kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Jean Cocteau

Jean Cocteau, född 5 juli 1889 i Maisons-Laffitte, Yvelines, död 11 oktober 1963 i Milly-la-Forêt, Essonne, var en fransk författare, poet, dramatiker, konstnär och filmskapare.

Cocteau var en mycket mångsidig konstnär som har gett upphov till några av dadaismens, och i viss mån även surrealismens, mest betydelsefulla verk. Dessa konstformer försökte han uttrycka bland annat på film, till exempel Le Sang d'un Poète (1930).

Cocteau debuterade 1909 som poet och 1917 som dramatiker. Han kom under mellankrigstiden att spela en betydande roll i Frankrikes konst- och kulturliv. Ett av hans mest kända verk är romanen Les enfants terribles (De förskräckliga barnen) från 1929. Bland hans pjäser kan Vanartiga föräldrar och Idolerna nämnas, samt kvinnomonologen Vox humana (Den mänskliga rösten) från 1930, som i Sverige framförts av bland andra Inga Tidblad och blivit TV-film med Ingrid Bergman.

Filmen Orphée (1950) blev en stor framgång och fick stor betydelse för Ingmar Bergman som beskrev den som "en av de vackraste franska filmerna som någonsin gjorts".

Han samarbetade bland annat med Erik Satie, Pablo Picasso och Ryska baletten i Parade (1917), med Les Six och Svenska baletten i Les Mariés de la tour Eiffel (1924) och med Igor Stravinsky i Oedipus Rex (1927). Han skrev essäer som den kritiska programskriften Le coq et l'arlequin (1918).

Jean Cocteau var även verksam som bildkonstnär. 1957 utsmyckade han kapellet Chapelle Saint-Pierre i Villefranche-sur-Mer med väggmålningar.

1955 blev han ledamot av Franska akademien.

Jean Cocteau var öppet homosexuell och författare till den homoerotiska och självbiografiska romanen Le Livre blanc (1928).
Ofta är hans verk, antingen litterära (De förskräckliga barnen), grafiska (erotiska teckningar, bokillustrationer, målningar) eller filmografiska (En poets blod, Orphée, Flickan och odjuret), genomsyrade av homosexuella undertoner, homoerotiska bilder och symbolik. Han var ihop med Raymond Radiguet några år. Cocteau hade en kortare relation med Panama Al Brown och de var en del av Paris gayscen på 1920-talet. Cocteaus hade senare ett långt förhållande med franska skådespelaren Jean Marais och de blev ett av de första moderna gayparen.

Filmer 

 (endast manus)

Bibliografi (utgivet på svenska) 
 (Det förtvivlade hjärtat, översättning Per Magnus Kjellström, Schultz, 1991)
 (De förskräckliga barnen, översättning Per Magnus Kjellström, Schultz, 1987)
 och Le bel indifférent (Två monologer, översättning Christo Burman, Thérèse Eng, Atrium, 2008)

Övriga verk i urval
 poesi
 poesi
 balettlibretto
 essä om musik
 roman
 libretto
 roman
 teaterpjäs
 dikter
 operalibretto
 roman
 teaterpjäs
 teaterpjäs
 teaterpjäs
 teaterpjäs
 balett

Se även
Homosexualitet i Paris
Musée Jean-Cocteau - Collection Séverin Wunderman i Menton

Källor

Noter

Externa länkar 
 
 
 Presentation av Jean Cocteau på Atrium förlags webbplats
 

Franska författare under 1900-talet
Franskspråkiga författare
Franska konstnärer under 1900-talet
Franska filmregissörer
Födda 1889
Avlidna 1963
Män
Personer från Maisons-Laffitte
Jean Cocteau
Kommendörer av Hederslegionen
Kraftsport

En kraftsport är ett samlingsnamn för sporter som kräver stor muskelkraft och där maximal muskelstyrka ofta är avgörande för resultatet. Vissa kraftsporter kräver en kombination av styrka och explosivitet, exempelvis tyngdlyftning. Andra kräver kombinationen styrka och uthållighet, till exempel rodd. Bodybuilding räknas vanligen till kraftsporterna trots att tävlingsmomentet i sig inte är något kraftprov, eftersom träningen utgörs av styrketräning.

Exempel på kraftsporter
 Armbrytning
 Brottning
 Rodd 
 Strongman
 Styrkelyft
 Tyngdlyftning
 

Kraftsport
Sporttermer
Karl Bornfors

Karl Axel Bornfors, född 9 april 1901 i Stockholm, död 22 oktober 1984 i Stockholm, var en svensk musiker (violin).

Filmografi
 – kapellmästaren vid bröllopet
 – violaspelaren hos direktör Olsén

Teater

Roller
 1954 – Zigenarprins i Csardasfurstinnan av Emmerich Kálmán, Leo Stein och Béla Jenbach, regi Egon Larsson, Oscarsteatern
 1962 – En violinist i Tre valser av Oscar Straus, Paul Knepler och Armin Robinson, regi Ivo Cramér, Oscarsteatern

Referenser

Noter

Födda 1901
Avlidna 1984
Svenska violinister
Män
Musiker från Stockholm
Walter Janssen

Walter Janssen född Walter Philipp Janssen 7 februari 1887 i Krefeld död 1 januari 1976 i München, tysk skådespelare och regissör.

Filmografi roller i urval
1970 – Something for Everyone

1941 – Komödianten

1934 – Maskerad

Källor

Födda 1887
Avlidna 1976
Tyska skådespelare under 1900-talet
Tyska filmregissörer
Män
Skådespelare från Nordrhein-Westfalen
Personer från Krefeld
Ingegerd Palmér

Alice Ingegerd Palmér, född Hedman 17 april 1946 i Nederkalix församling, är en svensk matematiker och akademisk ledare. 

Palmér disputerade 1974 i matematik vid Stockholms universitet på avhandlingen The global homological dimension of some ring extensions. Hon anställdes som forskarassistent vid universitetet, och blev senare lektor i matematik vid Kungliga Tekniska högskolan.

År 1994 utsågs Palmér till rektor för Luleå tekniska universitet, där hon efter fullgjord mandatperiod två gånger fick sitt förordnande förlängt med tre år. Strax efter att hon lämnat Luleå meddelade dock regeringen att man beslutat att förordna Palmér som rektor för Mälardalens högskola, en tjänst hon tillträdde den 17 oktober 2005.

Ingegerd Palmér är ledamot i Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien (IVA) och engagerad i innovationsfrågor inom Verket för innovationssystem (Vinnova) och Sveriges universitets- och högskoleförbund (SUHF).

Referenser
 

Födda 1946
Rektorer vid Luleå tekniska universitet
Rektorer vid Mälardalens högskola
Personer verksamma vid Kungliga Tekniska högskolan
Personer verksamma vid Stockholms universitet
Ledamöter av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien
Kvinnor
Levande personer
Personer från Nederkalix socken
Personer i Sverige under 1900-talet
Personer i Sverige under 2000-talet
12 Gold Bars

12 Gold Bars, Status Quos första riktiga samlingsalbum, utgivet 1980. Alla klassiker från 72 och 79 finns med på denna samling.

Låtlista
Rockin' All Over The World (Fogerty)   3:37
Sång: Francis Rossi
Down Down (Rossi/Young)   3:50
Sång: Francis Rossi
Caroline (Rossi/Young)   3:43
Sång: Francis Rossi
Paper Plane (Rossi/Young)    2:55
Sång: Francis Rossi
Break The Rules (Rossi/Young/Parfitt/Lancaster/Coghlan)    3:39
Sång: Francis Rossi
Again And Again (Parfitt/Bown/Lynton)   3:42
Sång: Rick Parfitt 
Mystery song (Parfitt/Young)   3:58
Sång: Rick Parfitt 
Roll Over Lay Down (Rossi/Young/Lancaster/Parfitt/Coghlan)   5:41
Sång: Francis Rossi
Rain (Parfitt)    4:34
Sång: Rick Parfitt 
Wild Side Of Life (Warren/Carter)   4:16
Sång: Francis Rossi
Whatever You Want (Parfitt/Bown)   4:03
Sång: Rick Parfitt 
Living On An Island (Parfitt/Young)   3:47
Sång: Rick Parfitt

Musikalbum 1980
Album av Status Quo
Engelskspråkiga musikalbum
Polens riksvapen

Polens riksvapen (riksvapen) är en örn av silver krönt med en krona av guld i rött fält.

Den utfomning av vapnet som oftast används i våra dagar stammar från 1927 men äldre konstnärliga utformningar finns också. Den vita örnen beskrivs som polackernas standar i en krönika från 1100-talet. Den förekommer också på Mieszko I:s mynt från slutet av 900-talet.

Polens vapen finns i Uppsala domkyrka vid Katarina Jagellonicas grav.

Under den kommunistiska tiden 1945-1990 användes samma vapen men utan krona på örnens huvud.

Legend om vapnets ursprung 
Enligt en senare uppkommen legend var det tre hövdingabröder; Lech, Czech och Rus som följdes åt på sin väg västerut för att bilda varsitt rike. De tre red slutligen åt var sitt håll med sina följen. Czech grundade Tjeckien och Rus det som blev Ryssland och Ukraina. När Lech kom till en plats i nuvarande Polen där han sökte en lägerplats för natten såg han en helvit örn flaxa upp från sitt näste mot den röda solnedgången, vilket förklarar örnens färg och den röda bakgrunden på vapnet. Enligt legenden grundade Lech staden Gniezno (näste) på platsen och den staden blev Polens första huvudstad.

Galleri

Se även 
 Polsk-litauiska samväldets riksvapen
 Polens flagga

Externa länkar 

Polens nationalsymboler
Riksvapen i Europa
Heraldiska vapen med örnar
Heraldiska vapen med kronor
Julius Günther

Julius Günther, född 1 mars 1818 i Göteborg, död 22 mars 1904 i Stockholm, var en svensk operasångare (baryton), sångpedagog och kördirigent.

Biografi
Günther lämnade en tjänst som underofficer vid Älvsborgs regemente och utbildade sig till sångare. Han var anställd vid Kungliga Teatern 1839–56 och debuterade där 1838 i Aubers Fra Diavolo. Han fortsatte med tyngdpunkten lagd på den italienska och den franska repertoaren. Den ”spänstige och prydlige” Günther blev snabbt publikfavorit och förste älskare tack vare sitt trovärdiga agerande och sin ”välklingande tenor”. Den sceniska utvecklingen gynnades särskilt av samspelet med Jenny Lind. De scendebuterade samma år, var varandras motspelare från 1839 och gjorde konsertresor i landsorten fram till 1844. Även privat fann de varandra, fastän platoniskt, men var i allmänhetens ögon ett par.

Günther finslipade sin sångutbildning hos Linds lärare  Manuel Garcia d.y. i Paris 1846–47 och gjorde en kort men betydelsefull karriär där som operaartist och konsertsångare, varefter han återvände till Stockholmsoperan 1847.  Günther stannade vid Operan i 18 år men gästade utländska scener vid flera tillfällen. Åren 1850–62 var han sångmästare och från 1858 sångpedagog. Günther var lärare vid Kungliga Musikkonservatoriet 1858–1901 och vid Operaskolan 1901–02 och utnämndes till professor vid konservatoriet 1864. Han var dirigent för Nya harmoniska sällskapet 1860–78. Günther invaldes som associé nr 27 av Kungliga Musikaliska Akademien 1841 och som ledamot nr 340 den 8 juli 1854.

Vid musikkonservatoriet hade Günther som sångpedagog nytta av kunskapen om Manuel Garcias sångteknik, vilken alltså gick i arv till ett flertal sedermera kända elever, såsom John Forsell, Matilda Jungstedt, Adèle Almati och Arvid Ödmann och Natanael Berg.

Günther var son till Georg Günther.

Operaroller 
Greve Almaviva i Barberaren i Sevilla
Don Juan i Don Juan
Fra Diavolo i Fra Diavolo
Nemorino i Kärleksdrycken 
Raoul i Hugenotterna
Robert i Robert le Diable
Stradella i Alessandro Stradella

Bilder

Referenser

Vidare läsning

Externa länkar 

Svenska sångpedagoger
Svenska tenorer
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Svenska kördirigenter
Födda 1818
Avlidna 1904
Svenska operasångare under 1800-talet
Män
Musiker från Göteborg
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Bergö

Bergö kan syfta på:

Geografi

Finland 

 Bergö, Malax, Österbotten, 
 Bergö, Iniö, Åboland, 
 Bergö, Houtskär, Åboland, 
 Bergö, Nagu, Åboland, 
 Bergö, Raseborg, Nyland, 
 Bergö, Esbo, Nyland,

Åland 

 Bergö, Vårdö, 
 Bergö (Västeränga, Lemland, Åland), 
 Bergö (Flaka, Lemland, Åland), 
 Bergö (Järsö, Lemland, Åland), 
 Bergö (Finström)

Sverige 

 Bergö, Tystberga, Nyköpings kommun,

Personer 
 Carl Johan Bergö (1868–1934), svensk präst

Se även 
Bergön
Bergören
Bergö församling – en församling i Korsholms prosteri inom Borgå stift
Madeleine Rohlin

Madeleine Rohlin, född 1945, är en svensk odontologie doktor, professor, forskare och akademisk ledare. Hon var från 1 mars till 31 december 2006 generaldirektör för Myndigheten för nätverk och samarbete inom högre utbildning.

Akademisk karriär 
Efter avlagd tandläkarexamen stannade Madeleine Rohlin kvar vid Tandläkarhögskolan för att bedriva utbildning och forskning. Hon disputerade 1977 vid Lunds universitet. När Tandläkarhögskolan blev Odontologiska Fakulteten vid Malmö högskola följde Rohlin med, och blev 1 januari 2003 prorektor för Malmö högskola.

Rohlin är professor i odontologisk diagnostik. Hennes arbete inom odontologisk röntgendiagnostik ledde i oktober 2005 till att hon utsågs till Honorary Fellow vid det prestigefyllda Royal College of Surgeons of England. Tidigare har Rohlin varit generalsekreterare för the Association for Dental Education in Europe.

Nätuniversitetet 
I mitten av januari 2006 meddelade regeringen att Rohlin utsetts till ny generaldirektör för den ombildade Myndigheten för nätverk och samarbete inom högre utbildning, tidigare Myndigheten för Sveriges nätuniversitet. Rohlin återgick till tjänst vid Malmö högskola efter ett år för att bland annat fortsätta med sin forskning.

Källor 

Svenska professorer i odontologi
Personer verksamma vid Malmö universitet
Alumner från Lunds universitet
Kvinnor
Födda 1945
Levande personer
Conn Iggulden

Conn Iggulden, född 1971, är en brittisk författare som är känd för romanserierna Kejsaren och Erövraren. Han studerade engelska vid University of London varefter han var verksam som lektor i engelska i sju år tills han övergick till att vara författare på heltid. Han är gift, har tre barn och är bosatt i Hertfordshire i England.

Bibliografi

Kejsaren (Emperor series) 
Kejsaren är en serie om fem böcker. Serien skildrar den unge Gajus Julius Caesars liv, från åtta års ålder till mordet på honom vid 55 års ålder. Serien anses tillhöra genren historisk skönlitteratur då Conn Iggulden har hittat på och ändrat olika saker för att få böckerna att smälta samman. Bland annat omkommer både Caesars förebild och släkting Gajus Marius och dennes ärkefiende Cornelius Sulla i våldsamma intriger medan de i verkligheten dog vid relativt hög ålder av alkoholrelaterade orsaker. Även om historien i böckerna huvudsakligen grundar sig på historiska händelser har serien kritiserats för att befinna sig långt ifrån facklitteratur. Klyftan överbryggades dock mot slutet, då det främst är överflödiga händelser som är borttagna för längdens skull.

 Roms portar (2003) - (The Gates of Rome - 2003)
 Kungars död (2004) - (The Death of Kings - 2004)
 Svärdens fält (2005) - (The Field of Swords - 2005)
 Krigets gudar (2006) - (The Gods of War - 2006)
 Gudarnas blod (2013) - (The Blood of Gods - 2014)

Erövraren (Conqueror series)
Erövraren avhandlar främst Djingis khans liv medan den fjärde boken handlar om hans arvtagare Ögedeis tid vid makten. Serien Erövraren omfattar fem böcker. Liksom i Kejsaren har åtskilliga händelser förenklats eller förändrats, medan detta avstånd, liksom antalet fiktiva karaktärer är betydligt mindre.
 Stäppens krigare (2007) - (Wolf of the Plains - 2007) 
 Bågens mästare (2008) - (Lords of the Bow - 2008) 
 Bergens väktare (2009) - (Bones of the Hills - 2008) 
 Silvrets rike (2010) - (Empire of Silver - 2010) 
 Dynastins arvinge (2011) - (Conqueror - 2011)

Rosornas Krig (Wars of the Roses series)
 Stormfågel (2014) - (Stormbird - 2013)) 
 Solvarg (2015) - (Trinity - 2014)
 Blodsfejd (2016) - (Bloodline - 2015)
 Ravenspur (2017) - (Ravenspur - 2016)

Dangerous Books 
Alla dessa böcker är skrivna av både Conn och Hal Iggulden.
 The Dangerous Book for Boys (2007)
 The Pocket Dangerous Book for Boys: Things to Do (2007)
 The Dangerous Book for Boys Yearbook (2007)
 The Pocket Dangerous Book for Boys: Things to Know (2008)

Andra böcker 
Blackwater (2006)
Tollins: Explosive Tales for Children (September 2009)
How to Blow Up Tollins (with Lizzy Duncan) (October 2010)
 Quantum Of Tweed – The Man with the Nissan Micra (2012)
 Dunstan (2017), a.k.a. The Abbot's Tale (USA, 2018)
The Falcon of Sparta (2018) by Conn Iggulden

Källor

Externa länkar 
 Conn Iggulden på Albert Bonniers Förlag
 Conn Igguldens officiella webbplats

Brittiska författare
Engelskspråkiga författare
Alumner från University of London
Födda 1971
Män
Levande personer
Georg Günther

Georg Valentin Günther, född 14 juli  1786, död 2 november 1853 i Jönköping, var en svensk organist av tysk härkomst.

Biografi
Günther studerade först juridik vid universitet i Halle, men lämnade den banan för musiken och studier för Christian Friedrich Gottlieb Schwencke i Hamburg. Vid trettio års ålder flyttade han till Göteborg och kom där att inneha befattningen som organist i Tyska kyrkan 1815–1846. Han betydde mycket för utvecklingen av Göteborgs musikliv. Günther gav årliga konserter, främst med klassisk kyrkomusik av kompositörerna Bach, Haydn och Mozart och han verkade som propagandist för dessa. Han var en av sin tids mest kända och uppskattade organister i Sverige. 

Han inrättade även Göteborgs första sångskola och startade sångsällskapet Sångöfnings-societeten, som framträdde vid offentliga konserter. Senare blev han musikdirektör vid Älvsborgs regemente. Som organist turnerade Günther och gav konserter även i Stockholm och olika orter i Finland. Han bosatte sig till sist 1846 i Jönköping, där han gav pianolektioner och enstaka konserter.

Günther invaldes som ledamot nummer 270 i Kungliga Musikaliska Akademien 30 maj 1834. Han var far till Julius Günther.

Musikverk

Orgel
Adagio för orgel. Uppfördes juli 1825 i Karlskrona.
Final för orgel. Uppfördes juli 1825 i Karlskrona.
Ouvertyr i sträng kyrkostil för orgel. Uppfördes juli 1825 i Karlskrona.
Bataljen vid Navarino, improvisation. Uppförd november 1829 i Karlskrona.

Piano
Divertissement i valsform i Eb-dur. Publicerad 1829 i Musikaliskt Tidsfördrif som nummer 12.

Källor

 Gustaf Hilleström: Kungl. Musikaliska Akademien, Matrikel 1771-1971

Noter 

Svenska musiker
Svenska organister under 1800-talet
Svenska klassiska kompositörer under 1800-talet
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Födda 1786
Avlidna 1853
Män
The Talented Mr. Ripley

The Talented Mr. Ripley är en amerikansk psykologisk thrillerfilm från 1999 i regi av Anthony Minghella. Den är baserad på Patricia Highsmiths roman En man med många talanger från 1955. Boken har tidigare filmatiserats 1960 och fick då titeln Het sol på svenska.

Handling 
Filmen utspelar sig under 1950-talet. Thomas "Tom" Ripley (spelad av Matt Damon) är en amerikansk, missanpassad ung man som gillar opera och har många talanger. Förutom att spela piano, är han mycket duktig på att härma hur folk talar och beter sig, och han kan enkelt förfalska namnteckningar.

Han lånar en Princeton-jacka när han skall spela piano på en fest. Fadern till en tidigare Princeton-elev, den förmögne industrialisten Herbert Greenleaf (James Rebhorn), känner igen jackan. Ripley låtsas att han känner hans son, den kringströvande Richard "Dickie" Greenleaf (Jude Law). Dickie har åkt till Italien och fadern vill att han skall åka hem till New York, därför erbjuder han Tom 1 000 dollar för att hämta hem sonen.

Tom antar erbjudantet och åker till Mongibello på Amalfikusten för att försöka övertala Dickie att komma hem. För att kunna posera som någon Dickie skulle kunna känna eller åtminstone finna intressant, tränar han in jazzmusik och låtsas uppskatta jazz och andra saker som han vet att Dickie är intresserad av. Dickie uppskattar Tom till en början och låter honom bo hos honom och hans fästmö Marge (Gwyneth Paltrow). Tom blir besatt av Dickies glamourösa playboy-livsstil med flera kvinnor. Men efter en period tillsammans tröttnar Dickie på Tom och uppfattar honom som ett tråkigt häftplåster. De båda börjar slåss och Tom dödar Dickie.

Efter att ha gjort sig av med kroppen och hittat på en ursäkt om Dickies försvinnande, reser Tom till Rom och Venedig, där han börjar leva ett dubbelliv som både Dickie Greenleaf och Tom Ripley. Ett lyxliv som han alltid har drömt om. Men det dröjer inte länge innan någon inser att allt inte stämmer.

Rollista

Externa länkar 
 
 
 
 
 

Amerikanska filmer 1999
Engelskspråkiga filmer
Amerikanska thrillerfilmer
Amerikanska dramafilmer
Psykologiska thrillerfilmer
Italien på film
Rom på film
Venedig på film
1958 på film
Filmer från Miramax Films
Filmer från Paramount Pictures
Patricia Highsmith-filmatiseringar
Psykopati på film
Amerikanska kriminaldramafilmer
Filmer om svindlare
Filmer i regi av Anthony Minghella
Sjunde himlen

Sjunde himlen är ett begrepp ursprungligen myntat av den grekiske filosofen Aristoteles. Tron att det skulle finnas sju himlar har emellertid varit ett inslag i mytologin långt innan Aristoteles tid, och förekommer bland annat som inslag i judendomen, och hinduism och senare även i islam.

De sju himlarna

Begreppet inom judendomen
I den sjunde himlen Araboth sägs Guds tron finnas, och den utgör dessutom boning för de tre grupperna himlaväsen serafer, hayyother och ofanim.

Begreppet inom islam
Enligt några hadither sägs Muhammed under sin Miraj-resa ha blivit insläppt i den tredje himmelen av ärkeängeln Gabriel. Där mötte han enligt samma källa sedan bland andra dödens ängel Azrael och Josef, Jakobs son. I den islamska mytologin finns därtill en åttonde himmel, kallad Khuldi.

Se även 
 Hermetism
 Henoks bok

Religionsfilosofi
Teologi
Goto80

Goto80 (egentligen Anders Carlsson) är en svensk musiker från Göteborg. Han har sedan 1993 släppt gratis musik till demoscenen och på internet. Han första fysiska skiva Papaya EP släpptes 2001, och innehåller bland annat en chipversion av Kikki Danielssons hit "Papaya Coconut" från 1986. Han har även släppt ett fullängdsalbum, Commodore Grooves, på svenska chiplabeln Rebel Pet Set, som ägs och drivs av Johan Kotlinski. Musiken skapar han med hjälp av Commodore 64, Amiga 1200, Game Boy Color och PC och placeras således oftast i facket för bitpop eller chipmusik. På senare år har Goto80 uppmärksammats som en av de bästa musikerna inom sin genre både inom Sverige och internationellt, vilket har lett till många spelningar främst inom Europa, men även i USA.

Diskografi

Album
Commodore Grooves - (2005)
Digi-Dig - (2006)
Made On Internet - (2007)
 Files in Space - (2014)

Singlar och EP-skivor
Papaya EP - (2001)
Bushrunner - (2002)
Monkeywarning - (2002)
Copyslave EP - (2004)
Bravo - (2005)
Contech - (2005)

Externa länkar
goto80.com
entter.com
8bitpeoples.com

Svenska musiker
Män
Mononymt kända personer
Födelseår saknas
Musiker inom elektronisk musik
Levande personer
Pengar från skyn (1938)

För den amerikanska filmen, se Pengar från skyn (1936).

Pengar från skyn är en svensk dramafilm från 1938 i regi av Rune Carlsten.

Om filmen
Filmen premiärvisades 26 december 1938. Den spelades in i Rosenhügel Wien av Harry Hasso. Som förlaga har man Walter Sawitzkys roman Tüchtig, tüchtig die Pasemanns som utgavs 1938. Samtidigt med den svenska versionen gjordes en tysk version under titeln Geld fällt vom Himmel i regi av Heinz Helbig. Både den svenska och den tyska versionen spelades in på 20 arbetsdagar.

Roller
Carl Barcklind - Leopold Paseman, fabrikör 
Tord Stål - Gustaf, hans brorson 
Signe Hasso - Hanne, hans brorsdotter 
Olle Karlefeldt - Christian, hans brorson 
Olof Widgren - Hans Promm 
Tollie Zellman - Madame Angéle 
Albert Ståhl - Munder, advokat 
Ruth Stevens - von Ungewitter, "Raringen" 
Peter Höglund - Elis 
Tom Walter - herr Kock 
Margit Andelius - "Myran" 
Hjalmar Peters - Bernhard Ullman, restaurangägare 
Siri Olson - nattklubbssångerska 
Märta Dorff - en kvinna 
Hugo Tranberg - en man 
Britta Estelle - en dam

Filmer 1938
Svenska dramafilmer
Svenska filmer baserade på romaner
Svenskspråkiga filmer
Svenska 1930-talsfilmer