kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Voigtländer

Voigtländer var en tysk tillverkare från Braunschweig av kameror och optik. Företaget startades 1756 i Wien, Österrike av Johann Christoph Voigtländer, då som tillverkare av vetenskaplig utrustning. Kameror var fram till 1972 ett av bolagets största tillverkningsområden. Bolaget köptes upp av Zeiss Ikon på 1950-talet, och det var också de som lade ner produktionen 1972. Ett år senare såldes Voigtländer till Rollei. Efter Rolleis kollaps 1982 tog Plusfoto över namnet, och sålde det 1997 till Ringfoto.

Under det sena 1990-talet fick japanska Cosina tillstånd att använda namnet Voigtländer, och namnet Cosina Voigtländer för sina egna objektiv. Sedan 1999 har de använd dessa märken för sina objektiv och kamerahus. I Europa marknadsför Ringfoto dessa produkter samt även billigare film- och digitalkameror med Voigtländer-namnet.

Källor 
 

Optisk industri
Tyska kameratillverkare
Have I Got News For You

Have I Got News For You är ett brittiskt tv-program. Programmet är ett humoristiskt panelprogram som kretsar kring aktuella händelser och politik. Programmet produceras av Hat Trick Productions för BBC.

Det första programmet sändes den 28 september  1990 på BBC2. I oktober 2000 flyttades programmet till BBC One. Vanligtvis spelas två säsonger om ungefär åtta program var in årligen.

Programformatet finns i flera andra länder, bland annat Sverige där programmet hette Snacka om nyheter, Finland där det kallas Uutisvuoto, Norge där det kallas Nytt på Nytt och Nederländerna där det kallas Dit was het nieuws.

Externa länkar

Have I Got News for You på Hat Trick Productions

Have I Got News for You på British Film Institute
TVWeek: American Adaptation
Have I Got News for You Video Clips på BBC Comedy

Brittiska TV-program
TV-program i BBC
Atlantic Records

Atlantic Records är ett amerikanskt skivbolag grundat i oktober 1947 av Ahmet Ertegün och Herb Abramson. 

Bolaget var från början helt inriktad på svart amerikansk musik, främst jazz och rythm & blues. De första inspelningarna gjordes 21 november - 29 december 1947 och släpptes på skiva i januari 1948.

Bland de många artister som från början hade framgångar på Atlantic Records fanns Ruth Brown, Big Joe Turner och The Clovers. År 1952 värvade Ertegun Ray Charles till bolaget där han gjorde en lång rad klassiska inspelningar, såsom "What'd I Say" och "I Got A Woman". Det första mötet mellan Ahmet Ertegün och Ray Charles finns återberättat i filmen Ray.

När Abramson ryckte in i militären 1953 tog Ertegün in Jerry Wexler som ny partner och producent.

På 1950-talet hade bolaget stora framgångar inom den nya rock'n'roll-genren med bland andra The Coasters, The Drifters, Ben E. King och Bobby Darin, den senare var den första vita artist som fick framgångar på Atlantic.

I början 1960-talet inledde Atlantic ett nära samarbete med skivbolaget Stax i Memphis, Tennessee, och producerade en rad av dess största artister, som Otis Redding, Aretha Franklin, Sam & Dave, Wilson Pickett och Booker T. & the M.G.'s. 

År 1967 köptes Atlantic Records upp av Warner Bros. Ahmet Ertegün och Jerry Wexler stannade dock kvar på bolaget som producenter och konstnärliga ledare. 

Under 60- och 70-talen breddades Atlantics musikutbud med en rad rockband och -artister, bland dem Eric Clapton och Cream, Crosby, Stills & Nash, Rolling Stones och Led Zeppelin.

I dag ingår Atlantic Records i Warner Music Group.

Externa länkar 
 Officiell webbplats

Amerikanska skivbolag och skivmärken
Skivbolag och skivmärken bildade 1947
The Runaways

The Runaways var en amerikansk rockgrupp, aktiv den andra halvan av 1970-talet och känd för låtar som "Cherry Bomb", "Queens of Noise", "Neon Angels (On the Road to Ruin)" och "Born to Be Bad". Bandet har ofta - felaktigt - pekats ut som rockmusikens allra första All-female band. I stället var det ett annat band från Kalifornien, Fanny från delstatshuvudstaden Sacramento, som var det första helt kvinnliga rockband (startat av två från Filippinerna invandrade systrar, Jean och June Millington från Manila) som skrev kontrakt med ett större skivbolag (Reprise Records) redan 1969, vilket resulterade i deras självbetitlade debutalbum 1970. The Runaways har i stället - liksom många andra tjejband och kvinnliga artister - betonat deras betydelse, nu senast i den ultimata dokumentären om Fanny, Fanny: The Right to Rock, som hade premiär 2021.

Historia 
The Runaways bildades den 15 augusti 1975 i Los Angeles, och bestod då av Joan Jett (gitarr, sång), Lita Ford (gitarr), Cherie Currie (sång), Jackie Fox (basgitarr) och Sandy West (trummor). Vid bildandet var de yngsta tjejerna endast 16 år gamla. Den 21 augusti 1976 gick Runaways första LP The Runaways in på LP-listan i USA.

Gruppen var revolutionerade i och med att de spelade hårdrock och protopunk, vilket inte många kvinnliga artister hade sysslat med tidigare. De var också kända för sina vågade scenshower. Gruppen blev mycket populär i Japan och Sverige, och spelade på Göta Lejon i Stockholm den 22 november 1977, samt i Malmö Folkets Park den 9 juni och Gröna Lund i Stockholm den 13 juni 1978. Efter deras två första studioalbum lämnade Jackie Fox bandet och ersattes av Vicki Blue. Cherie Currie slutade i Runaways den 9 augusti 1977. Hon satsade i stället - likt storasystern Sondra Currie - på en skådespelarkarriär. Gruppen upplöstes 1979 De två som lyckades bäst med solo-karriärer inom musiken var Joan Jett och Lita Ford.

Eftermäle 
År 2010 gjordes det en film om bandet, The Runaways där manuset byggde på Cherie Curries självbiografi Neon Angel: The Cherie Currie Story. I rollerna syns bland andra Kristen Stewart som Joan Jett, Dakota Fanning som Cherie Currie, Tatum O'Neal som Sondra Currie och Michael Shannon som managern Kim Fowley. I Sverige gick den direkt till video.

Medlemmar
Ordinarie medlemmar
Joan Jett – rytmgitarr, sologitarr, sång, bakgrundssång (1975–1979); basgitarr (1977)
Lita Ford – basgitarr (1975, 1978); sologitarr, rytmgitarr, bakgrundssång, ledsång (1975–1979)
Micki Steele – sång, basgitarr (1975)
Cherie Currie – ledsång, bakgrundssång, keyboard, tamburin, trummor (1975–1977)
Sandy West – trummor, slagverk, bakgrundssång, ledsång (1975–1979; död 2006)
Peggy Foster – basgitarr (1975)
Jackie Fox – basgitarr, bakgrundssång, ledsång (1975–1977)
Vicki Blue – basgitarr, bakgrundssång (1977–1978)
Laurie McAllister – basgitarr (1978–1979)
Studiomusiker
Rodney Bingenheimer – orkestrering (1976)
Duane Hitchings – keyboard (1978)

Bildgalleri

Diskografi 
Studioalbum

Livealbum

Externa länkar 

  

Amerikanska rockgrupper
Musikgrupper bildade 1975
Musikgrupper upplösta 1979
Oscar Lövgren (politiker)

Oscar Wilhelm Lövgren, född 30 augusti 1888 i Nederkalix församling, död 21 december 1952 i Luleå, var en svensk socialdemokratisk politiker och journalist.

Oscar Lövgren räknar sina anor från smeder och bruksarbetare, och var riksdagsledamot i andra kammaren 1918–1948, fram till 1921 för Norrbottens läns norra valkrets och därefter för Norrbottens läns valkrets. Han tillhörde Sveriges socialdemokratiska vänsterparti fram till 1923 och övergick därefter till Socialdemokraterna.  

I en riksdagsmotion 1922 krävde Lövgren att "den vita rasen måste gottgöra sina oförrätter mot de färgade raserna". 

Lövgren var från början sågverksarbetare innan han övergick till den journalistiska och politiska banan. Han var 1930–1947 chefredaktör för tidningen Norrländska Socialdemokraten och var landshövding i Norrbottens län 1947–1952. 

Vid Grodparken i Kalix står en skulptur, en så kallad byst, som föreställer Lövgren.  Dessutom finns en byst av O W Lövgren hos NSD:s centralredaktion i Mediehuset i Luleå.

Referenser

Litteratur
 Tvåkammarriksdagen 1867–1970 (Almqvist & Wiksell International 1992), band 5, s. 428

Noter 

Svenska journalister under 1900-talet
Landshövdingar i Norrbottens län
Hedersledamöter vid Norrlands nation
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Socialdemokraterna
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Socialdemokratiska vänstergruppen
Födda 1888
Avlidna 1952
Män
Personer från Nederkalix socken
Oscar Lövgren (hymnolog)

Oscar Georg Lövgren, född 18 april 1899 i Norra Råda, Värmlands län, död 19 augusti 1980 i Sollentuna församling, var en svensk hymnolog och psalmförfattare. 

Han publicerade flera hymnologiska böcker, om bland andra Lina Sandell, Oscar Ahnfelt, Fanny Crosby och Solskenssångaren J.A. Hultman. För bland annat sitt stora Psalm- och sånglexikon, utgivet 1964, blev han i juni 1971 utnämnd till teologie hedersdoktor av Uppsala universitet. Detta var under decennier det grundläggande  hymnologiska referensverket för Sverige, men har nu efterträtts av det stora flerbandsverket Psalmernas väg. Kommentarer till text och musik i Den svenska psalmboken utgivet av hymnologen Per Olof Nisser och musikhistorikern Hans Bernsköld och med många medarbetare.

Bibliografi
 Oscar Ahnfelt, Sångare och folkväckare i brytningstid (1932, 2:a upplagan 1966)
 Våra psalm och sångdiktare I (1935)
 Våra psalm och sångdiktare II (1937)
 Våra psalm och sångdiktare III (1939)
 Nils Frykman (1936, 2:a upplagan 1955)
 Fredrik Engelke (1938)
 Joël Blomqvist (1941)
 Solskenssångaren. En bok om J. A. Hultman (1:a & 2:a upplagan 1942, 3:e omarb. upplagan 1971)
 En sångbok kommer till (1951)
 Söndagens sånger (1953)
 Bibeln i Sånger och Psalmer (1956)
 Pennfäktare och predikare. En bok om Carl Boberg (1958)
 Psalmen vi sjunger (1959)
 Psalm och sånglexikon (1964)
 Lina Sandell (1965, 3:e upplagan 1971)
 Den segrande sången (1967)
 Fanny Crosby, Blind författare - Hennes liv och sångdiktning'' (1968)

Referenser

Noter 

Svenska lexikografer
Svenska psalmförfattare
Hymnologer
Hedersdoktorer vid Uppsala universitet
Personer från Norra Råda socken
Födda 1899
Avlidna 1980
Män
Arthur (or the Decline and Fall of the British Empire)

Arthur (or the Decline and Fall of the British Empire), ett konceptalbum av The Kinks, utgivet i oktober 1969 på Pye Records i Europa och Reprise Records i Nordamerika. Det här albumet skrevs ursprungligen till en TV-film till Granada Television. Men producenten fick inte ihop budgeten och filmen gjordes aldrig. Handlingen utvecklade Ray Davies tillsammans med pjäsförfattaren Julian Mitchell, som sedan skrev skivans "liner notes".

Innan inspelningarna av albumet påbörjades slutade gruppens basist Pete Quaife, och albumet blev det första med basisten John Dalton som kom att stanna hos gruppen under 1970-talet.

Albumet handlar om en man som heter Arthur Morgan och är mattlägare. Men livet är tufft i Storbritannien efter kriget. Man får följa honom och hans familj när de lämnar Storbritannien för ett liv i Australien. Först får man ta del av Arthurs tankar om ett svunnet England, och sedan vad de stöter på i Australien.

Albumet innebar att The Kinks åter syntes på Billboard-listan i USA, där deras föregående album The Village Green Preservation Society inte alls noterats. Men försäljningen var ändå relativt blygsam och skivan listnoterades inte i Storbritannien. Samtidens musikjournalister bemötte skivan mycket positivt, Robert Christgau gav skivan A- i betyg, och Greil Marcus som skrev för Rolling Stone gav en positiv recension och utnämnde albumet till 1969 års bästa brittiska album. Skivan anses än idag hålla hög klass vilket bland annat Stephen Thomas Erlewines femstjärniga recension på webbsidan allmusic är ett exempel på. 

Den sarkastiska "Victoria" blev den största hiten från albumet. Den listnoterades både på amerikanska och brittiska singellistan, och i USA blev den gruppens största singelframgång sedan "Sunny Afternoon" 1966. Den andra singeln från albumet, "Shangri-La" gick dock obemärkt förbi, utom i Nederländerna där den blev en mindre singelhit.

Skivomslaget designades av Bob Lawrie. Originalutgåvorna gavs ut med ett utviksfodral där man drog upp LP-skivorna ur en kängurupung. Skivan innehöll även ett innerfodral med en bild på Drottning Victoria hållande huset "Shangri-La" med albumets huvudperson Arthur i.

Senare cd-utgåvor av albumet innehåller även singeln "Plastic Man" och dess b-sida "King Kong" som ursprungligen inte gavs ut på album.

Låtlista
(samtliga låtar är skrivna av Ray Davies)
"Victoria"
"Yes Sir, No Sir"
"Some Mother's Son"
"Drivin' "
"Brainwashed"
"Australia"
"Shangri-La"
"Mr. Churchill Says"
"She Bought A Hat Like Princess Marina"
"Young And Innocent Days"
"Nothing To Say"
"Arthur"

Listplaceringar
Billboard 200, USA: #105

Källor

Album av The Kinks
Musikalbum 1969
Album utgivna på Pye Records
Muswell Hillbillies

Muswell Hillbillies är ett musikalbum av The Kinks utgivet 1971. Det var gruppens första album för bolaget RCA Records, sedan kontraktet hos deras första bolag Pye Records löpt ut. Albumet brukar räknas som gruppens sista mästerverk i den rad album de gav ut 1966-1971. Även om albumet fick god kritik när det gavs ut blev det liksom många av gruppens sena 1960-talsalbum och tidiga 1970-talsalbum ingen försäljningsframgång. I Storbritannien nådde det inte listplacering och i USA nådde albumet plats 48 på Billboard 200-listan. Albumets inledande låt "20th Century Man" släpptes även som singel.

Albumet har den moderna tidens stress som koncept och kretsar mycket kring arbetarklassens liv. Det har varit ett återkommande tema i Ray Davies låtskrivande tidigare, men först i detta album fått fullt utrymme. Namnet på albumet kommer från platsen där bröderna Davies växte upp, Muswell Hill. Albumets omslag visar gruppen inne i en pub i London-stadsdelen Archway.

Låtlista
Samtliga låtar är skrivna av Ray Davies.
"20th Century Man"
"Acute Schizophrenia Paranoia Blues"
"Holiday"
"Skin and Bone"
"Alcohol"
"Complicated Life"
"Here Come the People in Grey"
"Have a Cuppa Tea"
"Holloway Jail"
"Oklahoma, "
"Uncle Son"
"Muswell Hillbilly"

Källor 
Albumet på Allmusic
Muswell Hillbillies på Discogs
Fotnoter:

Album av The Kinks
Musikalbum 1971
Television i Island

Televisionen i Island.

Den första TV-kanalen, Sjónvarpið, startades den 30 september 1966 av Ríkisútvarpið. Länge var dock sändningarna begränsade, i juli sändes inga program förrän 1983 och torsdagar var sändningsfria fram till den 1 oktober 1987.

Privata etermedier tilläts 1986. Då startade Stöð 2, ägd av Norðurljós. Norðurljós äger även kanalerna Stöð 2 Sport, Bíórásin och PoppTíví. De flesta kommersiella kanaler finansieras av både abonnemang, ett undantag är SkjárEinn (S1). Kanalen ÍNN sänder i huvudsak pratshower, med Óli á Hrauni som bra exempel. Skjár Einn är en nöjeskanal som kräver abonnemang. 

Många av kanalerna sänder även programmet, men med en timmes fördröjning, för den som missat något. 

Media i Island
Jonas Källman

Jonas Källman, född 17 juli 1981 i Växjö, är en svensk tidigare handbollsspelare (vänstersexa).

Klubblagsspel 
Jonas Källman började sin karriär i Växjö HF med att vinna USM. 2002 när han var 21 år värvades han till den spanska storklubben BM Ciudad Real, efter att första ha spelat två elitseriesäsonger i IFK Skövde Handboll. Han är en av Sveriges mest framgångsrika handbollsspelare inom klubbhandbollen internationellt under 2000-talet, då han var en nyckelspelare för det spanska stjärnlaget BM Ciudad Real (som sedermera blev BM Atlético de Madrid de två sista säsongerna). 2014-2021 spelade Källman i ungerska Pick Szeged. Han blev lagkapten för Pick Szeged och vann 2021 för andra gången ungerska mästerskapet med klubben. Juli 2021 meddelades att han skrivit på för portugisiska SL Benfica.

Sommaren 2024 kommer han att bli assisterande tränare för ungerska Pick Szged.

Landslagsspel 
Källman spelade i ungdomslandslaget och var med och vann brons vid U21-VM 2001 och vann en bronsmedalj i VM. Källman debuterade tidigt i A landslaget redan 2001 men blev inte ordinarie förrän efter att Bengt Johansson slutat som förbundskapten. Källman spelade 10 mästerskapsturneringar för Sverige: EM 2004, VM 2005, EM 2008, VM 2009, EM 2010, VM 2011, OS 2012, EM 2014, VM 2015, och EM 2016.

Säsongen 2008-2009 utsågs Källman till årets handbollsspelare i Sverige. Vid EM 2008 i Norge mot Spanien gjorde Källman ett berömt mål med två sekunder kvar att spela. Spanien hade tagit ut sin målvakt för ett sista anfall, men Sverige vann bollen och kontrade Sverige och Jonas Källman satte bollen i tomt mål och Sverige vann med 27-26. Främsta internationella meriten med svenska landslaget är OS silvret i OS 2012 i London då han också kom med i all star team som vänstersexa. Källman hade en lång karriär i landslaget hela 16 år 2001-2017. Han var en stark försvarsspelare, och kunde täcka 2:a i försvaret. Han var dessutom duktig som "indian " i ett 5;1 försvar. Förutom detta var han god kantavslutare.

Nationella meriter i klubblag 
 I Spanien Liga Asobal: 5 (2004, 2007–2010)
 I Spanien Copa del Rey: 3 (2002/2003, 2007/2008, 2011/2012)
 I Spanien Copa Asobal: 6 (2003/2004–2010/2011)
 Supercopa de España: 4 (2004/2005, 2007/2008, 2010/2011–2011/2012)
 I Ungern mästare 2018 och 2021

Referenser

Externa länkar 

 

Födda 1981
Svenska handbollsspelare
Män
Levande personer
Idrottare från Växjö
Svenska olympiska silvermedaljörer
Olympiska silvermedaljörer 2012
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2012 från Sverige
Tävlande i handboll vid olympiska sommarspelen 2012
Spelare i IFK Skövde
Mottagare av Stora grabbars och tjejers märke
Spelare i BM Ciudad Real
Spelare i SC Szeged
Handbollsspelare i SL Benfica
Fairport Convention

Fairport Convention är en brittisk folkrockgrupp, bildad 1967 i Muswell Hill-området i London. Namnet fick man från det hus där man repeterade, The Fairport Lodge. De ursprungliga medlemmarna var bland annat Simon Nicol, Ashley Hutchings och Richard Thompson.

Historik
Inför andra albumet, What We Did on Our Holidays, anslöt sångaren Sandy Denny. Med det fjärde albumet Liege & Lief skapade man det som anses vara utgångspunkten för brittisk folkrock, engelsk folkmusik framförd med elektriska instrument. Förutom de fyra tidigare nämnda medverkade även trumslagaren Dave Mattacks och fiolspelaren Dave Swarbrick på skivan. Efter Liege & Lief lämnade Denny och Hutchings gruppen, den senare för att starta Steeleye Span.

Fairport Convention har splittrats flera gånger, senast 1979. Sedan genomförde man under sex års tid enbart årliga återföreningskonserter. 1985 återbildades gruppen för albumet Glady's Leap. Sedan dessa har man turnerat regelbundet och givit ut nya album.

Fairport Convention driver också sedan början av 1980-talet en egen musikfestival i byn Cropredy, utanför Banbury i Oxfordshire i England. Varje år samlas runt 20 000 människor där andra helgen i augusti för tre dagars musik.

Medlemmar
Nuvarande medlemmar
Simon Nicol – gitarr, sång (1967–1971, 1976–1979, 1985–)
Dave Pegg – basgitarr, mandolin, bakgrundssång (1969–1979, 1985–)
Ric Sanders – fiol, keyboard (1985–)
Chris Leslie – fiol, mandolin, bouzouki, sång (1996–)
Gerry Conway – trummor, percussion (1998–)

Tidigare medlemmar
Richard Thompson – gitarr, sång (1967–1971)
Ashley Hutchings – basgitarr (1967–1969)
Shaun Frater – trummor (1967)
Martin Lamble – trummor (1967–1969; död 1969)
Judy Dyble – sång, autoharpa, piano, blockflöjt (1967–1968)
Iain Matthews – sång (1967–1969)
Sandy Denny – sång, gitarr, piano (1968–1969, 1974–1975; död 1978)
Dave Swarbrick – fiol, mandolin, sång (1969–1979; död 2016)
Dave Mattacks – trummor, keyboard, basgitarr (1969–1972, 1973–1975, 1985–1997)
Roger Hill – gitarr, sång (1971–1972; död 2011)
Tom Farnell – trummor (1972)
David Rea – gitarr (1972; död 2011)
Trevor Lucas – gitarr, sång (1972–1975; död 1989)
Jerry Donahue – gitarr (1972–1975)
Paul Warren – trummor (1975)
Bruce Rowland – trummor (1975–1979; död 2015)
Dan Ar Braz – gitarr (1976)
Bob Brady – piano (1976)
Roger Burridge – mandolin, fiol (1976)
Maartin Allcock – gitarr, mandolin, keyboard, sång (1985–1996; död 2018)

Diskografi (i urval) 
Album

XXXV (2002)

Samt ett stort antal livealbum och konserter utgivna i DVD-format.

Referenser 
 Patrick Humphries: Meet on the Ledge - a History of Fairport Convention (1982)
 Fred Redwood and Martin Woodward: The Woodworm Era - The Story of Today's Fairport Convention (1995)
 David Hughes: The Fairport Tour (1998)
 Steve Duggan: Across the Great Divide - A Celebration of Fairport Convention (2002)

Externa länkar 

 Officiell webbplats
 Fairport Convention på Allmusic.com
 Diskografi på Discogs

Brittiska musikgrupper
Brittiska folkrockgrupper
Ríkisútvarpið

RÚV eller Ríkísútvarpið är det statliga tv- och radioföretaget på Island. Det har sina lokaler i Reykjavik och har två dygnetruntsändande radiokanaler och en tv-kanal över hela Island. Utbudet är blandat och innehåller bland annat samhällsprogram, kulturprogram, sport, nyheter, dokumentärer och barnprogram. I utbudet ingår även nyhetssändningar på Isländskt teckenspråk. Sedan 2015 sänds barnprogram på sin egen kanal KrakkaRÚV (BarnRÚV på svenska).

Radiokanalerna är uppdelade på en kanal som sänder klassisk musik och en som sänder populärmusik. Sändningarna startade i radio 1930 (med en andra kanal 1983), och i TV 1966. 1956 blev de medlemmar av Europeiska radio- och TV-unionen, 1986 tilläts konkurrens. Verksamheten är licens- och reklamfinansierad.

Se även
 Sjónvarpið
 Radiomasten i Hellissandur

Referenser

Externa länkar 
 Officiell webbplats

Isländska företag
Företag med statligt ägande
Radiokanaler och radiostationer startade 1930
TV-kanaler och TV-stationer startade 1966
ÖSA

Östbergs Fabriks AB, ÖSA, var en svensk mekanisk industri i Alfta. Företaget tillverkade bland annat skogsbruksmaskiner från tidigt 1950-tal och var en av pionjärerna vid mekaniseringen av skogsbruket i Skandinavien. Företaget tillverkade skördare, skotare, lyftkranar och diverse ombyggnadssatser för olika skogsfordon. År 1952 började företaget tillverka de så kallade Alfta-banden för montering på traktorer och lastbilar för bättre terrängframkomlighet. Företaget köptes av Timberjack (John Deere) och 1993 flyttades tillverkningen efter många års verksamhet i Filipstad till Finland.

I början av 1990-talet hade företaget en mängd olika maskiner i produktprogrammet, bland andra:
ÖSA 710 Processor fällare – kvistare – kapare – buntare
ÖSA 670 Processor fällare – läggare
ÖSA 270 Basmaskin, för uppbyggnad av egen skotare/skördare
ÖSA 260 Skotare

Historik 
ÖSA var från början en bysmedja i Alfta. Smedjan med månghundraåriga traditioner låg på Hymmersbacken. År 1913 brann den ned, men återuppbyggdes och nyttjades fram till 1918 då man köpte en slakteribyggnad som fortfarande finns kvar. Smeden vid den tiden hette Jonas Östberg, född 1891. Han utbildades till hovslagare 1912. Efter sin examen gick han in i familjens verksamhet. Tillverkningen speglade bygdens behov av mekaniska hhjälpmedel i lant- och skogsbruk. Under 1950-talet började man tillverka maskiner avsedda för enbart skogsbruk. Det var i början ombyggda lastbilar som utrustades med hel- och halvband för att dra fram virket ur skogen. Maskinerna var föregångarna till den terränggående virkeslastmaskinen, idag kallad skotare.

Referenser

Noter

Källor 
Martin Östberg, En smedjas förvandling, ÖSA:s historia, 1990. LIBRIS 8216451 & BURK Bibliotekstjänst AB1504179.
Skogsbrukets hemsida av Magne Lindsten.
PDF-fil, Från bandutrustade jordbrukstraktorer till de första skotarna av Pär Eliasson. 

Ej längre existerande svenska verkstadsindustriföretag
Ej längre existerande svenska tillverkare av anläggningsmaskiner
Ej längre existerande svenska tillverkare av skogsmaskiner
Företag bildade 1952
Mina döda timmar

Mina döda timmar är en psalm av Anders Frostenson från 1964, bearbetad av honom 1979 och med musik av Kjell Lönnå 1975. Psalmen handlar om att bära fram timmar som känns döda till Jesus och att han fyller livet med mening och tar bort tomheten.

Texten är upphovsrättsligt skyddad till år 2077.

Publicerad som
Nr 521 i Den svenska psalmboken 1986 under rubriken "Stillhet - meditation".
Nr 563 i Psalmer och Sånger 1987 under rubriken "Att leva av tro - Stillhet - meditation".

Referenser

Noter 

Svenska psalmer