kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Filemonbrevet

Filemonbrevet är en skrift som ingår i Nya Testamentet. Brevet är det kortaste av Paulus brev och är skrivet till Paulus medarbetare Filemon. Brevet skickas med Filemons troligen förrymda slav Onesimus som på något sätt kommit i kontakt med Paulus. Brevet utgör i huvudsak en bön från Paulus till vännen Filemon att denne skall behandla Onesimus inte längre som en slav utan som en kristen broder. Onesimus omnämns förutom i detta brev även i Kolosserbrevet, liksom Markus och Lukas som enligt kristen tradition författat två av de fyra evangelierna.

Litteratur 
 
 Kieffer, René, Filemonbrevet, Judasbrevet och Andra Petrusbrevet. Stockholm: EFS-förlaget 2001.

Externa länkar 

Nya testamentet
Paulus
Hebreerbrevet

Hebreerbrevet (grekiska Πρὸς Έβραίους, ”Till hebreerna”) är en skrift som ingår i Nya Testamentet. I skriften jämförs Kristus med en överstepräst, och det gamla förbundet med det nya. Kristus sägs ha offrat sitt blod i en himmelsk helgedom. Brevet kanoniserades som Paulus brev till hebreerna, men tros inte vara skrivet av Paulus, vilket brevet självt inte heller påstår sig vara. Brevet har även föreslagits att vara skrivet av Barnabas eller Clemens. Brevet anses av de flesta forskare vara författat under 60-talet e.Kr., men det finns forskare som placerar det vid en senare tidpunkt.

Källor

Externa länkar 
 

Nya testamentet
Kolosserbrevet

Kolosserbrevet är en av böckerna i Nya Testamentet och ett av aposteln Paulus brev. Brevet skrevs av aposteln när han satt i fångenskap i mitten av första århundradet efter att ha vädjat till kejsaren. Brevet sändes till församlingen i staden Kolossai i Frygien som är belägen cirka 17 mil öster om Efesos och cirka 2 mil öster om Laodikeia i dagens Turkiet.

Paulus kritiserar i brevet församlingens tro på änglamakter som råder över världen, och vissa rituella föreskrifter som man iakttar. Kristus är Herre över allt, han fanns före skapelsen och deltog i den, och han har blivit upphöjd över allt, och han är därför också härskare över alla makter.

Autenticitet 
Brevets äkthet har i modern tid blivit omdiskuterad, bland annat av stilistiska och begreppsmässiga skäl. Ingenting hindrar dock i princip att det är Paulus som är författaren. Brevets avslutning antyder också en koppling till Filemonbrevet genom att flera personer i liknande sammanhang omnämns i båda breven, däribland läkaren Lukas och Barnabas kusin Markus. Om Paulus är den historiske författaren, skickades brevet troligen med den till Kolossai återvändande slaven Onesimos som Filemonbrevet behandlar.

Kolossai förstördes av en jordbävning år 61 och tycks inte ha blivit återuppbyggt. Följaktligen är det därför troligt att brevet avfattats senast detta år, och teorier om att det tillkommit först efter Paulus död är svåra att försvara.

Källor

Externa länkar

Nya testamentet
Paulus
Filipperbrevet

Filipperbrevet är en skrift som ingår i Nya Testamentet. Brevet skrevs av aposteln Paulus cirka år 61, när denne satt i fångenskap i Rom. Paulus vill tacka församlingen i Filippi i Macedonia för en gåva de sänt samt uppmuntra de troende i Filippi genom att förkunna att den sanna livsglädjen kommer från Jesus Kristus.

En av brevets nyckelverser är Gläd er alltid i Herren. Än en gång vill jag säga: gläd er (4:4).

Kapitel 2:5–11 benämns traditionellt för ”Kristushymnen”, som beskriver både Kristi korsdöd och upphöjelse. Paulus vill att de kristna i Filippi ska ha samma sinnelag som han beskriver att Kristus hade, när han i ödmjukhet gav sitt liv på korset. 
I kapitel 3:1–11 beskriver aposteln Paulus hur han visserligen kunde förlita sig på sin strängt religiösa bakgrund i den judiska tron, men istället "kastar det på sophögen" och förlitar sig helt på Jesus Kristus och tron på honom.

Externa länkar

Nya testamentet
Paulus
Titusbrevet

Titusbrevet är en skrift som ingår i Nya Testamentet. Brevet är ett av pastoralbreven. Enligt traditionen blev Titus biskop på Kreta.

Referenser

Externa länkar 

Nya testamentet
Paulus
Andra Korinthierbrevet

Andra Korinthierbrevet är en skrift som ingår i Nya Testamentet. Brevet skrevs av Paulus omkring år 56 e.Kr. till församlingen i Korinth.

Paulus skrev brevet i Makedonien. Det skrevs ganska nära inpå Första Korinthierbrevet, bara några månader eller ett år senare, vilket innebär att dateringen måste hålla sig inom ramen för mellan hösten år 55 och år 57. Mellan första och andra brevet till Korinth har Paulus besökt staden, och situationen har förvärrats där genom att någon agiterar emot honom och menar att han inte är en apostel, vilket han kallar sig. Huruvida oroligheterna beror på maktkamp eller teologiska skiljaktigheter är oklart.

Andra Korinthierbrevet handlar om att tjäna kyrkan. Brevet börjar med att Paulus uttalar sin tacksamhet för att hans liv räddats. Han fortsätter med att hävda sitt uppdrag som apostel, diskuterar omkring uppdraget att tjäna Gud, och omkring hur församlingen bör förhålla sig till honom. Brevets andra del diskuterar en kollekt till Jerusalem. Till sist bemöter Paulus agitationen som förekommer i Korinth mot honom.

Nyckelvers: "Min nåd är allt du behöver" (12:9).

Källor 
En bok om Nya Testamentet, utgiven av Birger Gerhardsson, Malmö 1989, s. 62 f

Externa länkar 

Korinthierbrevet 2
Paulus
Första Thessalonikerbrevet

Första Thessalonikerbrevet är ett av aposteln Paulus tidigaste brev och skrevs troligen år 50 e.Kr. under apostelns vistelse i Korinth. Brevet ingår i Nya Testamentet och är ställt till den församling som enligt Apostlagärningarna 17 grundades av Paulus i staden Thessaloniki i norra Grekland. Församlingen bestod av de judar och greker som omvändes under och efter Paulus tre veckor långa vistelse i stadens synagoga. Paulus undervisning om Jesus som Messias splittrade den judiska församlingen på platsen och ledde till ett upplopp som ledde till att några av de troende, däribland en viss Jason, greps för att senare släppas mot borgen. Församlingen levde sedan vidare i Jasons hus.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar

Thessalonikerbrevet 1
Paulus
Andra Thessalonikerbrevet

Andra Thessalonikerbrevet är en skrift som ingår i Nya Testamentet. Innehåller bland annat det berömda talesättet "om någon icke vill arbeta, så skall han icke heller äta" (3:10).

Externa länkar 

Thessalonikerbrevet 2
Paulus
Första Timotheosbrevet

Första Timotheosbrevet är en av de kanoniska skrifterna som ingår i Nya Testamentet. Brevet räknas till pastoralbreven som betraktas som pseudepigrafiska. Påståendet i skriften att det är ett brev skrivet av aposteln Paulus (1 Tim 1:1) till Timotheos (1 Tim 1:2) är vida ifrågasatt.

Bakgrund 

Efter sin fångenskap i Rom reste Paulus under några år runt och besökte flera av de församlingar som han hade varit med och startat. När han kom till Efesos för att besöka församlingen, upptäckte han att den hade blivit influerad av villoläror (1 Tim 1:6–7) (Bland annat gnostisicmen hade vunnit starkt fäste i staden). Troligtvis hade även församlingen i Efesos, i likhet med församlingen i Kolossai influerats av läran att man var tvungen att ha änglarna på sin sida för att få kontakt med Gud. Paulus fann det nödvändigt att lämna kvar Timotheos i Efesos, för att denne skulle se till att församlingen inte kom på villovägar, utan höll sig till den lära som Paulus från början hade förkunnat för dem, att räddningen kommer av tron på Jesus (1 Tim 1:3).

Upplägg 

Av manuskriptet framgår att Timotheos var mycket ung när han lämnades kvar i Efesos. Brevet är skrivet dels som personlig uppmuntran till Timotheos (se bland annat 1 Tim 4:12), dels som en praktisk handbok i det församlingsarbete han stod inför.

Brevet kan delas in i tre huvudavsnitt.

1. Undervisning om den rätta läran. (1 Tim 1:1–20)
 Hur Timotheos genom undervisning och livssätt skulle bevara den rätta tron. 
 Hur Timotheos skulle gå emot villolärare.

2. Undervisning om församlingens roll. (1 Tim 2:1–3:16)
 Här uppmanar Paulus till exempel församlingen att be för makthavarna och för varandra, och att de ska visa respekt och hänsyn när de gör det.
 Han gör också klart att kvinnan är underordnad mannen, att hon ska hålla sig "tyst och stilla", och att hon inte får bestämma över mannen.
 Neofyter fick inte inneha kyrkliga ämbeten
3. Undervisning för ledare. (1 Tim 4:1–6:21)
 Här lyfter Paulus bland annat fram de höga krav som ställs på församlingsledarna.

Externa länkar 

Timotheosbrevet 1
Paulus
Andra Timotheosbrevet

Andra Timotheosbrevet är en skrift som ingår i Nya Testamentet. Det räknas som ett av Paulus brev även om dess äkthet ifrågasätts av vissa forskare och är ett av de så kallade pastoralbreven. Enligt brevet så är Lukas ensam kvar hos författaren och brevets adressat, Timotheos, ombeds ta med sig Markus och de böcker samt en mantel som författaren lämnat i Troas. Brevet är enligt kristen tradition det sista brevet från aposteln Paulus hand innan han led martyrdöden i Rom under kejsar Nero ca år 65.

Timotheosbrevet 2
Paulus
Andra Moseboken

Andra Mosebok är en av de fem Moseböckerna i judendomens Torah och kristendomens Gamla Testamente i Bibeln. Inom kristendomen kallas boken även exodus, vilket betyder "uttåg". Inom judendomen benämns den som Shemot, vilket betyder "namnen". Den behandlar israeliternas uttåg ur Egypten, en dramatisk berättelse om ett förslavat folks längtan efter befrielse.

I den hebreiska Bibeln Tanach heter boken 'Elleh shemot (detta är namnen) eller bara "Shemot" (namn) och ingår i Torah som motsvarar den kristna Bibelns fem Moseböcker.

Boken nedtecknades enligt judisk och kristen tradition av Mose själv. Det är först under senare tid som forskarna reviderat denna uppfattning. Idag är de flesta överens om att Moseböckerna kommer från många olika muntliga och skriftliga berättelser, nedtecknade av flera författare under en period som sträcker sig över flera hundra år. Den slutliga sammanställningen bör ha varit klar under 500-talet f.Kr.

Andra Mosebok vill visa på hur Gud hjälper sitt folk och ger dem frihet från fångenskapen. Israeliternas store ledare Mose får Guds uppdrag att föra sitt folk genom vildmark och öken till det hägrande målet, ett utlovat paradis i Kanaans land.

Uttåget ur Egypten 

Berättelsen om uttåget ur Egypten är en av Bibelns mest dramatiska berättelser. Som slavar lever Israels folk under den egyptiske faraos hårda förtryck. Då stiger Mose fram som folkets ledare och begär av farao att de ska få lämna landet och utvandra till det land som Gud lovat dem.

När farao vägrar sänder Gud en mängd plågor över landet. Flugor, mygg, paddor, gräshoppor och mörker är några av plågorna som slår hårt mot det egyptiska folket. Men det är först när dödsängeln kommer och slår ihjäl alla förstfödda i landet som Farao ger med sig och släpper israeliterna.

Men farao ångrar sig omedelbart och skickar iväg sina soldater för att fånga in de flyende israeliterna. Dessa lyckas dock ta sig igenom Röda havet som mirakulöst delar sig enligt Guds vilja. När sedan de egyptiska soldaterna kommer slår vattnet igen och dränker alla soldaterna.

När uttåget ur Egypten ägde rum är inte känt. Det finns inga historiska dokument som ger oss någon säker datering men en beskrivning återfinns i Ipuwer-papyrusen. Men de flesta forskare menar att händelsen bör ha ägt rum någon gång mellan 1450 f.Kr. och 1290 f.Kr.

Fyrtio år i öknen 

Den fortsatta vandringen för Israels folk blir mödosam. I 40 år vandrar de genom öknar innan de kommer fram till det utlovade landet. På vägen har de ofta velat vända åter till Egypten men Mose ger dem alltid nytt mod att fortsätta sin vandring. Det är också under denna vandring som Mose får ta emot Tio Guds bud uppe på berget Sinai.

Särskilda händelser och texter 
 Mose, Israels store ledare (1:1-4:31)
 Plågorna som drabbar egyptierna (5:1-12:51)
 Dödsängeln går förbi israeliternas hus men hemsöker egyptierna (12)
 Vandringen genom Röda havet (14:1-15:27)
 Fortsatt vandring genom öken och vildmark (16:1-18:27)
 Tio Guds bud (20:1-6)
 Guldkalven (32:1-35)

Referenser

Externa länkar 

Gamla testamentet
Torah
Tredje Moseboken

Tredje Moseboken eller, med en äldre namnform, Tredje Mosebok, är en av böckerna i judendomens Torah och kristendomens Gamla Testamente. Den kallas inom kristendomen även för Leviticus eftersom den till stor del handlar om vad israeliternas präster, de som härstammade från Levi, Jakobs son, skulle göra. Den kallas också gudstjänstboken. Inom judendomen kallas boken Vajikra (hebreiska וַיִּקְרָא), vilket betyder "och han [Herren] kallade".

Boken innehåller huvudsakligen ceremoniallag, nämligen föreskrifter angående offren (brännoffer, spisoffer och tackoffer), prästernas invigning, rena och orena djur, reningarna, högtiderna och de heliga löftena, således företrädesvis ämnen, som syftar på offer och försoning. Största delen av boken tillhör den avdelning av Pentateuken, som av bibelforskarna kallas Prästkodex. Boken sammanställdes av de israelitiska prästerna under 500-talet f.Kr. Vissa av texterna och lagarna går dock enligt forskarna tillbaka till 700-talet f.Kr.

Särskilda händelser och texter 
 Rena och orena djur (11:1–11:47)
 Syndabocken som drevs ut i öknen (16:20–28)
 Förbjudna sexuella förbindelser (18:1–30)
 Jubelåret (25:1–55)

Källor

Se även 

Gamla testamentet
Torah
Fjärde Moseboken

Fjärde Moseboken eller med en äldre namnform Fjärde Mosebok är en av böckerna i judendomens Torah och Bibelns Gamla Testamente. Inom kristendomen kallas den ibland för Numeri ("antal" på latin), vilket syftar på uppräkningen av Israels stammar som spelar en stor roll i boken. Inom judendomen kallas boken Bamidbar, "i vildmarken/öknen".

Ett viktigt ämne i boken är den 40 år långa vandringen genom öknen som Israels folk fick genomlida för att man inte litade på Gud när han sa att folket skulle invadera Kanaans land, det utlovade landet. Man hade sänt ut tolv spejare som skulle se hur landet såg ut och vem som vid denna tid bodde i landet. Tio av spejarna berättade att en invasion av landet skulle vara omöjlig eftersom invånarna var alldeles för övermäktiga. Två spejare, däribland Josua, ville att folket skulle lita på Gud som hade lovat vara med dem. Eftersom folket tvivlade på att Gud skulle hålla sitt ord ville man inte invadera landet och som straff fick folket vandra i öknen i 40 år så att alla i den dåvarande generationen skulle vara döda när de fick landet.

I Fjärde Mosebok möter vi också spåmannen och profeten Bileam och hans åsna. Bileam var ute efter att sätta dit och förbanna israeliterna när en ängel kom i hans väg. Bileam själv såg inte ängeln, men det gjorde Bileams åsna som tvärstannade och vägrade ta ett steg till. Då slog Bileam sin åsna, men inte gick åsnan för det. Efter många slag tröttnade åsnan till slut och började tala till den förvånade Bileam. Då öppnades Bileams ögon så att också han såg ängeln som stod där på vägen. Den synen och samtalet med ängeln fick Bileam att ändra sig. I stället för att förbanna israeliterna gick han för att välsigna dem. 

Här skildras även folkmordet på midjaniterna som utfördes av israeliterna.

Se även 

Gamla testamentet
Torah
Femte Moseboken

Femte Moseboken eller med en äldre namnform Femte Mosebok är en av böckerna i judendomens Torah och kristendomens Gamla Testamente. Boken kallas inom kristendomen även för Deuteronomium, vilket är dess latinska namn. Inom judendomen kallas boken 'Elleh haddevarim, (hebreiska för "detta är de ord, saker") eller bara Devarim ("ord, grejer") Det är den sista av Moseböckerna.

En stor del av innehållet i Femte Moseboken är en upprepning av berättelser och texter från de tidigare Moseböckerna. Här får vi än en gång en redogörelse för tio Guds bud, för vilka djur som är rena och orena och för jubelåret. Bokens centrala budskap är att med lydnad följer välsignelse. Boken slutar med berättelsen om Moses död och begravning, och är, till formen, Moses avskedstal och hans andliga testamente till folket.

Boken tillskrivs den så kallade Deuteronomisten. Verket hade sedan Wilhelm de Wette (1805) ansetts vara skriven under Josias regeringstid för att främja koncentrationen av kulten till Jerusalems tempel, men enligt nyare uppfattningar ingår det i det deuteronomistiska historieverket som skrevs efter Jerusalems fall.

Externa länkar 

Gamla testamentet
Torah
Domarboken

Domarboken (förkortat Dom) är en bok i judendomens Neviim ("profeterna") och kristendomens Gamla Testamente. Boken har fått sitt namn av att den sammanfattar den period i Israels historia efter Josuas död då landet styrdes av så kallade domare. Den siste domaren som nämns i boken är Simson.

Begreppet "domare" kan betraktas som något missvisande. Snarare är begreppet "hövding" mer korrekt, eftersom det ligger närmare de olika namngivna personernas roller i Domarbokens berättelser.

Teologiskt visar Domarboken hur Israels folk led och förtrycktes när de glömde att följa Gud. När de däremot lyssnade till de domare som Gud sände nådde de framgång i strider med grannfolken, och kunde leva i större frihet och välmående.

Domarbokens femte kapitel kallas Deboras sång eller Deborasången. Det anses vara det äldsta textmaterialet i hela Bibeln. Språket är uråldrigt och exegeter är till och med osäkra på grammatiska former som används i texten.

Israels styre under domartiden 

Kushan Rishatajim, 8 år
Otniel, 40 år
Eglon, Moabs kung, 18 år
Ehud, 80 år
Shamgar
Javin, kung i Hasor, 20 år
Debora, 40 år Israels första kvinnliga domare
Midjaniterna, 7 år
Gideon, 40 år
Abimelek
Tola, 23 år
Jair, 22 år
Ammoniter
Jefta, 6 år
Ivsan, 7 år
Elon, 10 år
Avdon, 8 år
Filistéerna, 40 år
Simson, under 20 av de 40 år filistéerna styrde Israel
Eli
Samuel

kursiv stil anger perioder då folket var kuvat av något av grannfolken

Gamla testamentet
Nevi'im
Ordspråksboken

Ordspråksboken är en skrift i judendomens Ketuvim och kristendomens Gamla testamente. Den innehåller en samling konstmässigt formade ordspråk under Salomos namn. Många uppmaningar påpekar att den gudfruktige vinner i längden. Han skriver också om visheten som Guds största gåva till människorna, och det viktigaste att sträva efter i livet. 

"Hur blir en människa vis? Första steget är att lita på Herren och visa respekt för honom." - 1:7

Ordspråksboken är i hög grad formulerad som en lärobok. Dess undervisning utmanar till ställningstagande och vägval.

Ordspråksboken som bok torde ha sammanställts på 500-talet f.Kr. men dess innehåll är huvudsakligen betydligt äldre.

Referenser

Litteratur 

tGustav Boström, Proverbiastudien. (Lunds universitets årsskrif, band 1, 30:3).) 1935
Leif Kjøller-Rasmussen, Ordsprogenes Bog. En indledning og fortolkning. (Credo-kommkentren 30.) 2022. 597 sid. .

Externa länkar

Gamla testamentet
Ketuvim
Salomo
Klagovisorna

Klagovisorna ( איכה ʾēḫā(h), Eikha) är en skrift i judendomens Ketuvim och kristendomens Gamla testamente, som är skriven efter Jerusalems förstörelse 586 f.Kr. Det är samma tidsperiod som profeten Jeremia och traditionen har tillskrivit honom författarskapet. Därför placeras den efter boken Jeremia. I den hebreiska bibeln har Eikha dock inte denna plats. 
Tonsättningar av texter baserade på klagovisorna, lamentationer, framförs exempelvis i den katolska liturgin under stilla veckan.
De beskriver sorg, lidande och förtvivlan över förstörelsen av Jerusalem och templet samt lidandet hos det judiska folket under babylonisk fångenskap.

Klagovisorna består av fem separata dikter eller sånger och var och en behandlar olika aspekter av tragedin. De är skrivna med stor poetisk skicklighet och uttrycker en djup känsla av sorg och förtvivlan. Klagovisorna uttrycker både individuell sorg och kollektiv sorg över förstörelsen och förlusten av det heliga och uttrycker också en vädjan till Gud om hjälp och tröst. De är skriven som en kombination av Akrostikon och Kinnot (en speciell typ av böner eller elegier som reciteras under den judiska sorgeperioden Tisha B'Av)

De fem klagovisorna kan sammanfattas som följande:
 Klagovisan över Jerusalem (Klagoboken 1): Dikten beskriver Jerusalems ödeläggelse och plågan hos det judiska folket efter att staden intagits av babylonierna. Det uttrycker sorgen över att templet har förstörts och beklagar den stora tragedin.
Jeremias klagovisa (Klagoboken 2): Dikten är tillskriven profeten Jeremia och beskriver det judiska folkets lidande under fångenskapen. Den uttrycker känslor av övergivenhet, hopplöshet och sorg över att Guds förbund har brutits.
 Den okända klagovisan (Klagoboken 3): Dikten är skriven i första person och beskriver en individuals djupa sorg och smärta. Den uttrycker en känsla av förlust, plåga och förtvivlan, men avslutas med ett uttryck av hopp och tillit till Guds barmhärtighet.
 Klagovisan över Edom (Klagoboken 4): Dikten riktar sig specifikt till Edom, ett grannfolk till Israel. Den beskriver Guds dom över Edom på grund av deras fiendtlighet och brist på medlidande gentemot det lidande judiska folket.
 Klagovisan över Sion (Klagoboken 5): Dikten uttrycker en bön om Guds upprättelse och om att han ska återställa Sion till sin forna härlighet. Den åkallar Guds nåd och barmhärtighet för att befria det judiska folket från lidandet och återupprätta deras ära.

Kapitlen 1, 2 och 4 har vardera 22 verser som motsvarar de 22 bokstäverna i det hebreiska alfabetet, där de första raderna börjar med den första bokstaven i alfabetet, den andra med den andra bokstaven och så vidare. Kapitel 3 har 66 verser, så att varje bokstav börjar tre rader.

Se även 
Tisha beav

Externa länkar

Gamla testamentet
Ketuvim
Delawarefloden

Delawarefloden () är en av de längsta floderna som mynnar ut på USA:s östkust.

Beskrivning
Floden har sina källor i de västra sluttningarna av Catskillbergen i de centrala delarna av delstaten New York. Floden är ca 600 km lång från källorna till utflödet i Delawarebukten. Bukten mynnar slutligen i Atlanten mellan Cape May i New Jersey och Cape Henlopen i Delaware.

Delawarefloden är under en kort sträcka gränsflod mellan delstaterna Pennsylvania och New York, och utgör hela gränsen mellan Pennsylvania och New Jersey liksom mellan New Jersey och Delaware. Runt flodens utlopp i Delawarebukten anlades 1638 den svenska kolonin Nya Sverige. 

Viktigare städer längs floden är Trenton i New Jersey, Philadelphia i Pennsylvania och Wilmington i Delaware.

Floden har fått sitt namn efter Thomas West, Lord De La Warr, som var guvernör i Virginia när Delawarefloden upptäcktes.

Referenser

Externa länkar

Vattendrag i Delaware
Vattendrag i New Jersey
Vattendrag i Pennsylvania
Nya Sverige
 
Vattendrag i delstaten New York
Försoning

Försoning är när personer, organisationer eller länder som tvistar blir eniga igen. Ordet betecknar en genuin återvunnen samhörighet, inte bara att osämjan upphör. Detta kan också ge tillfälle till återupprättad heder.

I kristendomen är tanken på försoning mellan Gud och människor central. Den närmare innebörden av denna försoningslära är ett viktigt tema i kyrkohistorien.

Se även
 Sannings- och försoningskommission
 Frälsning
 Förlåtelse
 Försoningslära
 Helgelselära
 Nåd (kristen princip)
 Rättfärdiggörelse

Etik
Gloria al bravo pueblo

Gloria al bravo pueblo (Ära åt det modiga folket) är Venezuelas nationalsång. Den skrevs omkring 1810 av Juan Landaeta och antogs som nationalhymn 1881 av president Antonio Guzman Blanco. 

Kultur i Venezuela
Nationalsånger i Sydamerika