kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
I samlarens spår

I samlarens spår (originaltitel: The Bone Collector) är en amerikansk dramathrillerfilm från 1999 i regi av Phillip Noyce. Huvudrollerna spelas av Denzel Washington och Angelina Jolie.

Handling 
Den förlamade före detta kriminalteknikern Lincoln Rhyme (Denzel Washington), som numera ägnar mesta delen av sin tid till att försöka få dödshjälp, blir lockad av en serie brutala kidnappningar och mord som verkar ha kopplingar till en serie mord på 1800-talet.

Rollista (i urval) 
 Denzel Washington - Lincoln 'Linc' Rhyme 
 Angelina Jolie - Amelia Donaghy 
 Queen Latifah - Thelma 
 Michael Rooker - Captain Howard Cheney 
 Mike McGlone - Detective Kenny Solomon 
 Luis Guzmán - Eddie Ortiz
 Leland Orser - Richard Thompson 
 John Benjamin Hickey - Dr. Barry Lehman
 Ed O'Neill - Paulie Sellitto

Om filmen 
 Filmen bygger på romanen med samma titel av Jeffery Deaver, även om slutet är helt omgjort. Lincoln Rhyme och de andra figurerna har senare varit med i flera böcker, men det har inte blivit någon mer film om dem. (Mer kuriosa finns i artikeln om Jeffery Deaver.)
Det finns en tv-serie på 10 avsnitt, Lincoln Rhyme: Hunt for the Bone Collector Som visas på Viaplay i Sverige. Russell Hornsby och Arielle Kebbel spelar huvudrollerna.

Externa länkar 
 

Amerikanska dramafilmer
Amerikanska thrillerfilmer
Filmer 1999
Amerikanska filmer baserade på romaner
Filmer i regi av Phillip Noyce
Engelskspråkiga filmer
Filmer om paraplegiker och tetraplegiker
Filmer från Columbia Pictures
Filmer från Universal Studios
Generalens dotter

Generalens dotter är en amerikansk film från 1999 i regi av Simon West.

Handling 
CID-agenten Paul Brenner jobbar undercover som sergeant Frank White för att gripa en vapensmugglare på en armébas någonstans i den Djupa Södern. När detta jobb är slutfört våldtas kapten Elizabeth Campbell, dotter till den kände krigshjälten generallöjtnant Joseph Campbell, och påträffas fastspikad naken på marken. Brenner och kollegan Sara Sunhill vill göra allt för att utreda våldtäkten, men det är inte så lätt eftersom officerarna inte vill berätta något.

Spåren leder vidare till en händelse under kapten Campbells tid som kadett vid United States Military Academy vid West Point som avslöjar en mörk sanning.

Rollista (i urval) 
John Travolta – warrant officer Paul Brenner/sergeant Frank White
Madeleine Stowe – warrant officer Sara Sunhill
James Cromwell – generallöjtnant Joseph Campbell
Timothy Hutton – överste William Kent, militärpolis
Leslie Stefanson – kapten Elisabeth Campbell
Daniel von Bargen – polischef Yardley
Clarence Williams III – överste George Fowler
James Woods – överste Robert Moore
Rick Dial – Cal Seiver

Om filmen 
Filmen är baserad på Nelson DeMilles bok med samma namn.

Referenser

Externa länkar 

Filmer 1999
Amerikanska dramafilmer
Amerikanska thrillerfilmer
Amerikanska filmer baserade på böcker
Filmer i regi av Simon West
Engelskspråkiga filmer
Filmer från Paramount Pictures
In medias res

In medias res (latin, i händelsernas mitt) är ett berättargrepp som innebär att en historia börjar mitt i handlingen, vars helhet blir tydligare efter hand. Att en berättelse inleds under en pågående händelse innebär inte nödvändigtvis att den inletts in medias res, sett till berättelsens centrala eller övergripande handling. Man kan använda sig av så kallade presuppositioner. På svenska innebär detta till exempel att man förutsätter eller låtsas att läsaren vet genom bestämdhet; substantiv står i bestämd form och med attribut (bestämningsord).

Exempel på berättelser som börjar in medias res
 Gösta Berlings saga
 Iliaden
 Figaros bröllop
 Hemsöborna
 En dag i Ivan Denisovitjs liv
 Pulp Fiction
 Stjärnornas krig (dock även förklarande text)
 De misstänkta
 Dödligt vapen 2
 Illusionisten

Trivia
2014 spelades en kabaré på Dramaten med titel In medias res.

Externa länkar
 

Filmtermer
Dramaturgi
Litterära termer
Narratologi
Chicago (film)

Chicago är en amerikansk musikalfilm från 2002 i regi av Rob Marshall, baserad på John Kanders och Fred Ebbs scenmusikal samma titel från 1975. Musikalen är i sin tur baserad på teaterpjäsen från 1926 med samma titel av Maurine Dallas Watkins. Huvudrollerna spelas av Renée Zellweger, Catherine Zeta-Jones, Richard Gere, Queen Latifah och John C. Reilly.

Catherine Zeta-Jones belönades med en Oscar för bästa kvinnliga biroll och Colleen Atwood belönades för bästa kostym. Filmen vann ytterligare fyra Oscar, bland annat en för bästa film.Filmen placerade sig på tolfte plats på listan AFI's Greatest Movie Musicals.

Handling 
Filmen utspelas i Chicago under 1930-talet. Roxie Hart har en dröm att få stå och sjunga och dansa på scen. Den som lever hennes dröm är Velma Kelly. Roxie och Velma hamnar på samma avdelning på ett kvinnofängelse efter att ha dödat sina älskare, Velma har även dödat sin syster Veronica.

Rollista i urval 

Renée Zellweger - Roxie Hart
Catherine Zeta-Jones - Velma Kelly
Richard Gere - Billy Flynn
Queen Latifah - Matron 'Mama' Morton
John C. Reilly - Amos Hart
Lucy Liu - Kitty Baxter
Taye Diggs - bandledare
Colm Feore - Martin Harrison
Christine Baranski - Mary Sunshine
Dominic West - Fred Casely
Mýa - Mona
Deidre Goodwin - June
Denise Faye - Annie
Ekaterina Shchelkanova - Katalin Helinszki
Susan Misner - Liz
Clive Saunders - scenchef
Jayne Eastwood - Mrs. Borusewicz

Utmärkelser

Referenser

Externa länkar 

Amerikanska filmer 2002
Amerikanska komedifilmer
Amerikanska musikalfilmer
Filmer från Miramax Films
Oscar för bästa film
Chicago på film
Filmmusik av Danny Elfman
Golden Globe Award för bästa film – musikal eller komedi
Filmer baserade på musikaler
Filmer inspelade i Ontario
Filmer i regi av Rob Marshall
Engelskspråkiga filmer
Livet från den ljusa sidan

Livet från den ljusa sidan () är en amerikansk romantisk komedi från 1997 i regi av James L. Brooks.

Handling 
Melvin Udall (Jack Nicholson) är en gnällig, fördomsfull, misantropisk och neurotisk författare som bor granne med den homosexuella konstnären Simon och dennes lilla hund (en Griffon bruxellois). Melvin lider av tvångstankar och klarar inte av förändringar, som när servitrisen Carol Connelly på hans stamställe, den enda servitris som kan stå ut med hans egenheter, slutar för att ta hand om sin astmatiske son. När dessutom Simon blir misshandlad och Melvin måste ta hand om sin grannes hund blir han tvungen att ta itu med sitt liv.

Rollista

Om filmen 
Filmen vann två Oscar på Oscarsgalan 1998: Jack Nicholson för manlig huvudroll och Helen Hunt för den kvinnliga huvudrollen. Filmen vann även tre Golden Globe Awards: bästa spelfilm – komedi eller musikal, bästa manliga skådespelare i en spelfilm – komedi eller musikal (Nicholson) och bästa kvinnliga skådespelare i en spelfilm – komedi eller musikal (Hunt)

Referenser

Externa länkar 

 
 
 
 
 
 

Amerikanska filmer 1997
Engelskspråkiga filmer
Amerikanska romantiska komedifilmer
HBTQ-relaterad film
Filmmusik av Hans Zimmer
Filmer om författare
Filmer vars manliga huvudrollsinnehavare belönades med Oscar för bästa manliga huvudroll
Filmer vars kvinnliga huvudrollsinnehavare belönades med Oscar för bästa kvinnliga huvudroll
New York på film
Filmer från TriStar Pictures
Golden Globe Award för bästa film – musikal eller komedi
Filmer i regi av James L. Brooks
Once Upon a Time in America

Once Upon a Time in America (italienska: C'era una volta in America) (i Finland: Det stora gangsterkriget) är en amerikansk-italiensk gangsterfilm från 1984, i regi av Sergio Leone. Filmen blev Leones sista.

Handling
Robert De Niro och James Woods spelar två judiska ungdomar, David "Noodles" Aaronson och Max Bercovicz, som man får följa från deras uppväxt i kriminella gäng i Manhattans Lower East Side under det sena 1910-talet till deras väg upp i New Yorks organiserade, kriminella värld under 1930-talet.

Medverkande 

 Robert De Niro – David "Noodles" Aaronson
 Scott Tiler – Noodles som ung
 James Woods – Maximilian "Max" Bercovicz
 Rusty Jacobs – Max/David som ung
 Elizabeth McGovern – Deborah Gelly
 Jennifer Connelly – Deborah som ung
 Treat Williams – Jimmy O'Donnell
 Tuesday Weld – Carol
 Burt Young – Joe Minaldi
 Joe Pesci – Frankie Minaldi
 Danny Aiello – Polischef Vincent Aiello
 William Forsythe – Philip "Cockeye" Stein
 Adrian Curran – Cockeye som ung
 James Hayden – Patrick "Patsy" Goldberg
 Brian Bloom – Patsy som ung
 Darlanne Fleugel – Eve
 Larry Rapp – "Fat" Moe Gelly
 Mike Monetti – Fat Moe som ung
 Richard Bright – Chicken Joe
 Amy Ryder – Peggy
 Julie Cohen – Peggy som ung
 Olga Karlatos – Kvinnan på dockteatern
 Noah Moazezi – Dominic
 James Russo – Bugsy
 Louise Fletcher – Kyrkogårdsdirektör (Endast i restaurerad version från 2012)

Produktionen 
Originalversionen var 269 minuter (4 timmar och 29 minuter). Filmen visades första gången på 1984 års filmfestival i Cannes, nedklippt av regissören till 229 minuter (3 timmar, 49 minuter). Denna version visades sedan på biografer i Europa.

Versionen som släpptes i USA gjordes om kraftigt, mot regissörens vilja. Den är 139 minuter (2 timmar och 19 minuter) lång, nästan 90 minuter kortare än versionen som släpptes i Europa. Den korta versionen saknar filmens struktur med tillbakablickar, för att istället presentera scenerna i kronologisk ordning.

Filmen hade premiär i Sverige den 17 augusti 1984 på Rigoletto och Rival i Stockholm.

Referenser

Externa länkar 
 
 

Filmer 1984
Amerikanska dramafilmer
Italienska dramafilmer
1918 på film
1930 på film
1933 på film
1968 på film
Brooklyn på film
Maffiafilmer
Filmmusik av Ennio Morricone
Riktningskoefficient

Inom matematiken anger en riktningskoefficient en rät linjes lutning och riktning (jämför tangent, sekant och derivata). Med algebraiska och geometriska metoder kan riktningskoefficienten för en rät linje bestämmas och med analys kan riktningskoefficienten för tangenten i en given punkt av en allmän kurva beräknas.

Definition 
I ett tvådimensionellt ON-system definieras riktningskoefficienten k för en rät linje som ej är parallell med y-axeln enligt
 ,
där (x1, y1) och (x2, y2) är koordinaterna för två olika punkter på linjen. Linjer parallella med y-axeln saknar riktningskoefficient.

För bland annat vägar anges vanligen lutning som riktningskoefficienten i procent (höjdskillnad dividerad med horisontellt avstånd, multiplicerat med 100), ibland som en vinkel i grader. 100 % lutning motsvaras av riktningskoefficienten 1 och en 45 graders vinkel. Se artikeln Lutningsförhållande.

Geometri 
Ju större riktningskoefficienten är desto brantare är kurvan. En horisontell linje har riktningskoefficienten 0, en linje som lutar 45° har riktningskoefficienten +1, och en linje som lutar -45° har riktningskoefficienten -1. Riktningskoefficienten för en lodrät linje kan ej definieras men kan sägas ha lutningen 90° eller -90° (tvetydigt mått men likasägande vad gäller en linjes geometri).

Två räta linjer är parallella (||) i ett kartesiskt koordinatsystem om deras riktningskoefficienter är lika stora, eller om bägge linjerna är lodräta. Två räta linjer är vinkelräta (⊥) i ett kartesiskt koordinatsystem om produkten av deras riktningskoefficienter är lika med -1 (och om linje har riktningskoefficienten k, så har en linje som är vinkelrät mot denna riktningskoefficienten -1/k), eller om den ena linjen är horisontell och den andra är lodrät.

Algebra 
Ekvationen för en icke-lodrät linje kan med olika framställningssätt framhäva olika tillräckliga uppsättningar av karakteriserande egenskaper. Ekvationsformen

 

framhäver att riktningskoefficienten är lika med koefficienten för variabeln x och att y-koordinaten för linjens skärningspunkt med y-axeln är lika med m. Genom en liten omskrivning fås formen

 

som åter framhäver riktningskoefficienten men nu istället för talet 'm' så kan man direkt läsa av vilka koordinaterna är för punkten P:(x0,y0) på linjen.

Den mest generella framställningen av en rät linje (i planet) är

 

I denna form inkluderas även fallen med lodräta linjer.

Analys 
I fall med en kurva av typen F(x,y) = 0, för vilken tangenter existerar i ett x-intervall, är riktningskoefficienten för varje icke-lodrät tangent till kurvan given enligt  

 

Om kurvekvationen (i ett x-intervall där kurvan i varje punkt har en icke-lodrät tangent) har omformulerats till y = f(x) så kan tangentens riktningskoefficient i punkten P:(x0,f(x0)) formuleras enligt

 

Matematisk analys
Once Upon a Time in Mexico

Once Upon a Time in Mexico är en amerikansk-mexikansk film från 2003. i regi av Robert Rodriguez med Antonio Banderas, Salma Hayek och Johnny Depp i rollerna.

Handling 

Handlingen är mycket komplicerad och de flesta karaktärer är onda, inklusive CIA-agenten Sands, som verkar ha en lika stor roll som El Mariachi. Sands vet att El Mariachi hatar general Marquez och anlitar honom därför för att mörda Marquez. Marquez planerar en statskupp och tänker mörda presidenten. Sands säger till El Mariachi att döda Marquez först efter att presidenten mördats. Statskuppen ska äga rum under De dödas fest.

Om filmen 
Det är den tredje filmen i den s.k. Mariachi-trilogin. Den första filmen heter El Mariachi och den andra Desperado. Antonio Banderas spelar rollen i Desperado. Men i första filmen spelade Carlos Gallardo huvudrollen, sedan efter att Columbia Pictures köpte upp rättigheterna av Robert Rodriguez, ville de att han skulle göra ytterligare en film som då fick namnet Desperado, där Antonio Banderas spelar huvudrollen liksom i den filmen Once Upon A Time In Mexico.

Filmen är inspelad i bland annat San Miguel de Allende och Guanajuato. Bland flera hundra lokala statister som deltog i utlottningen av husgeråd fanns en svensk.

Rollista

Externa länkar 
 

Filmer 2003
Amerikanska actionfilmer
Amerikanska thrillerfilmer
Mexikanska actionfilmer
Mexikanska thrillerfilmer
Filmer i regi av Robert Rodríguez
Filmer från Miramax Films
Filmer från Columbia Pictures
Lill-Tollie Zellman

Lill-Tollie Zellman, egentligen Tollie Betty Marie Zellman, född den 30 mars 1908 i Karlskrona, död den 17 september 1989 i Norsborg, Botkyrka församling, var en svensk skådespelare. Hon var dotter till skådespelaren Tollie Zellman och med okänd far. Tollie Zellman höll faderns namn hemligt livet ut.

Biografi
Zellman, som gick Franska skolan i Stockholm, kom till filmen som barnskådespelare i Per Lindbergs Anna-Clara och hennes bröder 1923. Hon lämnade filmen 1943 efter att hon medverkat i elva filmer. Hon var därefter engagerad vid Stadsteatern i Helsingborg, Lorensbergsteatern och Göteborgs Stadsteater samt vid Dramaten i Stockholm. 

Lill-Tollie Zellman var gift fem gånger, första gången gifte hon sig 1930 med ingenjören Per Welin (1899–1931) men blev änka efter sju månader. Andra gången var hon gift 1932–1939 med köpmannen Per Erik Elof Söderlund (1906–1966), tredje gången 1939–1943 med byggnadsingenjören och brottaren Georg Nilsson (1903–1955), fjärde gången 1946–1950 med konstnären Eric Elfwén (1921–2008) och femte gången från 1966 till sin död med översättaren Olle Moberg (1917–2002).

Zellman är begravd på Norra begravningsplatsen i Solna, norr om Stockholm.

Filmografi  

1942 – Flickan i fönstret mitt emot
1943 – Till er tjänst!

Teater

Roller (ej komplett)

Radioteater

Referenser

Tryckta källor

Externa länkar
 
 Tollie Zellman, Hitta graven.se.

Svenska skådespelare under 1900-talet
Kvinnor
Födda 1908
Avlidna 1989
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Albert Costa

För racerföraren, se Albert Costa (racerförare).

Albert Costa Casals (tidigare: Alberto Costa), född 25 juni 1975 i Lerida, Spanien, är en spansk högerhänt tidigare professionell tennisspelare.

Tenniskarriären

Albert Costa blev professionell spelare på ATP-touren 1993. Han upphörde med spel på touren i april 2006. Under karriären vann han 12 singeltitlar, alla på grusunderlag, och en dubbeltitel. Bland singelmeriterna märks främst seger i Grand Slam-turnering Franska öppna 2002. Han rankades som bäst som nummer 6 i singel (juli 2002) och som nummer 102 i dubbel (januari 2004). Costa spelade totalt in $7 685 228 i prispengar.

Costa vann 11 av sina singeltitlar perioden 1995-1999, medan hans titel i Franska öppna, som blev kröningen på hans karriär och hans sista singeltitel, kom först 2002. 

Costa finalbesegrade sensationellt "gruskungen" och det årets segrare i Franska öppna, Thomas Muster, i Kitzbühel i augusti 1995 (4-6, 6-4, 7-6), 2-6, 6-4). Han vann därmed sin första ATP-titel i singel. Säsongen 1996 vann Costa tre titlar, i två av dessa finaler besegrade han landsmannen Félix Mantilla Botella. De följande två säsongerna (1997 och 1998) vann han årligen två titlar och finalbesegrade bland andra Alberto Berasategui och Àlex Corretja.

Säsongen 1999 vann Costa tre singeltitlar och finalbesegrade därvid i Estoril Todd Martin. Säsongen därpå, 2000, deltog han i det segrande spanska Davis Cup-laget. Han vann också bronsmedalj i olympiska sommarspelen i Sydney tillsammans med Álex Corretja.

Costas seger i Franska öppna 2002 var oväntad eftersom han inte hade vunnit någon turneringsseger sedan 1999. På vägen till finalen besegrade han det föregående årets mästare, Gustavo Kuerten i tre raka set i fjärde omgången. Han besegrade därefter Guillermo Cañas i kvartsfinalen och Álex Corretja i semifinalen. I finalen mötte han landsmannen Juan Carlos Ferrero som var storfavorit till segern. Oväntat lyckades Costa besegra Ferrero med siffrorna 6-1, 6-0, 4-6, 6-3.  

Albert Costa deltog i det spanska Davis Cup-laget 1996-97, -99-00, -03 och -05. Han spelade totalt 19 matcher av vilka han vann 11.

Spelaren och personen
Albert Costa var framstående som junior och spelade juniorfinal i Franska öppna 1993 och vann samma säsong Orange Bowl. Hans förebild bland tennisspelare är John McEnroe. 

Han utnämndes till 'ATP Newcomer 1994.

Costa gifte sig 2002 med Cristina Ventura''. Paret hade redan då två tvillingdöttrar (födda 2001).

Grand Slam-finaler, singel (1)

Titlar (1)

Övriga ATP-titlar
Singel
1995 - Kitzbuhel
1996 - Gstaad, San Marino, Bournemouth
1997 - Barcelona, Marbella
1998 - Hamburg, Kitzbuehel
1999 - Estoril, Gstaad, Kitzbuhel
Dubbel
2005 - Doha

Referenser

Externa länkar
ATP, spelarprofil

Spanska tennisspelare
Födda 1975
Män
Levande personer
Spanska olympiska bronsmedaljörer
Olympiska bronsmedaljörer 2000
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1996 från Spanien
Tävlande i tennis vid olympiska sommarspelen 1996
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2000 från Spanien
Tävlande i tennis vid olympiska sommarspelen 2000
Arve Opsahl

Arve Opsahl, född 14 maj 1921 i Oslo, död där 29 april 2007, var en norsk skådespelare och komiker.

Biografi
Opsahl var en av Norges största revy- och filmskådespelare. Han gjorde sin filmdebut 1941 och började som revyartist hos Jens Book-Jenssen på anrika Chat Noir i Oslo 1942. I 16 år var han engagerad vid Oslo Nye Teater. Han gästspelade på Det norske teatret och på Trøndelag Teater. Opsahl gjorde stor succé som sopåkaren Alfred Doolitle i musikalen My Fair Lady i Bergen. Han var även en duktig sångare och gav ut flera grammofonskivor under sin karriär. I Norge blev han också känd för rollen som Egon Olsen i filmerna om Olsenbanden, Norges motsvarighet till Jönssonligan.

Han gästspelade i Sverige flera gånger, första gången på turné med Hälsingborgsrevyn 1953. I Sverige blev han annars mest känd som en av Pratmakarna och genom TV-sketchen där han som norsk sjöman blev förmanad av sitt befäl: Flickorna i Lissabon har inget mer än flickorna i Oslo. Varpå sjömannen replikerade: Nej, jag vet. Men det de har, det har de här i Lissabon.

Filmografi i urval

Referenser

Externa länkar
Arve Opsahl på IMDB

Födda 1921
Avlidna 2007
Norska komiker
Norska skådespelare under 1900-talet
Norska skådespelare under 2000-talet
Män
Skådespelare från Oslo
Medaljfördelning vid olympiska sommarspelen 1988

Medaljfördelning vid olympiska sommarspelen 1988 i Seoul.

Källor

Se även 
 Olympiska sommarspelen 1988

1988
Olympiska sommarspelen 1988
Flamenco

Flamenco är en spansk konstform med sång, musik och dans, vars ursprung är okänt. Musikaliskt inflytande visar att de kommer från många olika håll, exempelvis Indien, Persien, Marocko, Egypten, Grekland och flera andra länder, ofta längs med Medelhavets stränder. Flamenco förknippas oftast med de spanska romerna.

Utformning
Det finns olika sorters flamenco, till exempel fandango, soleares, zapateado och alegrías.

Sångerna, vilka oftast visar starka känslor, framförs med musik som handklapp, gitarrer och cajon. Det finns även vissa sånger som är helt a cappella. Till musiken framförs även en mycket komplicerad dans. Dansaren visar i sin dans med rörelser och kroppshållning de känslor som är i sången. Skoklackar och fotsulor används som rytmikinstrument och skorna har spikar i hälen och under tårna. 

Flamencon har utvecklats och innehåller tre grundelement: el cante - sången, el toque - gitarrspelet samt el baile - dansen. Ursprunget kommer från musiken som förr i tiden var oackompanjenrad sång. Så småningom kom gitarren och dansen, inspirerad av musiken. 

El cante-flamenco är egentligen inte en musikstil utan flera.

Utveckling
Gitarren är en utveckling av den tresträngade persiska-sasanidiska sitarr (persiska سه تار) som gett gitarren dess namn. Romerna kom till Andalusien under 1400-talet. Andalusien var vid den tiden en kulturell plats där olika kulturer mötte varandra där fanns det morisk, persisk, bysantinsk och judisk musik. Det är rimligt att anta att den musiken plockades upp av romerna. Hur romerna sedan bevarade och utvecklade sin sång under sekler då de var åsidosatta är okänt.

Från slutet av sjuttonhundratalet finns de första nedskrivna zigenarsångerna. Uppenbarligen är det så att sången har utvecklats i ett brett område runt Guadalquivir från Sevilla till Cádiz där romernas antal var stort och där de blivit bofasta.

Externa länkar 
 Flamenco i Sverige
 Rocío Márquez

Musikgenrer
Kultur i Spanien
Wikipedia:Basartiklar
Wadköping

Wadköping är en fiktiv stad i en rad berättelser av Hjalmar Bergman. Författarens barndomsstad Örebro, samt Västerås, där Hjalmar Bergman tog studenten som privatist, utgjorde förebilder.

Den fiktiva orten har lånat sitt namn till friluftsmuseet Wadköping i Örebro.

Hjalmar Bergman och Wadköping
Wadköping "föddes" år 1919 med romanen Markurells i Wadköping, men namnet hade nog varit påtänkt redan i En döds memoarer året innan, under beteckningen "W.". Senare förekom Wadköping bl.a. i Herr von Hancken (1920), Jag, Ljung och Medardus (1923) och Flickan i frack (1925). Att Bergman inte satte likhetstecken mellan Örebro och Wadköping framgår av följande citat från Herr von Hancken:

Vidare har Bergman i Markurells i Wadköping försett staden med biskop, domkyrka och stadsberg - attribut som passar väl in på Västerås. Samtidigt förekommer både ett centralt beläget slott och ett rådhus som omnämns som vackert - attribut som kanske bättre passar in på Örebro. Den lutande lönnen utanför Karolinska skolan i Örebro har av en del pekats ut som "Barfothens alm" i Markurells i Wadköping. Man kan dock inte från dess grenar se in i kollegierummet, vilket man kunde från "Barfothens alm" i romanen.

I ett brev till Johan Lindström Saxon uttalar sig Hjalmar Bergman sig om Wadköpings uppkomst:

Källor

Fiktiva orter i Sverige
Medaljfördelning vid olympiska sommarspelen 1984

Medaljfördelning vid olympiska sommarspelen 1984 i Los Angeles.

Källor

Se även
Olympiska sommarspelen 1984

1984
Olympiska sommarspelen 1984