter kan ej tillåtas ge användaren urladdningar större än 350 mJ.

Den maximala potentialen är begränsad till omkring  beroende på koronaurladdningar, som sprider laddningen vid högre potentialer. Potentialer under 3 kV är vanligen inte märkbara för människor. Maximal potential som vanligen förekommer på den mänskliga kroppen ligger mellan 1 kV och 10 kV, även om den under optimala förhållanden kan bli så hög som 

Låg relativ fuktighet ökar uppbyggnaden av laddningar; 6 m  gående på vinylgolv vid 15 % luftfuktighet orsakar en laddningsuppbyggnad på 12 kV, medan vid 80 % luftfuktighet är spänningen endast 1,5 kV.

Så lite som 0,2 mJ kan innebära en antändningsrisk. En så låg gnistenergi märks knappast av  människor.

Se även
Elektriskt fält
Triboelektricitet
Van de Graaff-generator

Referenser

Noter

Elektrostatik
Torvosaurus

Torvosaurus ("vildsint ödla") är ett släkte av köttätande theropoda dionsaurier som levde under tidsperioden jura i vad som idag är Colorado och Portugal. Släktet innehåller två arter, T. tanneri och T. gurneyi.

Typarten T. tanneri var ett stort och tungt byggt tvåbent rovdjur som kunde bli ungefär 10 meter långt. T. tanneri var därav bland de största rovdjuren vid sin tid, tillsammans med andra theropoder såsom Epanterias, Saurophaganax och Allosaurus. Den andra arten, T. gurneyi, sades först vara ännu större, ungefär 11 meter lång, men visades senare vara mindre. Torvosaurus tros ha haft relativt korta men kraftfulla armar.

Beskrivning 

Liksom alla andra theropoder var Torvosaurus en tvåbent tågångare och liksom alla stora köttätande dinosaurier en mycket stor skalle (cirka 1.6 meter lång) med kraftiga tänder. Bakbenen var mycket kraftiga och hade tre tår. Frambenen var robusta, med tre vassa klor vardera.

Torvosaurus var ett väldigt stort rovdjur med en längd på 10 meter och en beräknad vikt på mellan 3.6 och 4.5 ton för både T. tanneri och T. gurneyi, vilket gör Torvosaurus till ett av juraperiodens största rovdjur. 

Bland de drag som särskiljer T. tanneri och T. gurneyi är att T. tanneris överkäke hade mer än 11 tänder och den hos T. gurneyi har färre.

Källor 

Dinosaurier från Nordamerika
Dinosaurier från Europa
Megalosaurider
Megalosauridae
Dinosaurier från juraperioden
Viksjön, Hudiksvall

Viksjön är en sjö i Hudiksvalls kommun i Hälsingland och ingår i . Sjön har en area på  kvadratkilometer och ligger  meter över havet. Sjön avvattnas av vattendraget Iggesundsån.

Viksjön har haft stor betydelse för industrins framväxt i Iggesund. Det var intill Viksjöns norra strand, vid Pappersfallet, som Östanå pappersbruk anlades år 1665, och några år senare byggdes järnbruket, som blev starten för Iggesunds Bruk. Sjön har sitt utlopp strax söder om fabriken, vid Iggesunds södra småbåtshamn.

Delavrinningsområde 
Viksjön ingår i delavrinningsområde (683671-156600) som SMHI kallar för Utloppet av Viksjön. Medelhöjden är  meter över havet och ytan är  kvadratkilometer. Räknas de 4 avrinningsområdena uppströms in blir den ackumulerade arean  kvadratkilometer. Avrinningsområdets utflöde Iggesundsån mynnar i havet. Avrinningsområdet består mestadels av skog (55 procent). Avrinningsområdet har  kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på  procent. Bebyggelsen i området täcker en yta av  kvadratkilometer eller 14 procent av avrinningsområdet.

Se även 
 Lista över insjöar i Hudiksvalls kommun

Källor

Externa länkar 
 
 
 

Insjöar i Delångersån-Nianåns kustområde
Insjöar i Hälsingland
Insjöar i Hudiksvalls kommun
Insjöar i Sverige om minst en kvadratkilometer
Ivan Konev

Ivan Stepanovitj Konev (ryska Ива́н Степа́нович Ко́нев), född 28 december 1897 i Lodeino, död 21 maj 1973 i Moskva, var en sovjetisk militär, generalöverste 12 september 1941, armégeneral 26 augusti 1943 och marskalk av Sovjetunionen 20 februari 1944.

Biografi 
Konev blev generallöjtnant i juni 1940, var befälhavare för Transbajkals militärdistrikt fram till januari 1941 då han blev befälhavare för Norra Kaukasus militärdistrikt och när Nazityskland invaderade Sovjetunionen (se Operation Barbarossa) i juni 1941 blev Konev chef för 19:e armén. Han var från 17 oktober 1941 befälhavare för Kalininfronten (front motsvarar här armégrupp) och en av de viktigaste officerarna när anfallet mot Moskva hejdades i början av december 1941. Konev blev i augusti 1942 befälhavare för Västfronten och var sedan efter Semjon Timosjenko befälhavare för Nordvästra fronten från februari till juni 1943. I juli 1943 blev Konev chef för Stäppfronten och var från oktober 1943 till maj 1944 befälhavare för 2:a ukrainska fronten. I krigets slutskede ledde han tillsammans med marskalk Georgij Zjukov de trupper som intog Prag och Berlin. Konev var befälhavare för 1:a ukrainska fronten från 24 maj 1944 till 10 juni 1945 och befriade bland annat Auschwitz den 27 januari 1945. 

Konev anses näst Zjukov ha varit Röda arméns främste befälhavare under andra världskriget. 

Efter andra världskriget var Konev chef för de sovjetiska ockupationsstyrkorna i Österrike och efterträdde i november 1946 Georgij Zjukov som befälhavare för Sovjetunionens markstridskrafter. Konev lämnade denna post 1950, var därefter bland annat befälhavare för det Transkarpatiska militärdistriktet för att 1955 åter bli chef för markstridskrafterna. Konev var 1955–1960 överbefälhavare i Warszawapakten och ledde bland annat den sovjetiska invasionen av Ungern under Ungernrevolten 1956. Under Berlinkrisen 1961 och fram till april 1962 var Konev befälhavare för Sovjetunionens militära styrkor i Tyskland. Fram till sin död var han sedan generalinspektör.

Källor

Externa länkar 

Födda 1897
Avlidna 1973
Personer i Sovjetunionen under andra världskriget
Män
Personer från Vologda oblast
Marskalkar av Sovjetunionen
Storofficerare av Hederslegionen
Deltagare i slaget vid Kursk
Deltagare i slaget om Berlin
Deltagare i slaget vid Dnepr