kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Nils Lorens Sjöberg

Nils Lorens Sjöberg, född 4 december 1754 i Jönköping, död 13 mars 1822 i Stockholm, var en svensk ämbetsman och poet, ledamot av Svenska Akademien 1787–1822, stol 18.

Sjöberg föddes i Jönköping, där fadern var arbetskarl. Vid fjorton års ålder började sonen sina studier i Jönköpings skola och gjorde där, i synnerhet genom den lärde Håkan Sjögrens handledning, så snabba framsteg, att han efter sex år var mogen att besöka universitetet i Lund. Där var han inriktad på att bli präst, men ett misslyckat predikoförsök ändrade hans beslut. I stället ingick han som extra ordinarie kanslist i Utrikes expeditionen 1782. 

I huvudstaden väckte han snart uppseende som poet och vann i sällskapet Utile dulci, Vitterhetsakademien och Göteborgs vitterhetssällskap det ena skaldepriset efter det andra. Även i Svenska akademien vann han vid dess första prisutdelning andra priset för skaldestycket Gustaf Adolfs anträde till regeringen, då kungen själv vann det första för sitt äreminne över Lennart Torstenson. 

Sjöberg blev akademiledamot 1787 på en av de fem platser som akademien vid den första tillsättningen fick bestämma över. Som ämbetsman var hans framgångar inte så lysande. Först vid 52 års ålder (1812) blev han expeditionssekreterare. Bland hans dikter märks Skaldekonsten, Atheisten, Jordbrukaren, Odödligheten, Kyrkogården med flera. Hans Skaldestycken utkom 1796 och i en något utökad upplaga 1820. Sjöberg var ogift.

Källor

Noter

Externa länkar
 
 

Svenskspråkiga poeter
Svenska poeter under 1700-talet
Ledamöter av Svenska Akademien
Medlemmar av Utile Dulci
Mottagare av Svenska Akademiens stora pris
Svenska författare under 1700-talet
Författare från Jönköping
Födda 1754
Avlidna 1822
Män
SBH
Gustaf Ljunggren

Gustaf Håkan Jordan Ljunggren, född den 6 mars 1823 i Lund, död den 31 augusti 1905 i Lund, var en svensk litteraturhistoriker. Han var ledamot av Svenska Akademien 1865–1905 (stol nr 18).

Biografi
Gustaf Ljunggren var son till stadskomministern, medicine doktorn och filosofie magistern Anton Magnus Ljunggren och Katarina Sofia Ljunggren, född Kröger. Han gifte sig 1857 med friherrinnan Adelaide Lovisa Christina Ehrensvärd (1829–1911), dotter till ryttmästare Frans Adolf Ehrensvärd och Julia Augusta Dufva. Bland deras barn märks Carl August och Evald Ljunggren.

Ljunggren blev filosofie magister 1844, docent i estetik, var professor i estetik samt litteratur‐ och konsthistoria vid Lunds universitet 1859–1889 och universitetsrektor 1867–1868 och 1877–1885.

Ljunggren innehade utöver sin professur en mängd förtroendeuppdrag och var bland annat stadsfullmäktiges ordförande i Lund 1869–1877 och en tid ordförande i Malmöhus läns landsting.
Han var även inspektor för Skånska nationen 1859–1889, ordförande för Akademiska Föreningen 1860–1868 samt ålderman i Sankt Knuts Gille i Lund 1876–1905 och Kulturens ordförande.

Gustaf Ljunggren blev ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien 1881.

Ljunggrens efterträdare på professuren, Henrik Schück, sade om honom att han var ”den man vilken varje ung litteraturhistoriker måste blicka upp till såsom en ledare”.

Ljunggren framträdde först som estetiker influerad av Friedrich Theodor Vischer, med verk som Framställning af de förnämsta esthetiska systemerna (2 band, 1856–60, ny upplaga 1869–83). Sin främsta insats gjorde han som litteraturhistoriker. Med Svenska dramat intill slutet av sjuttonde århundradet (1864) införde Ljunggren historisk metod i svensk litteraturforskning. Hans huvudverk, Svenska vitterhetens häfder efter Gustaf III:s död (5 band, 1873–95) ger en bred, på ingående studier grundad framställning av den svenska litteraturen 1792–1821, tydligt präglad av Ljunggrens sympati för den akademiska riktning och hans aversion mot dennas motståndare Thomas Thorild och romantikerna. Bland Ljunggrens stora produktion märks vidare Skånska herregårdar (1852–63), Bellman och Fredmans epistlar (1867), Smärre skrifter (3 band, 1872–81), Minne af Eric Sjöberg (1875) och Svenska akademiens historia 1786–1886 (2 band, 1886).

Gustaf Ljunggren är begraven på Östra kyrkogården i Lund.

Bibliografi

 – 3 delar.

Källor
 
Ord och bild / Fjortonde årgången (1905)
Sveriges befolkning 1900, (CD‐ROM, version 1.02, databasdatum 2006‐08‐25) Sveriges Släktforskarförbund 2006
 Karin Monié, Den etablerade vetenskapsmannen, Gustaf Ljunggren svensk litteraturhistoriker. Akad. avh. Carlsson 1985

Noter

Vidare läsning

Externa länkar 
 
 

Svenska professorer i estetik
Ledamöter av Svenska Akademien
Rektorer vid Lunds universitet
Personer verksamma inom Akademiska Föreningen
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Litteraturhistoriker
Ledamöter av Vitterhetsakademien
Gravsatta på Östra kyrkogården i Lund
Födda 1823
Avlidna 1905
Män
Personer från Lund
Ledamöter av Konstakademien
Michael Connarty

Michael Connarty, född 3 september 1947 i Coatbridge, nuvarande North Lanarkshire i Skottland, är en brittisk parlamentsledamot för Labour. Han representerade valkretsen Falkirk East från valet 1992 till valet 2005 och representerar sedan 2005 valkretsen Linlithgow and Falkirk East. Han var tidigare lokalpolitiker i Stirling. Han är ordförande för den vänsterinriktade Tribune Group i Labours parlamentsgrupp.

Källor

Noter

Externa länkar
Webbplats

Brittiska parlamentsledamöter
Skotska politiker
Alumner från University of Glasgow
Män
Födda 1947
Levande personer
Alumner från University of Strathclyde
Frank Cook

Francis "Frank" Cook, född 3 november 1935 i Hartlepool, County Durham, död 10 januari 2012 i Stockton-on-Tees, County Durham, var en brittisk oberoende politiker, tidigare för Labour. Han var parlamentsledamot för valkretsen Stockton North 1983-2010 och medlem av Socialist Campaign Group. Han var whip från 1987 till 1992. Innan han blev politiker på heltid arbetade han som dödgrävare, lärare och ingenjör.

Födda 1935
Avlidna 2012
Brittiska parlamentsledamöter
Män
Personer från Hartlepool
Netzedistriktet

Netzedistriktet var 1772-1807 den del av Polen, som vid landets första delning (1772) tillföll Preussen och bildade en särskild del av Westpreussen.  km². Genom freden i Tilsit måste Preussen avstå nästan hela området till hertigdömet Warschau, men erhöll det tillbaka genom freden i Wien 1815. Det delades sedan på regeringsområdena Marienwerder och Bromberg.

Källor

Preussens historia
Polens historia
Stater och territorier bildade 1772
Stater och territorier upplösta 1807
Christian Heinrich Kurt von Haugwitz

Christian August Heinrich Kurt, greve von Haugwitz, friherre von Krappitz, preussisk statsman och Preussens förste premiärminister, född 11 juni 1752 i Schlesien, död 9 februari 1832 i Venedig.

Haugwitz valdes 1791 av ständerna i Schlesien till Generallandschaftsdirektor och utnämndes året därefter till preussiskt sändebud i Wien. På hösten samma år kallad till preussisk utrikesminister, avslöt han med Ryssland i januari 1793 fördraget om Polens andra delning, i april 1794 subsidiekonventionen i Haag med England och i april 1795 freden med Frankrike i Basel, medan ett spänt förhållande utvecklade sig mellan Österrike och Preussen, sedan 1792 bundsförvanter mot Frankrike. På grund av detta lands växande övermakt sökte han dock senare, ehuru förgäves, förmå Fredrik Vilhelm III att sluta sig till den andra koalitionen (1798); när denna redan följande år till följd av tvedräkt mellan Österrike och Ryssland sönderföll, slöt Preussen förbund med sistnämnda makt (1800) och kom därigenom på vänskaplig fot med Frankrike. Ej heller då Napoleon I 1803 utan hänsyn till Tyska rikets neutralitet besatte det med England förenade Hannover, kunde Haugwitz genomdriva några kraftåtgärder mot Frankrike och drog sig till följd härav i augusti 1804 tillbaka från statstjänsten. Efter franska truppers tåg genom det neutrala preussiska Ansbach sändes han emellertid 1805 med ett officiellt ultimatum till Napoleon, men undertecknade efter dennes seger vid Austerlitz fördraget i Schönbrunn (15 december samma år), varigenom Preussen ingick försvarsförbund med Frankrike och i utbyte mot Ansbach, Kleve och Neuchâtel erhöll Hannover. 

Kort därefter måste Hardenberg, vilken 1804 blivit Haugwitzs efterträdare, avgå ur kabinettet (april 1806), och Haugwitz övertog för andra gången ledningen av Preussens yttre politik, men visade i dess utövning varken fasthet eller skicklighet. Den länge väntade brytningen mellan Frankrike och Preussen inträffade slutligen i augusti 1806, men som tillräckliga förberedelser ej var träffade, blev följden preussarnas nederlag vid Jena och Auerstädt (14 oktober samma år). Haugwitz avgick nu ur kabinettet (november samma år) och drog sig tillbaka till sina gods; 1820 flyttade han till Italien. Han författade memoarer, av vilka blott ett utdrag är tryckt, Fragment des mémoires inédits du comte de Haugwitz (1837).

Källor
 

Födda 1752
Avlidna 1832
Preussare
Tyska politiker
Män
Personer från Schlesien
Ugglan
Våldsmonopol

Våldsmonopol är en statsvetenskaplig och filosofisk term som beskriver den moderna  statens exklusiva rätt att använda våld inom sitt territorium. Begreppet myntades 1919 av den tyske sociologen Max Weber som menade att våldsmonopol och ett avgränsat territorium är två egenskaper som särskiljer staten från andra organisationer i ett samhälle. 

Denna ensamrätt utövas av vissa begränsade myndigheter (militär, polis etc). I en rättsstat utövas våldsmonopolet under lagarna och med garantier för att inte monopolet skall missbrukas. Våldsmonopolet i moderna demokratier yttrar sig i praktiken oftast genom andra former av tvångsmedel än direkt fysiskt våld, till exempel utdömande av fängelsestraff och fastställande av äganderätt vid tvister. Instanser som kriminalvård och kronofogdemyndigheter, som med tvång verkställer domstolsbeslut, är att se som delar av våldsmonopolet. Våldsmonopol är i allmänhet en av de grundläggande förutsättningarna för att en stat ska erkännas som suverän stat av andra länder.

Definitionen av begreppet kommer från föreläsningen "Politik als Beruf" (Politik som yrke) som Weber höll den 28 januari 1919 i bokhandeln Steinecke i München inför en studentorganisationen. Texten kom senare i tryck och blev snabbt en statsvetenskaplig klassiker, med översättningar till flera språk.

Se även 
 Statsförfall
 Monopol
 Nattväktarstat
 Nödvärnsrätt
 Självförsvar

Referenser 
 Delar av innehållet i denna artikel är hämtat från motsvarande artikel på tyskspråkiga Wikipedia

Noter

Externa länkar 
 Politics as vocation, en engelsk översättning av Webers föreläsningstext.

Politiska termer
Politisk filosofi
Statsvetenskap
Dialog

Dialog kommer från grekiskan och betyder 'genom samtal'. Jämför monolog.

Etymologi
Från tidigt 1200-tal, från fornfranska dialoge litterärt arbete bestående av ett samtal mellan två eller flera personer, från latinska dialogus, från grekiska dialogos konversation, dialogue, relaterat till dialogesthai samtala från, dia-, tvärs, genom, (se dia-) + legein tala (se lektion (n.)). Innebörden breddas till ett samtal på 1300-talet. En felaktig uppfattning att det bara kan betyda samtal mellan två personer kommer från en sammanblandning av prefixen διά-, dia- och δι-, di-. Ett ord för samtal mellan två personer är hybrid duologue (1864).

Exempel
Medan litterära dialoger är föremål för litteraturvetenskapliga undersökningar, undersöks vardagsdialoger av språkvetare, bland annat av sociolingvister.

Det har konstaterats att vardagsdialoger avlöper enligt vissa mönster där öppningsfas, huvudfas och avslutningsfas kan urskiljas. Under samtalets gång uppvisar deltagarna vissa beteenden som mer eller mindre noga följer inövade normer för att säkerställa dialogens/samtalets smidiga förlopp. Dit hör rollbyte mellan lyssnare och talare, verbala och icke-verbala lyssnarsignaler, pauser, avbrott mm. Reglerna för dialoger är också kulturellt determinerade och även antalet deltagare påverkar dialogens form och utveckling. En mer allvarlig dialog är Svensk kod för bolagsstyrning tänkt att skapa förutsättningar för. Under styrelsemöten rekommenderar den generellt inte mer än sju deltagare, för att en dialog ska vara möjlig och för att grunderna för bästa möjliga beslut och diskussion ska föreligga. Deltagarantal över det resulterar som regel i att en grupp i gruppen tar över och flera deltagare sitter tysta och lyssnar. Som jämförelse så sker vid oreglerade vanliga samtal som utökas till tre eller flera deltagare som regel uppkomsten av ett mönster där en tar på sig en ledarroll och även använder det största talutrymmet. Undersökningar visar att inte ens vid vanliga samtal mellan två personer så fördelar deltagarna per ömsesidig automatik lika på talutrymmet. Vanligast är fördelningen 70 % respektive 30 %. "Jag-svaga", skygga eller ledsna personer använder förmodligen av egen vilja cirka 10 %, av det tillgängliga utrymmet.  En ökning från fem till 7 deltagare i samtalsgruppen mer än fördubblar antalet relationer, och möjligheten till språklig interaktion och dialog minskar drastiskt.

I litteraturen återgivna dialoger med så kallat direkt tal får texterna att verka mera livliga och verklighetsnära. Detta grepp gör det också enklare att belysa olika frågor från olika håll genom att tilldela protagonisterna bestämda åsikter och därmed roller i texten. Den fiktive talarens uttryckssätt i dialogerna bidrar dessutom till dennes karaktärisering.

Se även 
 Debatt
 Diskussion
 Interreligiös dialog
 Majeutik
 Monolog
 Envägskommunikation
 Tvåvägskommunikation
 Seminarium

Källor

Externa länkar 

 
Kommunikationsmedel
Typer av kommunikation
Kontingent

Kontingent, av latinets contingo, gränsande till, beröra, tillkomma, är ett filosofiskt, ofta logiskt eller ontologiskt begrepp; villkorlig, tillfällig; motsats till nödvändig och essentiell. Vanligen i definitioner av sanning och vara. 

Något som är kontingent är inte en nödvändig del av ett väsen eller en utsaga. Exempel: Begreppet lamm förstås normalt som "en fyrfota varelse med ull"; generellt är ullen nödvändig så till vida att för att vara lamm måste lammet kunna ha ull, men specifikt är ullen kontingent, för man kan klippa lammet utan att det upphör vara lamm. 

Under 1900-talet har det framkommit ett behov att definiera vad som är en nödvändig del av konstens, genrers och upphovsmannens väsen, och vad som kan betraktas som kontingent. Så har till exempel diktsamlingar kallats dramer, och fabrikstillverkade vardagsföremål ställts ut som utställares egna konstverk. I anslutning till detta har konstnärer i betydligt högre grad än förr uttryckt sin estetik och försvarat den.

En kontingent sanning kan emotsägas utan att den upphör vara sanning, ofta för att det är fråga om egenskaper.

Termer inom metafysik
Termer inom logik
Edward Scissorhands

Edward Scissorhands är en amerikansk romantisk fantasy-dramafilm från 1990 i regi av Tim Burton, som även skrivit filmens manus tillsammans med Caroline Thompson. Huvudrollerna spelas av Johnny Depp, Winona Ryder, Dianne Wiest, Anthony Michael Hall, Kathy Baker och Vincent Price. Den svenska titeln i Finland är Saxhand Edward.

Musiken i filmen är komponerad av Danny Elfman. Kostymerna är gjorda av Colleen Atwood. Stan Winston och Ve Neill skötte sminket för vilket de nominerades till en Oscar för bästa smink. Johnny Depp nominerades till en Golden Globe för bästa huvudroll. Detta var Depps första samarbete med Burton.

Rollen som den gamle uppfinnaren var specialskriven för Tim Burtons vän Vincent Price. Det blev hans sista roll. Till skillnad från de skräckfilmsfigurer som gjorde Price till en stjärna, var uppfinnaren en god karaktär. Tim Burton har sagt att Edward Scissorhands är hans mest personliga film.

Handling 
I ett stort grått/svart slott på ett högt berg bor en gammal uppfinnare som har lyckats bygga en man, Edward Scissorhands. Men han hinner aldrig ge Edward ett par riktiga händer förrän han dör av ålderdom. Istället får Edward behålla de saxar som ersatt händerna i väntan på ett par riktiga. Där lever Edward nu helt ensam i det gamla slottet.

En dag beger sig Peg Boggs upp till slottet för att sälja kosmetika, och där får hon syn på Edward. Hon tar då hem honom till sitt hus i Pastellstaden. Där har han det bra, han klipper buskar, hår på människor och hundar och gör isskulpturer. Han förälskar sig i Kim, Pegs dotter. Men så har Jim, Kims pojkvän, lurat med honom på ett rån hos sina föräldrar. När polisen dyker upp, lyckas alla inblandade förutom Edward hinna undan.

En kvinna i staden, Joyce, som ligger med de flesta, var från första början intresserad av Edward. Hon hjälper honom att starta en frisersalong, och när hon skall visa upp olika förkläden, försöker hon att ha sex med Edward, och när han inte besvarar hennes närmanden, då lurar hon alla andra att han förgrep sig på henne.

Rollista i urval 
 Johnny Depp – Edward Scissorhands
 Winona Ryder – Kim Boggs
 Dianne Wiest – Peg Boggs, Kims mor
 Anthony Michael Hall – Jim, Kims pojkvän
 Alan Arkin – Bill Boggs, Kims far
 Robert Oliveri – Kevin Boggs, Kims lillebror
 Vincent Price – uppfinnaren
 Kathy Baker – Joyce Monroe
 Conchata Ferrell – Helen
 Caroline Aaron – Marge
 Dick Anthony Williams – Officer Allen
 O-Lan Jones – Esmeralda

Källor

Externa länkar 

 

Filmer 1990
Amerikanska dramafilmer
Amerikanska komedifilmer
Amerikanska fantasyfilmer
Filmer i regi av Tim Burton
Filmmusik av Danny Elfman
Engelskspråkiga filmer
Filmer från Twentieth Century Fox
Krigsförklaring

Krigsförklaring (äldre: fejdebrev) innebär att en stat ger en formell notifikation till en annan part om att de nu, eller från en specificerad framtida tidpunkt, befinner sig i krig med varandra, det vill säga att det råder krigstillstånd mellan länderna.

Bakgrund
Haagkonventionen från 1907 krävde att de krigförande parterna gjorde en krigsförklaring före, eller omedelbart efter, stridernas början. Syftet var bland annat att neutrala stater skulle hållas underrättade om vad som pågick. Krigsförklaringar har dock en mycket äldre historia. 

Numera är formella krigsförklaringar ovanliga. Detta ger en del juridiska problem, då många äldre internationella konventioner som reglerar krig utgår ifrån att sådana förklaringar gjorts. Två mycket kända händelser var när Sovjetunionen anföll Finland utan någon krigsförklaring, vilket startade vinterkriget, och när Tyskland anföll Polen, vilket startade andra världskriget, i båda fallen dessutom med en påhittad attack från andra sidan som förevändning. Att inte deklarera krig kan vara en fördel med den överraskning det ger. Tysklands anfall på Sovjetunionen 1941 var särskilt framgångsrik i början. Det tog flera dagar innan Sovjetunionens ledning förstått att fullt krig pågick, bland annat på grund av rädsla från underlydande att komma med dåliga nyheter. Många krigsförklaringar gjordes under andra världskriget som hårda diplomatiska markeringar att nu tolereras inte detta längre, utan att så mycket krigshandlingar nödvändigtvis utfördes, såsom då allierade till Polen förklarade krig mot Tyskland efter Tysklands anfall ("Låtsaskriget").

Vidare läsning
Motsatsen till en krigsförklaring är ett fredsavtal, eller i äldre språkdräkt ett urfejdebrev som alltså är ett avtal om att en konflikt skall upphöra.

Se även
Casus belli

Referenser

Externa länkar

Krigets lagar
Säkerhetspolitik
Utrikespolitik
Tabernaklet i Salt Lake City

Tabernaklet i Salt Lake City, är ett auditorium byggd som en dôme, uppförd av Jesu Kristi Kyrka av Sista Dagars Heliga mitt på Tempeltorget under 1860-talet. Vid Tempeltorget ligger även Salt Lake-templet och Salt Lake Assembly Hall.

Användning
Tabernaklet byggdes för att användas för Jesu Kristi kyrkas centrala konferens (generalkonferens), vilket det också gjorde i 132 år. Den första generalkonferensen hölls där den 6 oktober 1867. På grund av rörelsens tillväxt har tabernaklet på senare år blivit för litet och generalkonferensen har sedan 2000 hållits i ett betydligt större nybyggt konferenscenter. Tabernaklet återinvigdes år 2007 efter en omfattande restaurering.

I tabernaklet finns en av världens största kyrkorglar, och tabernaklet är hem för den kända tabernakelkören (engelska: Mormon Tabernacle Choir) och radioprogrammet Music and the Spoken Word. Tidigare var det också hem för Utah Symphony Orchestra innan den flyttade till det nybyggda konserthuset Abravanel Hall.

Historia och arkitektur

Tabernaklet påbörjades 1864 och var färdigt nog att användas 1867 då den första generalkonferensen hölls. Det invigdes formellt av kyrkans president John Taylor den 9 oktober 1875. Fundamentet är av sandsten och domen, vars tak är av aluminium, stöttas av 44 sandstenspelare. Byggnaden har sittplats till 8000 personer, inklusive kör och läktare. Ingenjören Henry Grow konstruerade den spjälverkstruktur som håller upp taket. Frank Lloyd Wright ska ha kallat Tabernaklet ett arkitektoniskt underverk. 

Inuti Tabernaklet står orgeln i fokus. Den är placerad i den västra änden ovanför körens placering. Den byggdes ursprungligen av Joseph H. Ridges 1867 och hade 700 pipor. Den har byggts om flera gånger. Den nuvarande orgeln byggdes 1948 av Aeolian-Skinner Company från Boston under ledning av G Donald Harrison och renoverades 1989. Den har 11 623 pipor och är en av de största orglarna i världen.

Vissa moderniseringar hade gjorts under åren, bland annat hade aluminiumtaket ersatts av ett koppartak 1947, taket isolerats och brandsäkrats och sprinklersystem installerats 1957. En större renovering var dock behövlig och mellan januari 2005 och mars 2007 var tabernaklet stängt för en omfattande renovering, bland annat för att bättre klara jordbävningar. Det återinvigdes i mars 2007 i en ceremoni av kyrkans dåvarande president Gordon B. Hinckley.

Referenser

Externa länkar 
 Mormonkyrkans egen webbplats om Tabernaklet

Jesu Kristi Kyrka av Sista Dagars Heliga
Salt Lake City
Byggnader och anläggningar i Utah