kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Karl Ludwig Harding

Karl Ludwig Harding, född 29 september 1765 i Lauenburg, död 31 augusti 1834 i Göttingen, var en tysk astronom.

Harding var först teolog, men blev som informator i Johann Hieronymus Schröters familj i Lilienthal intresserad av astronomi. Sedan han 1800–1805 varit anställd vid Schröters privatobservatorium, blev han 1805 professor i astronomi vid universitetet i Göttingen. Han tilldelades Lalandepriset av Franska vetenskapsakademien samma år. Harding upptäckte den tredje asteroiden, Juno (1804), och flera kometer. Hans främsta arbete är Atlas novus coelestis (1808–1823), som upptar omkring 60 000 stjärnor och som är en av de första efter vetenskapliga principer konstruerade stjärnatlaserna.

Nedslagskratern Harding på månen och asteroiden 2003 Harding är uppkallade efter honom.

Se även 
 Astronomiska upptäckter av KL Harding

Källor 
 

Tyska professorer i astronomi
Alumner från Göttingens universitet
Personer verksamma vid Göttingens universitet
Mottagare av Lalandepriset
Astronomer under 1800-talet
Tyska forskare under 1800-talet
Födda 1765
Avlidna 1834
Män
Ugglan
Ledamöter av Royal Society
Johann Hieronymus Schröter

Johann Hieronymus Schröter (eller Schroeter), född 30 augusti 1745 i Erfurt, död där 29 augusti 1816, var en tysk astronom.

Schröter var sedan 1778 oberamtmann i Lilienthal, nära Bremen, där han åt sig inrättade ett privatobservatorium, på vilket bland annat Harding och Bessel arbetat. Han utförde undersökningar av månytans topografi och flera av planeterna. Hans bestämningar av Merkurius och Venus rotation gällde som riktiga, ända tills Schiaparelli på nytt tagit upp denna fråga till ingående behandling. År 1794 blev Schröter ledamot av kungliga vetenskapsakademien. Under kriget 1813 blev hans observatorium plundrat av de franska trupperna och samtliga exemplar av flera hans på egen bekostnad tryckta verk uppbrända. Han återvände då till Erfurt.

Schröter gav namn åt berget Mons Pico på månen.

Utmärkelser 
Kratrarna Schröter på månen och Schroeter på Mars har fått sina namn efter honom. Han har även fått asteroiden 4983 Schroeteria uppkallad efter sig.

Källor

Referenser 

Tyska astronomer
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Astronomer under 1700-talet
Astronomer under 1800-talet
Tyska forskare under 1700-talet
Tyska forskare under 1800-talet
Personer från Erfurt
Tyska eponymer
Födda 1745
Avlidna 1816
Män
Ugglan
Ledamöter av Royal Society
Ledamöter av Konstakademien
Alumner från Göttingens universitet
Nils Haqvin Selander

Nils Haqvin Selander, född den 20 mars 1804 i Vibyggerå socken i Ångermanland, död den 18 juni 1870 i Stockholm, var en svensk astronom och riksdagsman. Han var son till Daniel Selander samt far till Nils och Edvard Selander.

Selander blev 1821 student i Uppsala, 1827 filosofie magister primus och 1828 docent i teoretisk astronomi. Efter en tvåårig utlandsresa som bysantinsk stipendiat förordnades han 1833 till adjunkt vid vetenskapsakademins observatorium och blev samma år ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien samt utnämndes 1837 till samma akademis astronom, med professors titel, efter att ha avböjt en kallelse till astronomiska professuren i Helsingfors. Åren 1850–1869 var han tillika professor och lärare i astronomi vid Topografiska kåren. 

Han var ledamot av riksdagen i egenskap av Kungliga Vetenskapsakademiens representant i prästeståndet åtminstone vid ståndsriksdagen 1865–1866. År 1845 valdes han av prästeståndet till fullmäktig i Riksgäldskontoret, och 1854 utbytte han denna befattning mot bankofullmäktig. Efter representationsreformen, vartill han medverkade, var han 1867–1870 ledamot av första kammaren för Västernorrlands län. Under sin långa riksdagsmannabana var han ledamot av många olika utskott, kommittéer och styrelser. 

Upptagen på detta sätt av en mängd för vetenskapen främmande göromål, kom Selander inte att motsvara de förväntningar man i hans yngre år ställde på honom som astronom. Det mest betydande av hans astronomiska arbeten är hans andel (1845–1851) i Struves gradmätning i vilken han ansvarade för mätningen av delen "Lappland" mellan Torneå och Stuor-oivi, som avsåg att åstadkomma en noggrannare bestämning av jordens form.

Källor

Noter

Vidare läsning

Svenska astronomer under 1800-talet
Prästeståndets riksdagsledamöter
Ledamöter av Sveriges riksdags första kammare
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Svenska politiker under 1800-talet
Personer från Vibyggerå socken
Födda 1804
Avlidna 1870
Män
Ugglan
Friedrich Georg Wilhelm von Struve

Friedrich Georg Wilhelm von Struve, född 15 april 1793 i Altona, död 23 november 1864 i Sankt Petersburg, var en tysk astronom. Han var son till Jacob Struve, far till Otto Wilhelm von Struve, farfar till Pjotr Struve och morfar till Emmy Lindhagen.

Friedrich Georg Wilhelm von Struve blev 1813 observator vid det nyuppförda observatoriet i Dorpat och 1817 dess chef. Han lyckades där utverka en väsentlig förbättring i observatoriets instrumentella utrustning, som höjde det till ett första rangens institut. Särskilt med den berömda stora Fraunhoferska refraktorn (fullbordad 1824) ägnade han sig nu huvudsakligen åt iakttagelser av de förut endast av Herschel observerade dubbelstjärnorna. Ungefär samtidigt med Bessel utförde han en av de båda första bestämningarna av en fixstjärnas parallax samt gjorde undersökningar rörande Vintergatans byggnad.  

Även inom geodesi var Struves verksamhet betydelsefull. Han ledde nämligen 1816–1819 de förberedande arbetena för en kartläggning av Livland och verkställde sedan under medverkan av Christofer Hansteen och Nils Haqvin Selander uppmätningen av en 2 822 kilometer lång meridianbåge från Fuglenes (13 meter över havet, nära Hammerfest) på Norges nordkust till Ismail vid Donau, vilken efter honom fick namnet Struves meridianbåge.

Struve tilldelades 1826 Royal Astronomical Societys guldmedalj och 1827 Royal Medal från Royal Society. Han blev ledamot av Preussiska vetenskapsakademien 1832, av Rysslands Vetenskapsakademi i Sankt Petersburg samma år och av svenska Vetenskapsakademien från 1833. År 1834 invaldes han i American Academy of Arts and Sciences, 1835 Akademie der Wissenschaften zu Göttingen och 1858 i Leopoldina. Han var 1839–1862 direktor för det under hans överinseende byggda stora ryska centralobservatoriet i Pulkovo.

Asteroiden 768 Struveana är uppkallad efter honom och Otto Wilhelm von Struve och Hermann von Struve.

Källor

Referenser

Externa länkar

FIG - Proposal to UNESCO for the Struve Geodetic Arc to become a World Heritage Monument
Sveriges nästa världsarv? - En artikel i tidningen Kart- och Bildteknik om Struves mätningar (pdf)]

Tyska astronomer
Tyska geodeter
Personer verksamma vid Tartu universitet
Tyska eponymer
Mottagare av Royal Astronomical Societys guldmedalj
Mottagare av Royal Medal
Ledamöter av Preussiska vetenskapsakademien
Ledamöter av Rysslands Vetenskapsakademi
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Ledamöter av American Academy of Arts and Sciences
Ledamöter av Leopoldina
Ledamöter av Akademie der Wissenschaften zu Göttingen
Astronomer under 1800-talet
Tyska forskare under 1800-talet
Personer från Hamburg
Födda 1793
Avlidna 1864
Män
Ugglan
Ledamöter av Royal Society
Alumner från Tartu universitet
Otto Wilhelm von Struve

Otto Wilhelm von Struve, född 7 maj 1819 i Dorpat, död 14 april 1905 i Karlsruhe, var en rysk astronom. Han var son till Friedrich Georg Wilhelm von Struve, far till Hermann och Ludwig von Struve samt farfar till Georg och Otto von Struve. 

Struve var från 1837 faderns medhjälpare och 1862–1890 dennes efterträdare som direktor för Pulkovo-observatoriet. Struve upptäckte 500 nya dubbelstjärnsystem samt lämnade genom sina över en tidrymd av 40 år utsträckta observationsarbeten ett rikt material för studiet av dessa himlakroppar. Han gav vidare en noggrannare bestämning av precessionskonstanten samt fastställde parallaxen för flera fixstjärnor och beloppet av vårt solsystems framåtgående rörelse i världsrymden. 

Som direktor för Pulkovo-observatoriet förstod Struve inte bara att hålla det uppe på samma nivå som under fadern, utan även utvidga och fullkomna det samt uppdriva dess vetenskapliga verksamhet till den höjd, att detta observatorium under långa tider intog första platsen bland alla världens astronomiska observatorier. Som rådgivande astronom i kejserliga generalstaben och marinen inlade han förtjänster även om geografisk-geodetiska arbeten i Ryssland. 

Struve tilldelades Royal Astronomical Societys guldmedalj 1850. Han var ledamot av Rysslands Vetenskapsakademi 1852–1889, av American Academy of Arts and Sciences från 1864, av Preussiska vetenskapsakademien från 1868, av Nederländska vetenskapsakademien från 1874 av svenska Vetenskapsakademien från 1875 och av danska Videnskabernes Selskab från 1876. År 1867 blev han president i Astronomische Gesellschaft.

Asteroiden 768 Struveana är uppkallad efter honom och Hermann von Struve och Friedrich Georg Wilhelm von Struve.

Referenser

Källor

Noter

Externa länkar 

Ryska astronomer
Ledamöter av Rysslands Vetenskapsakademi
Ledamöter av American Academy of Arts and Sciences
Ledamöter av Preussiska vetenskapsakademien
Ledamöter av Koninklijke Nederlandse Akademie van Wetenschappen
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Ledamöter av Videnskabernes Selskab
Hedersdoktorer vid Tartu universitet
Mottagare av Royal Astronomical Societys guldmedalj
Astronomer under 1800-talet
Ryska forskare under 1800-talet
Personer från Tartu
Balttyskar
Födda 1819
Avlidna 1905
Män
Ugglan
Heinrich Wilhelm Olbers

Heinrich Wilhelm Matthias Olbers, född den 11 oktober 1758 i Arbergen vid Bremen, död den 2 mars 1840 i Bremen, var en tysk astronom.

Biografi 
Olbers var egentligen praktiserande läkare, men som astronom jämbördig med sin tids mera framstående fackmän. Hans viktigaste astronomiska arbete var Abhandlung über die leichteste und bequemste Methode die Bahn eines Cometen aus einigen Beobachtungen zu berechnen (1797; 3:e upplagan 1864), där han genom användning av Lamberts teorem om rörelsen i en parabolisk bana enkelt lyckades lösa en uppgift, som dittills erbjudit stora svårigheter. 

Olbers var även en ivrig observatör. Han upptäckte tre kometer, bland dem den senare så kallade Olbers komet 1815 med en omloppstid av 74 år. Han återfann även 1802 efter Gauss beräkningar den första asteroiden Ceres, som hade förlorats ur sikte, samt upptäckte ytterligare två asteroider, 2 Pallas (1802) och 4 Vesta (1807).

Olbers tilldelades Lalandepriset av Franska vetenskapsakademien 1803 och 1807. Han invaldes 1827 som utländsk ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien. Han har givit namn åt Olbers paradox - den kosmologiska paradox som innebär att natthimlen till största delen är mörk i ett oändligt universum. Slutligen kan nämnas, vad han själv velat beteckna som sin största förtjänst, att han framdragit och för astronomin vunnit Friedrich Wilhelm Bessel. 

Briefwechsel zwischen Olbers und Bessel utgavs 1852 av Georg Adolf Erman (nytryck 2010). Carl Schilling utgav Wilhelm Olbers, sein Leben und seine Werke. I. Gesammelte Werke, II. Briefwechsel zwischen Olbers und Gauss (1894, 1900). джарік джопа

Uppkallade efter honom 
 Asteroiden 1002 Olbersia
 Nedslagskratern Olbers på månen

Se även 
 Astronomiska upptäckter av Heinrich Wilhelm Olbers

Källor

Noter

Externa länkar 

Tyska astronomer
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Mottagare av Lalandepriset
Astronomer under 1800-talet
Tyska läkare under 1800-talet
Personer från Bremen
Tyska eponymer
Födda 1758
Avlidna 1840
Män
Ugglan
Ledamöter av Royal Society
Anders Johan Lexell

Anders Johan Lexell, född 24 december 1740 i Åbo, död 11 december 1784 i Sankt Petersburg, vetenskapsman, astronom.

Anders Johan Lexell var son till guldsmedsmästaren och riksdagsmannen Jonas Lexell och hans första hustru, Magdalena Catharina Björkegren, dotter till assessorn Anders Björkegren och Margareta Catharina Wittfooth. Släkten Lexell har sitt namn från Lexe gård utanför Gävle, och inflyttade till Åbo med Anders Johan Lexells far. Anders Johan Lexell inskrevs vid Kungliga Akademien i Åbo, disputerade 1759 för M. J. Wallenius, pro gradu 1760 för Jakob Gadolin, och promoverades sistnämnda år till filosofie magister. Han studerade därefter ett tag vid Uppsala universitet.

Lexell blev docent i matematik vid universitetet i Åbo 1763. Under de av vetenskapsakademin i Sankt Petersburg igångsatta förberedelserna för iakttagandet av Venuspassagen 1769 vände sig Lexell till akademin med anhållan om att få deltaga i dessa vetenskapliga arbeten. För att understödja denna sin begäran sände han en avhandling om vilken akademins berömde ledamot Euler utlät sig på det fördelaktigaste. Lexells anhållan bifölls och sedan svenska regeringen ofördröjligen gett sitt tillstånd, begav han sig till Sankt Petersburg, där han iakttog Venuspassagen. Resultatet meddelade han 1772 i en uppsats. Enligt hans beräkningar skulle solens parallax vara 8,68". 

Lexell fortsatte sina astronomiska arbeten i Sankt Petersburg, ägnade sig särskilt åt studier av kometbanorna, och publicerade 1770 en avhandling om detta. Samma år upptäckte han den sedan efter honom benämnda kometen (Lexells komet), vars omloppstid han på grund av om sommaren och hösten det nämnda året gjorda iakttagelser beräknade till 5,6 år. Vid närmare undersökning visade det sig dock, att denna bana inte var äldre än från 1767, då kometen hade kommit nära Jupiter och genom denna planets inverkan fått ett ändrat lopp. 1779 ändrades banan åter genom Jupiters inverkan på sådant sätt, att den blev osynlig från jorden.

Samtidigt med Laplace visade Lexell att den 1781 av Herschel upptäckta och för komet hållna Uranus var en planet. Lexell deltog vidare i arbeten för utveckling av teorin för månens rörelse.

Lexell invaldes 1773 som utländsk ledamot nummer 84 av Kungliga Vetenskapsakademien.

Lexell var ogift och testamenterade större delen av sina egendomar till sina systerbarn.

Asteroiden 2004 Lexell är uppkallad efter honom.

Källor 
 Lagström, Hugo: Lexell. Genos 1961 (32), sid. 61–69.
Stén, Johan C.-E. (2015): A Comet of the Enlightenment: Anders Johan Lexell's Life and Discoveries. Basel: Birkhäuser.

Externa länkar
 
 

Finländska astronomer
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Födda 1740
Avlidna 1784
Män
Personer från Åbo
Ugglan
John Landen

John Landen, född 1719, död 1790, var en engelsk matematiker.

Landen idkade en ganska omfattande matematisk författarverksamhet, som förskaffade honom ledamotskap i Royal Society i London (1766). Han var den förste som visade, att en elliptisk integral genom en enkel algebraisk substitution kan transformeras till en annan elliptisk integral med en ny modul, som är en algebraisk funktion av den ursprungliga. Denna sats, som efter upptäckaren kallas Landenska transformationssatsen, bildade utgångspunkten för viktiga undersökningar inom teorin för de elliptiska integralerna; dock verkar Landen själv inte fullt ha insett dess stora betydelse. 

För övrigt sysselsatte Landen sig med flera andra frågor, till exempel summation av serier och integration av differentialekvationer. Han försökte även, fast med liten framgång, att i stället för differential- och integralräkningen införa en annan, enligt hans åsikt på bättre grunder stödd kalkyl, vilken han kallade residual analysis.

Källor

Noter

Engelska matematiker
Födda 1719
Avlidna 1790
Män
Ugglan
Ledamöter av Royal Society
Hervé Faye

Hervé Auguste Étienne Albans Faye, född 3 oktober 1814 i Saint-Benoît-du-Sault (departementet Indre), död 4 juli 1902 i Paris, var en fransk astronom. 

Som astronom vid observatoriet i Paris (sedan 1843) upptäckte han 22 november 1843 en ny periodisk komet, Fayes komet, vars banelement han beräknade och som blivit uppkallad efter honom. Samma år tilldelades han Lalandepriset, 1847 blev han ledamot av Institutet, 1848 lärare i geodesi vid École polytechnique, 1854 professor i astronomi och rektor vid universitetet i Nancy och 187–1893 var han professor i astronomi och geodesi vid École polytechnique. Den 23 november–14 december 1877 var han undervisningsminister i den franska regeringen och 1878–1888 generalinspektör för den högre undervisningen. År 1891 blev han president i den internationella gradmätningskommissionen. 

Fayes vetenskapliga arbeten utgörs dels av astronomiska observationer av olika slag, där han bland annat tillämpade spektralanalys, fotografi och termodynamik på astronomiska problem, dels av teoretiska undersökningar inom astrofysik, kosmogoni, meteorologi med mera. Särskilt bekanta är hans arbeten om solens fysiska beskaffenhet och solfläckarnas natur samt om planetsystemets uppkomst.

Se även 
Astronomiska upptäckter av Hervé Faye

Källor 
 

Frankrikes utbildningsministrar
Franska professorer i astronomi
Franska geodeter
Alumner från École polytechnique
Personer verksamma vid universitetet i Nancy
Mottagare av Lalandepriset
Astronomer under 1800-talet
Franska forskare under 1800-talet
Personer från Indre (departement)
Födda 1814
Avlidna 1902
Män
Ugglan
John Herschel

Sir John Frederick William Herschel, 1:e baronet, född 7 mars 1792 i Slough, Berkshire, död 11 maj 1871 på godset Collingwood nära Hawkhurst, Kent, var en brittisk astronom, son till William Herschel och far till William James och Alexander Stewart Herschel.

Biografi 
John Herschel verkade redan som student i Cambridge ivrigt för en reformation av de matematiska studierna i England, där man på grund av ensidig beundran för Newton nästan alldeles försummat att ta kännedom om de framsteg, som matematiken efter hans tid gjort på kontinenten. Nominellt skulle han utbilda sig till jurist, men i själva verket blev det matematiken och astronomin, som han ägnade större delen av sina studier åt. Efter en kort verksamhet som jurist vände han sig helt till de fysikaliska vetenskaperna och, sedan han vid faderns död blivit ägare till dennes storartade instrument, till den rent praktiska astronomin. 

Efter att (sedan 1821) ha fortsatt faderns undersökningar av nebulosor och dubbelstjärnor på norra stjärnhimmelen (själv upptäckte han mer än 500 nebulosor och många dubbelstjärnor) vistades han 1834–1838 på Godahoppsudden i syfte att utsträcka sin fars och sina egna stellarastronomiska forskningar även till södra stjärnhimmelen. Han utförde där en stor mängd ytterst värdefulla observationer. Förutom undersökningarna av dubbelstjärnor och nebulosor företog han bestämningar av fixstjärnornas ljusstyrka, undersökte stjärnornas fördelning på södra hemisfären och gjorde även observationer på olika till solsystemet hörande himlakroppar, särskilt Halleys komet. 

För sina under denna resa utvecklade förtjänster upphöjdes han vid hemkomsten till baronet. Genom en rad betydelsefulla arbeten inom astronomi och fysik, särskilt optik, förvärvade han sig en ryktbarhet, som gjorde honom till en av sin tids största astronomiska auktoriteter. Under flera år var han sekreterare i Royal Society och president i Royal Astronomical Society, till vars stiftare han hörde och vars guldmedalj han tilldelades 1826. Copleymedaljen tilldelades han 1821, Lalandepriset 1825 och 1833. År 1836 invaldes han som utländsk ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien. Han ligger begraven i Westminster Abbey, vid sidan av Newton och Darwin.

Se även 
Astronomiska upptäckter av J Herschel

Källor

Noter

Externa länkar 

 
Brittiska astronomer under 1800-talet
Alumner från St. John's College, Cambridge
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Ledamöter av Royal Society
Mottagare av Copleymedaljen
Mottagare av Royal Astronomical Societys guldmedalj
Mottagare av Lalandepriset
Baronetvärdiga personer
Personer från Slough
Gravsatta i Westminster Abbey
Födda 1792
Avlidna 1871
Män
Ugglan
Överkragning

Överkragning är horisontella stenskift som gradvis skjuter ut över varandra som en konsol eller för att forma ett primitivt slags valvbåge, valv eller kupol.

Se även
Arkad
Båge
Kragsten
Tholos
Trullo

Källor 

Byggnadsdetaljer
Wenrenhua

Wenrenhua, 文人画, kinesisk term för den måleristil, som tillämpades av de lärda amatörmålarna.

Målarkonst
Veläng

Veläng, även kallat vellum eller velin,  är ett fint, tunt  pergament framställt av skinn, oftast från kalvar. Ordet veläng är en försvenskning av den äldre franskans vélin som betyder kalv. Veläng användes under medeltiden och renässansen för framställning av böcker. Det tunna fina skinnet som är mycket hållbart lämpade sig även väl för kartor som måste vara slitstarka och för viktiga dokument som krävde varaktighet. Veläng användes också som underlag till porträtt och målningar.

Pappersvellum 
En modern imitation eller "pappersvellum" är en sorts plasticerad bomull. Det är vanligtvis transparent, och pappersvellum i olika storlekar används ofta i tillämpningar där spårning (eng: tracing) krävs, såsom arkitektritningar.  Likt naturligt vellum, är den syntetiska mer dimensionellt stabil än lin eller pappersblad, som ofta är kritiskt i utvecklingen av storskaliga ritningar och planer såsom ritningar.  Det var också extremt viktigt i reproduceringsteknik för spridning av ritningar, då de likt högkvalitets naturligt vellum, kan produceras i ett tillräckligt tunt ark för att bli transparent för starkt ljus som möjliggör att en källritning kan användas direkt i reproduktionen av ritningar i fält.

Material
Anfangslinje

Anfangslinje är, inom arkitektur, en tänkt horisontell linje mellan en båges båda anfang, bågens stödytor mot muren.

Referenser 

Bågar 
Valv
Tromp

Tromp, eller trompe, är en liten valvbåge eller ett system av koncentriskt bredare, undan för undan utskjutande valvbågar. Tromper är diagonalt placerade för att bära upp en polygonal eller rund överbyggnad på en fyrkantig bas.

Källor

Se även 
 Trompe l'œil

Byggnadsdetaljer
Bågar
Valv
Islamisk arkitektur
Tribun (arkitektur)

Tribun, absiden i en basilika eller en fornkristen kyrka eller en alternativ term för en läktare. Valvbågen mellan koret och absiden i en kyrka kallas tribunbåge.

Byggnadsdetaljer
Tribhanga

Tribhanga ("tre böjningar") kallas den slingrande posen i indisk konst och dans. Tribhanga är en stående hållning där kroppen bildar ett S genom att midja och hals svagt böjs åt olika håll. 

Kultur i Indien
Motiv i konsten
Totem

Totem är en enskild persons, familjs eller klans speciella emblem eller symbol, vanligtvis ett djur som vederbörande antas härstamma från eller har annan anhörighet till.

Termen har sitt ursprung i nordamerikanska indianspråk; såsom algonkinspråk där stavningen härrör. På ojibwaspråket heter det doodem. Oavsett term är totemism inte begränsad till dessa folk. Liknande historiska trosuppfattningar har påvisats i många delar av världen, exempelvis i Europa, Afrika, Australien och Arktis. Ordet används i modern tid som utbred synonym för olika religiösa eller mytologiska symboliker.

Totemdjur eller kraftdjur, kommer ursprungligen ifrån shamanistiska religioner och fungerar som en guide att hämta kraft och inspiration ifrån. I vissa animistiska religioner så finns det ett djur som representerar en hel stam eller klans religion och de har vanligen en totempåle centralt i sin by. Som kraftdjur är det mer ett personligt redskap och fungerar som ett styrkedjur som har en speciell innebörd för en viss individ. Denna icke-traditionella användning av termen är vanligt förekommande inom exempelvis new age-rörelsen.

Se även 
Totemism
Kraftdjur

Symboler
William Pearson (psalmförfattare)

William Pearson, född 1832, död 1892, var överste i Frälsningsarmén och en av William Booths närmaste medarbetare. Anslöt sig 1874 till Frälsningsarméns föregångare Östra Londons Kristna Mission. Redaktör för The War Cry (Engelska Stridsropet).

Han var en flitig författare som skrev omkring 5000 sångtexter.

Psalmer
Nummer 395  refrängen I vitt, i vitt... till Fast blodröd var min synd av Ruth Tracy)
Nummer 399 i Frälsningsarméns sångbok 1990 Giv mig den tro som Jesus haft. Fjärde versen Ge mig den tro, som skådar dag är nummer 231 i 1937 års psalmbok
Nummer 616 i Frälsningsarméns sångbok 1990 Gud oss hjälper att modigt strida.
Nummer 652 i Frälsningsarméns sångbok 1990 Till strid vi dragit ut.
Nummer 841 i Frälsningsarméns sångbok 1990 Jesus han sviker ej

Brittiska psalmförfattare
Personer inom Frälsningsarmén
Födda 1832
Avlidna 1892
Män
Torana

Torana är en indisk port, framför allt port i inhägnaden kring en buddhistisk stupa.

Arkitektur i Indien