kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Piltdownmannen

Piltdownmannen eller Piltdownmänniskan (vetenskapligt namn Eoanthropus Dawsoni) var ett förfalskat fossil av en förhistorisk människa som hittades i Piltdowngrustaget nära Uckfield i Sussex i södra Storbritannien.

Fyndet gjordes 1912 av amatörforskaren Charles Dawson (det latinska namnet Eoanthropus dawsoni betyder "Dawsons gryningsmänniska"). Det visade sig senare bestå av ett mänskligt kranium, skickligt färgat för att se gammalt ut, en fossil käke från en orangutang samt några schimpanständer. Piltdownmänniskan betraktades redan från början på många håll med stor skepsis, men först i slutet på 1940-talet gjordes mer exakta dateringar av fyndet och marklagren vid fyndplatsen som visade att fyndet inte var äkta.

Piltdownmannen betraktas sedan år 1953 officiellt som ett medvetet falsarium även om inga riktiga bevis för vilka som var inblandade lagts fram.

Upptäckten

Vid ett möte på Londons geologiska sällskap som hölls den 18 december 1912, påstod Charles Dawson att han hade fått ett fragment av skallen fyra år tidigare av en arbetare vid Piltdowns grustag i East Sussex. Enligt Dawson hade arbetare på stället upptäckt skallen strax innan han besökte det och man hade haft sönder den. Vid upprepade besök på platsen fann Dawson ytterligare fragment av skallen och tog dessa till Arthur Smith Woodward, chefen för den geologiska avdelningen vid British Museum. Woodward blev mycket intresserad av fyndet och gjorde sällskap med Dawson till platsen, där de mellan juni och september 1912 tillsammans samlade ihop fler fragment av skallen och halva underkäken.

Vid samma möte tillkännagav Woodward att en rekonstruktion av fragmenten hade gjorts som pekade på att skallen på många sätt liknade en modern människas, förutom bakre delen av skallen (occiput) (den del av skallen som vilar på ryggraden) och hjärnans storlek, som var ungefär två tredjedelar av en modern människas. Han fortsatte med att visa på att förutom förekomsten av två människoliknande molarer så skulle den funna käken vara identisk med den för en modern, ung schimpans. Utifrån British Museums rekonstruktion av skallen, föreslog Woodward att Piltdownmannen representerade en felande länk i utvecklingen mellan apa och människa, eftersom kombinationen av ett människoliknande kranium och en aplik käke verkade stödja den då förekommande åsikten att den mänskliga utvecklingen började med hjärnan.

Woodwards rekonstruktion av Piltdownfragmenten blev nästan från början starkt ifrågasatt. Vid Engelska kungliga läkarsällskapet användes kopior av samma fragment för att göra en rekonstruktion med ett helt annat resultat, en där hjärnans storlek och andra egenskaper påminde om en modern människa. Den rekonstruktionen, av professor Arthur Keith (senare adlad till Sir), kallades Homo piltdownensis med tanke på dess mer mänskliga utseende.

Se även 
 Kensingtonstenen
 Pseudofossil

Referenser

Noter

Källor 
 Den stora bluffen från di.se

Vidare läsning

Pseudovetenskap
Förfalskningar
Dan Quayle

James Danforth "Dan" Quayle, född 4 februari 1947 i Indianapolis, Indiana, är en amerikansk jurist och republikansk politiker. Han var USA:s vicepresident 1989–1993 under George H.W. Bush.

Karriär
Vid 29 års ålder valdes Quayle in i USA:s kongress och fyra år senare, 1980, blev han vald till senator. 1988 blev han utsedd till George H. W. Bushs vicepresidentkandidat inför presidentvalet i november. Efter valsegern innehade han denna post till januari 1993, då han och Bush efterträddes av Al Gore (vicepresident) respektive Bill Clinton efter republikanernas valförlust i november 1992.

Under sin tid som vicepresident blev han förlöjligad på grund av uttalanden av typen "Det är dags för människorasen att ge sig in i solsystemet" (det är dock inte säkert att Quayle är upphovsmannen till detta citat), "The question if we are going forward to the tomorrow or we are going past to the back" och "I did not live in this century."

Bland hans mest uppmärksammade misstag var när han tillrättavisade en skolpojke som stavat rätt på "potato", som Quayle ansåg stavades "potatoe". Han påstod också vid ett tal att USA var ockuperat av Nazityskland under andra världskriget. Det bör dock noteras att Quayle omvaldes 1986 till senaten med stor majoritet, ett år då många andra senatsrepublikaner förlorade sina platser.

Quayle bedrev under 1999 en valkampanj med mål att väljas till president vid presidentvalet 2000, något han offentliggjorde under en intervju i Larry King Live. Efter dåliga resultat i opinionsundersökningar valde han att lägga ned kampanjen.

Personligt
Hans fullständiga namn uppges ofta vara "James Danforth Quayle III", men Dan Quayle har i sina memoarer påpekat att han är döpt som James Danforth Quayle och inget annat.

Källor

Externa länkar 

Dan Quayle-portalen
Biographical Directory of the United States Congress
Vice Presidential Museum, officiell webbplats

Personer i USA under 1900-talet
USA:s vicepresidenter
Ledamöter av USA:s senat från Indiana
Ledamöter av USA:s representanthus från Indiana
Amerikanska republikaner
Amerikanska jurister
Födda 1947
Män
Personer från Indianapolis
Levande personer
Personer som tjänstgjort i USA:s arménationalgarde
Alumner från DePauw University
Storm

Storm kallas vinden både på land och till sjöss, när vindhastigheten är stor. På land kan stormvindar rycka upp träd och orsaka skador på hus. Till sjöss orsakar stormvindarna höga vågor och havsytan blir vit av skum.

Ibland används benämningen "storm" specifikt för vindstyrka mellan 24,5 och 28,4 meter per sekund, 10 Beaufort. När vindstyrkan är 9 Beaufort (20,8–24,4 m/s) kallas vinden halv storm, och vid vindstyrka 11 Beaufort (28,5–32,6 m/s) benämns vinden svår storm. Vindhastigheten 32,7 m/s och uppåt, eller 12  Beaufort, kallas orkan (som är den högsta vindskalan). Situationer när endast byvindhastighet uppnår stormstyrka kallas stormby(ar), samtidigt som det då är högst hård vind eller "halv storm" (Beaufort högst 7–9) i medelvindhastighet.

Stormvarning utfärdas i Sverige (varning klass 2) till havs då medelvinden förväntas bli minst 25 m/s (10 Beaufort, storm). Samma gräns gäller för varning för storm/orkan i svenska fjällen, medan byar på över 25 m/s räcker för stormvarning till lands i övrigt. I Finland utfärdas stormvarning till havs då medelvind på minst 21 m/s förväntas (9 Beaufort, halv storm).

I engelskan används ordet storm även i betydelsen oväder och i olika sammansättningar som thunderstorm (åskväder på svenska), alltså även när vindarna inte uppnår stormstyrka. Därför bör man inte översätta storm från engelska till svenska utan hänsyn till innebörden.

Kraftig vind i kombination med snöfall och mycket dålig sikt kallas snöstorm. Vindarna behöver då inte uppnå stormstyrka ens i Sverige. Enbart vind i kombination med snöfall kallas snöyra. När snön istället blåser upp från marken och driver med vinden är det fråga om snödrev.

Namngivning av stormar
SMHI tillämpar WMO:s rekommendation om att ge varannan storm ett kvinnligt och varannan ett manligt namn. Vanligtvis brukar SMHI låta Norges Meteorologisk institutt eller Danmarks Meteorologiske Institut (DMI) namnge stormarna.

Namngivna svenska stormar (inkl. orkaner) 
 Orkanen Lena (1967)
 Orkanen Ada (1969)
 Orkanen Carola (1999)
 Orkanen Gudrun (2005)
 Orkanen Per (2007)
 Stormen Tuva (2008)
 Ovädret Berit (2011)
 Stormen Simone (2013)
 Stormen Hilde (2013)
 Stormen Ivar (2013)
 Stormen Sven (2013)
 Stormen Alexander (2014)
 Stormen Egon (2015)
 Stormen Freja  (2015)
 Stormen Gorm (2015)
 Stormen Helga (2015)
 Stormen Staffan (2015)
 Stormen Urd (2016)
 Stormen Cora (2018)
 Stormen Alfrida (2019)

Se även
 Julorkanen 1902 (1902)
 Kraftiga stormar i Sverige

Referenser 

Vind
Orkanstyrka

En storm med orkanstyrka har en medelvindhastighet på minst 32,7 m/s, oavsett om det är över land eller hav. Andra vanliga mätetal är 64 knop, 118 km/h samt vindstyrkan 12 Beaufort. Orkanstyrka kan uppnås i flera olika typer av luftvirvlar, såsom lågtryck och tromb. När endast vindbyar når orkanstyrka, kallas dessa orkanbyar.

Lågtryck där medelvindhastigheten uppnår orkanstyrka kallas ofta för orkan, men egentligen är orkan en synonym för tropiska cykloner. Sådana bildas, och tilltar i styrka, när havsvattnet är minst +27 grader Celsius. Orkaner (eng: Hurricanes) kallas de tropiska cykloner som bildas på Atlanten, tyfoner i nordvästra Stilla havet och Östasien, och cykloner vid Oceanien och Indiska oceanen.

Definitionsskillnad på orkan och orkanstyrka 
Orkaner drivs av avdunstningen från varm havsyta medan stormar med orkanstyrka i Europa uppstår när stora temperaturskillnader möts. Ibland kallas stormar med orkanstyrka för orkan, men defintionsmässigt förekommer det inte orkaner i exempelvis Sverige.

Namngivning 

Tropiska cykloner ges ofta personnamn. Det var romanen Storm från 1941, om en orkan som kallades Maria, som gav inspiration till kvinnonamn på orkaner. Fram till 1978 var det vanligt att ge tropiska cykloner kvinnonamn. Sedan började talesmän för kvinnors jämställdhet kräva att orkanerna även fick manliga namn vilket man då lyssnade till. Namngivningen baseras på listor med namn som återanvänds. Namn på särskilt ödeläggande orkaner, t.ex. Katrina (2005), återanvänds däremot inte.

Traditionen att ge tropiska cykloner namn har även resulterat i att vissa stormar med orkanstyrka ges namn, som Orkanen Gudrun, som svepte över norra Europa, år 2005.

Se även 
 Kraftiga stormar i Sverige under 2000-talet

Referenser

Externa länkar 
SMHI om orkan

Vind
Meteorologi
Franklin Pierce

Franklin Pierce, född 23 november 1804, död 8 oktober 1869, var en amerikansk politiker (demokrat) och jurist. Han var USA:s president 1853–1857. Han var gift med Jane Means Appleton Pierce från 1834 fram till hennes död 1863.

Biografi 
Pierce var son till Benjamin Pierce, som var New Hampshires guvernör i två omgångar. Han blev advokat i New Hampshire 1827, deltog i det politiska livet på demokraternas sida, var 1833–1837 medlem av USA:s representanthus och 1837–1842 av USA:s senat. När det mexikanska kriget utbröt 1846, tog Pierce värvning och steg snabbt i graderna till brigadgeneral och deltog i flera avgörande slag. År 1848 tog han avsked från armén.

Han nominerades av demokraterna som kompromisskandidat vid presidentvalet mot whigpartiets Winfield Scott och vann en tydlig seger. Kort efter invigningen avled hans son i en tågolycka vid vilken Franklin och Jane Pierce var närvarande, vilket anses ha orsakat livslånga psykiska men. Pierce var en förespråkare för expansionspolitik och inledde förhandlingar för att förvärva Hawaii, men försöket misslyckades då ögruppens kung avled. Han försökte även förhandla med Ryssland om Alaska, men utan framgång. Pierce slöt ett fördrag med Japan 1854, vilket öppnade landet för amerikanska affärsintressen. I sin regering insatte Pierce Jefferson Davis, som fick ett stort inflytande och förmådde honom att fatta flera för södern fördelaktiga beslut.

Inrikespolitiskt kom hans impopulära agerande att tända en stubin som så småningom ledde fram till det nordamerikanska inbördeskriget. Till detta kom hans redan då välkända alkoholism, som efter sonens död antog orimliga proportioner. Inför presidentvalet 1856 misslyckades han med att nomineras som demokraternas presidentkandidat; partiet nominerade i stället James Buchanan, som vann valet. Franklin Pierce förblir än idag den enda sittande president som sökt en andra period, men förlorat sitt partis nominering (Gerald Ford var dock mycket nära att förlora den republikanska nomineringen 1976 och det finns flera presidenter som avstått från att kandidera då de inte har fått stöd av partiet för en andra period). Pierce drog sig tillbaka från politiken vid sin avgång 1857 och tillbringade resten av sitt liv utanför offentlighetens ljus.

Han var avlägset släkt med Barbara Bush, USA:s första dam 1989–1993.

Utnämning till Högsta Domstolen 
 John A. Campbell, 1853

Källor

Externa länkar 

 

 
USA:s presidenter
Amerikanska advokater
Ledamöter av USA:s senat från New Hampshire
Ledamöter av USA:s representanthus från New Hampshire
Amerikanska presidentkandidater
Amerikanska politiker under 1800-talet
Födda 1804
Avlidna 1869
Män
Svensk uppslagsbok
Personer från Hillsborough, New Hampshire
Generaler i USA:s armé
James Buchanan

James Buchanan, född 23 april 1791 nära Mercersburg i Pennsylvania, död 1 juni 1868 i Lancaster i Pennsylvania, var en amerikansk jurist och politiker (demokrat). Han var utrikesminister 1845–1849, ambassadör i Storbritannien 1853–1857 och USA:s president 1857–1861. Han var den siste presidenten i USA som var född på 1700-talet.

Buchanan blev 1812 advokat i sin födelsestat Pennsylvania, och 1820 medlem av representanthuset. 1831 var han amerikanskt sändebud i Ryssland, och var 1834–1845 medlem av senaten, där han tillhörde det demokratiska partiet. 1844 nämndes han som presidentkandidat men drog tillbaka sin kandidatur och blev i stället 1845 president James K. Polks utrikesminister. Buchanan visade sig vara ett effektivt redskap i Polks erövringspolitik mot Mexiko. Han ledde även förhandlingarna med Storbritannien som ledde till Oregonfrågans lösning. Buchanan var även kandidat i presidentvalet 1852, men det var först i valet 1856 han lyckades bli vald till president.
Han hade planer på att fortsätta Polks expansionspolitik, och underhandlade med Spanien om ett köp av Kuba, ville ockupera ytterligare delar av Mexiko och förde en aggressiv politik mot det södra grannlandet. 
Buchanan förde även 1857–58 ett krig mot mormonerna, som upprättat en självständig teokrati i Utah.

Hans förhållningssätt gentemot sydstaterna, som under hans ämbetstid som president, allt tydligare förberedde ett utträde ur unionen har kritiserats för flathet. Andra har dock påpekat hans begränsade maktbefogenheter. Buchanan utgav 1866 en försvarsskrift för sin politik - Mr B:s administration on the eve of the rebelion (1866). Under Abraham Lincolns tid som president stödde han helt dennes politik.

Buchanan var ungkarl hela sitt liv, den hittills ende bland USA:s presidenter. Som värdinna i Vita huset fungerade systerdottern Harriet Lane. Under 16 års tid levde han dock tillsammans med William Rufus DeVane King, som även han var ungkarl livet ut. Samtida rykten gjorde gällande att de två hade ett förhållande, men detta är fortfarande omstritt. Deras efterlevande förstörde det mesta av deras korrespondens, vilket av vissa har tolkats som bevis på att ryktena var sanna. Bandet till King gör dock att han av flera historiker ses som USA:s förste homosexuelle president.

Utnämning till Högsta Domstolen 
 Nathan Clifford, 1858

Källor 
 Svensk Uppslagsbok, Lund 1930

Externa länkar 

 Biographical Directory of the United States Congress

 
USA:s presidenter
USA:s utrikesministrar
Ledamöter av USA:s senat från Pennsylvania
Ledamöter av USA:s representanthus från Pennsylvania
Liberaler
Amerikanska presidentkandidater
Amerikanska politiker under 1800-talet
Personer från Franklin County, Pennsylvania
Födda 1791
Avlidna 1868
Män
Boutros Boutros-Ghali

Boutros Boutros-Ghali, född 14 november 1922 i Kairo, död 16 februari 2016 i Kairo, var en egyptisk politiker och diplomat. Han tjänstgjorde som Förenta nationernas generalsekreterare åren 1992 till 1996. Han var gift med Leia Maria Boutros-Ghali och var medlem i koptiska ortodoxa kyrkan.

År 1949 doktorerade Boutros-Ghali i internationell rätt vid Paris universitet. Mellan 1949 och 1977 var han professor i internationell rätt och internationella relationer vid Kairos universitet. Mellan 1977 och 1991 var han vice utrikesminister i Egypten. Under sin tid som vice utrikesminister var han en viktig medlare mellan Egypten och Rwandas vapenaffär. Vapnen kom senare att användas under folkmordet i Rwanda.

Som generalsekreterare inledde Boutros-Ghali ett program för att omorganisera FN och stärka generalsekreterarens ställning. Han tog bland annat initiativ till Dagordning för fred och Dagordning för utveckling. När han tillträdde generalsekreterarposten uppgav han att han endast tänkte sitta en mandatperiod, med tanke på sin ålder. Vid 74 års ålder kandiderade han ändå till en andra mandatperiod. USA lade dock in sitt veto mot hans kandidatur, trots att de stött honom första gången 1991, på grund av hemmaopinionens inställning till Clintonadministrationen och en allmän opinion kring FN:s internationella insatser. Boutros-Ghali drog därför tillbaka sin kandidatur och avgick sedan 1996, då hans första och enda mandatperiod avslutades.

Priser och utmärkelser 
Fredagen den 30 maj 1986 promoverades Boutros Boutros-Ghali till Juris hedersdoktor (JDhc) vid Juridiska fakulteten på Uppsala universitet.

Referenser

Noter

Födda 1922
Egyptiska politiker under 1900-talet
Förenta nationernas generalsekreterare
Hedersdoktorer vid Uppsala universitet
Män
Avlidna 2016
Personer från Kairo
Houston Texans

Houston Texans är ett professionellt lag i den amerikanska National Football League (NFL) som har Houston, Texas som hemort.

Grundat 
1999 vid NFL:s utvidgning – spelstart 2002.

Tidigare namn 
Tidigare fanns i Houston ett lag med namnet Houston Oilers, som flyttade till Nashville, Tennessee 1997 och nu spelar under namnet Tennessee Titans.

Hemmaarena 
Texans hemmaarena heter NRG Stadium och har en kapacitet på 72 220 personer.

Tävlingsdräkt 
Hemma: Blå tröja, vita byxor
Borta: Vit tröja, blå byxor 
Hjälm: Blå med ett tjurhuvud i staten Texas färger blått, vitt och rött.

Mästerskapsvinster 
Inga

Super Bowl 
Inga

Klubbar för amerikansk fotboll i USA
Sport i Houston
Sportklubbar bildade 1999
Sportklubbar i Texas
Maria Johansson

Maria Gunilla Johansson Tovle, född 7 april 1956 i Brännkyrka församling, Stockholm, är en svensk före detta skådespelare, regissör och professor i konstnärlig forskning vid Stockholms dramatiska högskola. 

Johansson är främst känd för barnrollen som Tjorven i Olle Hellboms TV-serie och filmer om livet på den fiktiva ön Saltkråkan. Hon slutade verka som skådespelare 1998.

Biografi

Tidiga år 
Som fyraåring deltog Johansson i en teaterkurs, i lekteater där hennes storasyster gick; trots femårsgränsen tjatade hon sig till att få vara med. Den äldre systern hade fått delta i barnprogrammet Sigges cirkus, och det ville Maria också få göra. Någon Sigges cirkus blev det inte, men hon uppmärksammade att man sökte barn till en TV-serie med namnet Vi på Saltkråkan. Hon provfilmade och fick den önskade rollen som Tjorven, vilken blev hennes stora genombrott. Hon spelade även Tjorven i senare filmatiseringar om Saltkråkan som Olle Hellbom regisserade.

Kändisskapet fick henne att tveka innan hon beslöt sig för att bli skådespelare. En tid arbetade hon som statist och bakom kulisserna på Dramaten.

Senare filmkarriär 
Johansson började 1978 studera vid Teaterhögskolan i Stockholm, där hon utexaminerades tre år senare. Hon har studerat skådespelares yrkeskunnande vid Södertörns högskola och var Stockholms dramatiska högskolas första doktorand. 

Efter avslutad utbildning gjorde Maria Johansson den uppmärksammade rollen som den rullstolsburna flickan Anna i Den enfaldige mördaren (1982). Hon arbetade som skådespelare i tjugo års tid.

Under senare år har Johansson agerat och regisserat teater. Under 1990-talet arbetade hon ibland ihop med scenskolekamraten Sissela Kyle, bland annat på barnserien Tjat om mat (1991 och 1993). De gjorde 1995 humorsketcher tillsammans för TV 1000, under namnet Grisen och Britt-Marie.

Senare år 
År 1998, efter en roll i tv-serien Skärgårdsdoktorn, var hon trött på att ständigt bli bedömd och bestämde sig för att lämna skådespelaryrket. Därefter började hon verka som regissör, och år 2000 blev hon regissör vid Göteborgsoperan.

Den 29 juni 2006 var Maria Johansson sommarvärd i Sveriges Radio.

Den 1 juni 2012 disputerade Johansson på avhandlingen Skådespelarens praktiska kunskap vid Universitetet i Nordland i Bodø, Norge. Avhandlingens ämne hade sin grund i hennes vilja att gå inunder den ytliga bild – som glamouröst, skandalöst och mystiskt – som skådespelaryrket skildras i allmänhet.

År 2013 utnämndes hon till professor i konstnärlig forskning – inriktning skådespeleri vid Stockholms dramatiska högskola.

Privatliv 
Maria Johansson har fått två barn (söner) och har en särbo. Barnen arbetar som fotograf respektive med möbeldesign. Hon bodde 2016 i Stockholm.

Verk

Filmografi i urval

Teater

Roller (ej komplett)

Bibliografi 
 Skådespelarens kunnande - motsättningar och förutsägbarheter, magisteruppsats vid Södertörns högskola (2004)

Referenser

Externa länkar 
 
 

 

Svenska professorer inom scenkonst och film
Sommarvärdar 2006
Svenska skådespelare under 1900-talet
Svenska barnskådespelare
Skådespelare från Stockholm
Födda 1956
Levande personer
Kvinnor
Alumner från Södertörns högskola
Andrew Johnson

Andrew Johnson, född 29 december 1808 i Raleigh i North Carolina, död 31 juli 1875 i Carter's Station i Tennessee, var en amerikansk politiker (demokrat) som var USA:s president åren 1865–1869. Han blev president efter mordet på den republikanske presidenten Abraham Lincoln, som han hade varit vicepresident till i drygt en månad.

Biografi
Johnson var USA:s 16:e vicepresident under en månad 1865 och sedan, efter mordet på president Abraham Lincoln, landets 17:e president åren 1865–1869.

Johnsons far, som bland annat arbetade som dödgrävare och städare, avled när Johnson var 4 år gammal. Som tioåring blev Johnson skräddarlärling. Tack vare skräddarens vana att anställa någon som läste högt ur tidningar och böcker för sina anställda medan de satt och sydde,  fick Johnson kunskap om amerikansk historia och politik. År 1826 flyttade Johnson till Greenville i Tennesse, där han satte upp sitt eget skrädderi. Under denna period lärde han också känna sin blivande hustru Eliza McCardle Johnson, som lärde honom att läsa och skriva. Paret gifte sig den 17 maj 1827.

Innan Johnson valdes till vicepresident var han borgmästare i Greeneville, Tennessee, guvernör i Tennessee åren 1853–1857, och under det amerikanska inbördeskriget var han militärguvernör i samma delstat. Johnson satt i representanthuset i Washington D.C. mandatperioderna 1835–1837 och 1839–1841, samt i senaten åren 1841–1842. 

Trots att Johnson själv var demokrat nominerades han av republikanen Lincoln till vicepresidentposten vid presidentvalet 1864. Johnson blev USA:s president som efterträdare till Lincoln efter att denne mördats 1865. Johnson hade under sin presidenttid svårt att komma överens med den starkt republikanska kongressen, och kongressen beslutade att ställa honom inför riksrätt (impeachment), men han frikändes av senaten med en rösts marginal. Johnson är tillsammans med Bill Clinton och Donald Trump de enda amerikanska presidenter som har utsatts för detta förfarande.

Johnson misslyckades med att bli nominerad som demokraternas presidentkandidat inför presidentvalet 1868.
 
Efter presidentskapet försökte Johnson åter väljas till senaten men misslyckades vid sitt första försök. År 1875 lyckades han dock bli en av senatorerna för Tennessee, för att bara några månader senare avlida till följd av ett slaganfall. Andrew Johnson är tillsammans med John Quincy Adams de enda presidenter som gjort politisk comeback efter presidentämbetets slut.

Se även 
 Andrew Johnsons kabinett

Externa länkar 

Tennessee Encyclopedia

Amerikanska demokrater
USA:s presidenter
USA:s vicepresidenter
Guvernörer i Tennessee
Ledamöter av USA:s senat från Tennessee
Ledamöter av USA:s representanthus från Tennessee
Amerikanska presidentkandidater
Amerikanska presidentkandidater före år 1900
Amerikanska politiker under 1800-talet
Personer från Raleigh, North Carolina
Födda 1808
Avlidna 1875
Män