kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Qinghai

Qinghai är en provins i västra Kina uppkallad efter Qinghaisjön (, det blå havet) (även Köke Nagur eller Koko Nor). Provinshuvudstad är Xining.

Geografi 
Qinghai ligger i den nordöstra delen av Tibetanska högplatån (även Tibet-Qinghai-platån) i centrala Kina. Tre stora floder har sina källor här. Yangtze och Mekong i provinsens södra delar och Gula floden i mellersta Qinghai.

Historia 
Qinghai blev en kinesisk provins relativt sent. En stor del av området, som historiskt gått under namnet Kokonor på svenska fram till början på 1900-talet, låg utanför det egentliga Kina och befolkades av många olika nationaliteter som tibetaner, mongoler, hankineser och olika turkfolk. Området var ett slagfält under Tangdynastin och olika kinesiska dynastier som utkämpade krig mot en rad tibetanska dynastier. Traditionellt har Qinghai räknats till den historiska tibetanska provinsen Amdo i Tibet.

I samband med att Qingdynastin underkuvade den västmongoliska dzungarerna införlivades Kokonor med Kina år 1724.
1928 blev Qinghai en provins i Republiken Kina och lydde länge under krigsherren Ma Bufang. Efter det kinesiska inbördeskrigets slut 1949 blev provinsen en del av Folkrepubliken Kina och en rad autonoma områden skapades för regionens olika nationaliteter.

Politik

Partichef för Qinghai är sedan 2022  Xin Changxing och sedan samma år är provinsens guvernör Wu Xiaojun.

Administrativ uppdelning 
Qinghai är något större än Marocko och 97 procent av Qinghais yta utgörs av autonoma områden för olika etniska minoriteter. Administrativt är provinsen uppdelad i två städer på prefekturnivå och sex autonoma prefekturer:

Källor 

 
Kinas provinser
WP:Projekt Kina
Arubani

Arubani var en urarteisk gudinna. Arubani var överguden Haldis maka . Arubani är den urarteiska motsvarigheten till den armeniska gudinnan Anahit och den grekiska gudinnan Artemis.

Referenser

Krigsgudar
Assyrien
Aryaman

Aryaman är i indisk mytologi en himmelsgud som stod i förbund med Varuna.

Aryaman är också gästfrihetens gud.

Se även
 Rig Veda
 Mytologi: Himlen

Referenser 

Gudar i indisk mytologi
Asa

Asa eller ASA kan syfta på:

ASA
 ASA – ett läkemedel med smärtstillande, febernedsättande och antiinflammatorisk effekt, se acetylsalicylsyra
 ASA – en akronym som står för American Standards Association
 ASA – en organisation i Asien, se Association of Southeast Asia
ASA – en utbildningsorganisation för sjöfart på Åland, se Alandica Shipping Academy
 ASA – IATA:s kod för en flygplats i Eritrea, se Assab International Airport
 ASA – ICAO:s kod för flygbolaget Alaska Airlines
 ASA (bilmärke) – ett italienskt bilmärke
 ASA (fotografi) – ett begrepp för ljuskänslighet inom fotografi
 ASA (plast) – en typ av plast

Asa
 Asa (kung), en kung i Juda rike under 900-talet f Kr
 Asa (namn) – ett fornsvenskt kvinnonamn som förekommer på runstenar, se Åsa (namn)

Geografi

Sverige 
 Asa socken – en socken i Växjö kommun i Kronobergs län
 Asa landskommun – en tidigare kommun i Kronobergs län 1863–1951
 Asa församling – en församling i Växjö stift –2010
 Asa kyrka – en kyrkobyggnad som tillhör Lammhults församling i Växjö stift
 Asa, Växjö kommun – kyrkby i Växjö kommun i Kronobergs län
 Asa distrikt – ett distrikt i Växjö kommun i Kronobergs län 2016–
Asag

Asag var i sumerisk mytologi en demon som förknippades med sjukdom. Han beskrivs som så gräslig att hans närvaro fick fisken att koka levande i floderna. I strid åtföljdes han av en armé av stendemoner som han avlat med bergen. Asag blev senare förgjord av solguden Ninurta.

Mesopotamisk mytologi
Asdiwal

Asdiwal, Asiwa eller Asi-hwil var, enligt myten, en stor jägare hos de nordamerikanska Tsimshianindianerna.

Asdiwal var son till en indiankvinna och ett övernaturligt väsen. Han utförde en mängd till synes omöjliga uppdrag för att vinna solens dotter som sin maka. Han reste en stege mot himlen och gifte sig med henne där.

Se även
 Kintu och Nambi i Afrika
 Mytologi: Jakt

Referenser
 http://web.sbu.edu/theology/bychkov/asdiwal.pdf Asdiwal Legend

Amerikansk mytologi
Mytologiska jägare
Ashvinerna

Ashvinerna är i indisk mytologi tvillingar som ofta uppträder som två gigantiska, hjältemodiga ryttare som ingriper till dagsljusets förmån.

Ashvinerna skapar med sina häststridsvagnar under gryningen en stig genom molnen för gryningens gudinna Ushas. Beroende på berättelsen beskrivs tvillingarna som solens söner, som solens äkta män eller som himlens söner. I några skildringar dras stridsvagnarna av fåglar. Ofta förekommande namn för tvillingarna var Dasra och Nāsatya.

Referenser

Se även 
 Rig Veda

Gudar i indisk mytologi
Tvillingar
Normander

Normanderna ("nordmännen") var ättlingar till nordmän som på 900-talet invaderade och ockuperade den del av norra Frankrike som idag kallas Normandie, samt till infödda franker och gallo-romare.

Historik
Under ledning av Hrolf Ganger ("Gånge-Rolf"), som i Dudos Historia Normannorum har namnet Rollo och som enligt denna källa kom ifrån Dacia, svor normanderna trohet till den franske kungen och fick därmed landskapet Normandie kring floden Seines mynning år 911 i gengäld.

Normanderna anammade snabbt det franska språket och utvecklade en identitet som skilde sig både från de skandinaviska rötterna och från de franska grannarna. De utmärkte sig inte endast genom kroppslig styrka och krigisk begåvning, utan var även framstående som politiker och bärare av landets ekonomiska framsteg och andliga rörelser. Men på samma gång bevarade normanderna även i det nya hemlandet böjelsen för långväga härfärder och äventyr, och denna böjelse stärktes genom den stora mängden barn.

Den dynamik som normandernas kultur hade gjorde att de under en tid kunde ockupera vitt skilda territorier över hela Europa. Efter slaget vid Hastings 1066 tog normanderna kontroll över England. Denna erövring är väl beskriven genom fyndet av Bayeuxtapeten.

Vid samma tid hade normandiska riddare också skaffat sig fotfäste i södra Italien, vilket ledde till bildandet av kungariket Sicilien på 1130-talet. Normanderna deltog i korstågen och en del av de kristna kungariken som bildades som resultat av korstågen var normandiska.

Några samtida källor om normanderna
 Anglo-saxiska krönikan (440-1155)
Historia Normannorum av Dudo av Saint-Quentin (1015-1025)
Carmen de Hastingae proelio av Guy av Amiens (1070)
Gesta Normannorum Ducum av Guillaume de Jumièges (1070)
Gesta Guillelmi ducis Normannorum et regis Anglorum av Guillaume de Poitiers (1075)
Annales Barenses, Lupus Protospatharius, Annales Anonimi Barensis Chronicon (Barikrönikorna) (600-1120)
Historia Normannorum i franska översättningen från 1300-talet Ystoire de li Normant av Amatus di Montecassino (1073-1080)
Gesta Roberti Wiscardi av Guillaume de Pouille (1090-1100)
De rebus gestis Rogerii Calabriae et Siciliae comitis et Roberti Guiscardi ducis fratris eius av Gaufredi Malaterrae (1100)
Chronica monasterii Casinensis (1100)
Giraldus Cambrensis (1150-1220)

Se även
Anglo-normandiska

Referenser

Externa länkar

Etniska grupper i Europa
Armand Jean du Plessis de Richelieu

Armand-Jean du Plessis de Richelieu, född 9 september 1585 i Paris, död  4 december 1642 i Paris,, var  en fransk statsman och känd som ”den röde eminensen”. Han var kardinal från 1622 och hertig av Richelieu och Fronsac från 1631.

Biografi
Richelieu föddes i en adlig familj i Paris. Han slog in på den kyrkliga banan och 1606 utnämndes han till biskop av Luçon och 1622 kardinal. Genom Maria av Medicis inflytande blev han Ludvig XIII:s premiärminister och Frankrikes styresman från 1624, en ställning som han behöll fram till sin död 1642.

Hans mål var den enväldiga monarkin. Utan nåd krossade han adelns opposition och bekämpade hugenotterna. Utrikespolitiskt försökte han skapa en ledarställning för Frankrike i Europa genom att bryta Habsburgs maktställning. Därför gav han sitt stöd till den svenske kungen Gustav II Adolf och de protestantiska furstarna i Tyskland och drog in Frankrike i trettioåriga kriget 1635.

Richelieus omorganisation av förvaltningen och koncentrationen av makten till central administration bildade grundvalen för Frankrikes storhetstid på 1600-talet och blev normgivande för Ludvig XIV:s och kardinal Mazarins styrelse. På grund av ständigt ökande skattebördor, som framför allt drabbade borgare och bönder, lyckades han dock aldrig vinna den breda massans stöd.

Richelieu hade ett privat garde av livvakter som omgav och skyddade hans person, till och med i kungliga slottet. Hans palats – Palais-Cardinal, det senare Palais-Royal – var mer glänsande, mer konstnärligt utsmyckat och mer uppfyllt av statsmän, officerare, supplikanter, konstnärer och skriftställare än Louvren, där kungen residerade. Kardinalen såg ogärna att man vände sig till kungen i stället för till honom med någon anhållan. Han hade en årsinkomst på 3 miljoner livres.

Hans ambition var att franska språket skulle ersätta latinet som den civiliserade världens allmänna språk. För att rena och polera franskan grundade han 1635 Franska akademien, vars uppgift skulle vara att utveckla och noggrant bestämma språkformen samt meddela grunderna för retorik och poetik.

Han är begravd i Sorbonnekapellet; hans gravmonument utfördes av François Girardon.

Se även 
 Markisen av Cinq-Mars
 De tre musketörerna

Referenser 
Kardinal Richelieu (The Cardinals of the Holy Roman Church)

Fotnoter

Externa länkar

Franska kardinaler
Franska hertigar
Frankrikes utrikesministrar
Franska politiker under 1600-talet
Personer i trettioåriga kriget
Politiker från Paris
Födda 1585
Avlidna 1642
Män
Alumner från Paris universitet
Philippe de Champaigne

Philippe de Champaigne, född 23 maj 1602, död 12 augusti 1672, var en fransk konstnär bördig från Flandern.

Champaigne kom 1621 från sin födelsestad Bryssel till Paris, där han en tid arbetade hos Georges Lallemand och gjorde Nicolas Poussins bekantskap. Den senares inflytande är tydligt i Champaignes tidigare produktion. Till en början arbetade han främst som dekoratör, men 1628 blev han hovmålare, och kom med tiden att bli en av de mest anlitade porträttörerena i Frankrike. Han berömda portärtt av Richelieu, Ludvig XIII, Turenne, Jules Mazarin med flera, blev tidigt reproducerade som kopparstick. Champaigne stod tidigt i förbindelse med jansenisterna i Port-Royal. På senare år blev hans konst på grund av familjesorger mer allvarligt betonad. Av hans altarbilder märks Nattvarden (1648) på Louvren.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Lund 1930.

Målningar 

Frambärandet i templet
Gaston de Foix (1635)

Franska konstnärer
Födda 1602
Avlidna 1672
Män
Konstnärer från Bryssel
Henri de la Tour d'Auvergne de Turenne

Henri de La Tour d'Auvergne, Vicomte av Turenne, född 11 september 1611 i Sedan, död 27 juli 1675 (stupad), vicomte, fransk fältherre; generalmajor 1635, marskalk 1643, generalmarskalk 1660. Han ansågs av Napoleon vara en av historiens främsta fältherrar.

Biografi
Turenne föddes 11 september 1611 i Sedan som andre son till hertig Henri de La Tour d'Auvergne, hertig av Bouillon och prinsessan Elisabet, dotter till Vilhelm I av Oranien. Han erhöll en omsorgsfull protestantisk uppfostran och gick redan 1626 i nederländsk tjänst. 1630 inträdde han som överste i fransk tjänst, fick 1634 ett regemente och utnämndes 1635 till generalmajor, varefter han kämpade än i Tyskland, än i Italien. Utnämnd till Marskalk av Frankrike 1643, fick Turenne 1644 högsta befälet över franska armén i Tyskland under det pågående trettioåriga kriget. Armén befann sig i en mycket olycklig ställning. Men Turenne förbättrade snart läget och utförde sedan många framgångsrika krigsbedrifter, bland andra segern i slaget vid Zusmarshausen 1648, vilken han vann i förening med Karl Gustav Wrangel. Efter denna seger kunde Turenne flytta krigsskådeplatsen ända in i södra Bayern.

Efter ett års vila var Turenne åter i strid, denna gång i Frankrike, där han under Fronden en tid kämpade mot franska kronan. 1651 försonades han dock med detta och anförde framgångsrikt dess här mot Condé och spanjorerna i det långvariga krig på vilket hans seger vid Dunkerque (1658) kom att utgöra slutet. Den för Frankrike förmånliga pyreneiska freden blev resultatet.

Turenne åtnjöt därefter en period av fred och lugn i fjorton år, det korta fälttåget i Belgien 1667 under devolutionskriget oräknat. 1668 övergick han till katolicismen. År 1672 kallades den sextioårige marskalken åter ut på krigsskådeplatsen under Ludvig XIV:s krigståg mot Holland för att bekämpa Österrikes arméer. Nu följde de fyra fälttåg vid Rhen mot den honom värdige motståndaren Raimondo Montecuccoli. Fälttågen ifråga kan sägas vara typiska för 1600- och 1700-talens krigföring. Turenne stupade under slaget vid Salzbach 27 juli 1675.

Eftermäle
Till hans minne restes i Sasbach 1829 en obelisk. Hans staty finns i Versailles.

Källor

Noter

Vidare läsning
Ramsay: Histoire de Turenne, (4 band, 1735), (franska)
J. Roy: "Turenne, sa vie et les institutions militaires de son temps" (1884), (franska)

Externa länkar

Franska fältmarskalkar
Personer i trettioåriga kriget
Personer som stupat i strid
Franska militärer under 1600-talet
Födda 1611
Avlidna 1675
Män
Ugglan
Personer under fronden
James Madison

James Madison, född 16 mars 1751, död 28 juni 1836, var USA:s fjärde president 1809–1817, och brukar omtalas som en av ”konstitutionens fäder”, då han tillsammans med John Jay och Alexander Hamilton författade de 85 essäer som går under namnet ”Federalist Papers”.

Biografi
I Madisons administration var först Robert Smith utrikesminister. Posten togs senare över av James Monroe, som också skulle komma att bli Madisons efterträdare. Madison var 163 centimeter lång och vägde mindre än 45 kilogram. Han är den hittills kortaste av alla USA:s presidenter.

Madison tillhörde Virginias aristokrati, var talesman för frigörelsetanken och deltog i de statliga och mellanstatliga politiska arbetet under amerikanska frihetskriget och var vid sidan av Alexander Hamilton konstitutionens huvudförfattare. 1789–1796 var han medlem av representanthuset, och slöt sig där till Thomas Jefferson och Demokratisk-republikanska partiet. 1798 övertygade han Virginias kongress att anta den mot federalisternas tvångslagar riktade Virginiaresolutionen, varigenom värnandet om staternas särrättigheter för lång tid blev ett önskemål för Madisons parti.

Under hela Jeffersons presidenttid var Madison utrikesminister och spelade som sådan en stor roll i dennes antibrittiska handelspolitik. Om än inte någon betydande statsman blev han 1808 vald till president och samma år omvald. Som sådan lät han sig av yngre partimedlemmar förmås att utfärda krigsförklaring mot Storbritannien i 1812 års krig.

Historikern Garry Wills skrev:

"Madison's claim on our admiration does not rest on a perfect consistency, any more than it rests on his presidency. He has other virtues. ... As a framer and defender of the Constitution he had no peer. ... The finest part of Madison's performance as president was his concern for the preserving of the Constitution. ... No man could do everything for the country—not even Washington. Madison did more than most, and did some things better than any. That was quite enough.[117]"

"Madisons fordran på vår beundran vilar inte på en perfekt robusthet, lika lite som den vilar på hans ordförandeskap. Han har andra dygder. ... Som upphovsman och försvarare av konstitutionen hade han ingen jämlike. ... Den finaste delen av Madison prestationer som president var hans omtanke om konstitutionens bevarande ... Ingen människa kan göra allt för landet - inte ens Washington. Madison gjorde mer än de flesta, och gjorde en del saker bättre än någon. Det var helt tillräckligt. [117]"

Referenser

Externa länkar 

 James Madison at MetaLibri

USA:s presidenter
1812 års krig
Amerikanska demokrat-republikaner
USA:s utrikesministrar
Ledamöter av kontinentalkongressen
Ledamöter av den första amerikanska kongressen
Ledamöter av USA:s representanthus från Virginia
Amerikanska presidentkandidater
Amerikanska politiker under 1700-talet
Amerikanska politiker under 1800-talet
Personer från King George County
Födda 1751
Avlidna 1836
Män
Amerikanska presidentkandidater före år 1900
Regensburg

Regensburg är en kretsfri stad i den östra delen av det tyska förbundslandet Bayern. Folkmängden uppgår till cirka  invånare, vilket gör den till Bayerns fjärde största stad efter München, Nürnberg och Augsburg. Staden ligger omkring 90 kilometer sydost om Nürnberg och omkring 100 kilometer nordost om München. Floden Donau rinner genom staden. Motorvägarna A3 och A93 korsar varandra i staden.

Regensburg är en av de äldsta städerna i Tyskland. I skriftliga källor nämns platsen som ett romerskt kastell omkring år 80. Stadens historiska stadskärna är fortfarande i stort sett intakt eftersom inga egentliga bombangrepp genomfördes mot själva staden under andra världskriget. Däremot anfölls Messerschmittverken strax utanför staden med stor kraft. Staden har präglats av furstehuset Thurn und Taxis.

År 1965 grundades universitetet och en fackhögskola började sin verksamhet 1971. År 1960 iordningställdes en ny hamn, Östhamnen, och 1978 färdigställdes Main-Donau-kanalen. År 1986 startade BMW tillverkning av sin 3-serie i Regensburg. Fabriken sysselsätter 10 000 personer.

Idrott 
Stadens största fotbollslag heter SSV Jahn Regensburg.

Personligheter 
 Benediktus XVI
 Konrad von Megenberg (1309-1374)
 Thurn und Taxis

Källor 

Världsarv i Tyskland
 
Regensburg (stad)
Weser

Weser är en flod i västra Tyskland som bildas där floderna Werra och Fulda flyter samman vid Hannoversch Münden. Floden mynnar slutligen i Nordsjön vid Bremerhaven efter en sammanlagd längd på 744 km (inklusive Werra). Vid Verden cirka 40 km från Bremen förenas Weser med ytterligare en större biflod, nämligen Aller. Det sista stora biflödet före mynningen är Hunte. Wesers totala avrinningsområde är 46 306 km². Medelflödet vid mynningen är 327 m³/s. På sin väg mot havet passerar Weser städerna Hannoversch Münden, Hameln, Minden, Nienburg, Bremen och Bremerhaven.

Vattendrag i Tyskland
Wesers avrinningsområde
George Wade

Sir George Wade, född 1673, död 14 mars 1748, var en brittisk fältmarskalk.

Biografi
George Wade föddes 1673 på Irland. Han blev 1690 fänrik i armén, vann under kriget i Nederländerna kaptens grad 1695 och sändes 1704 som överste till Portugal. Där och i Spanien stred han med utmärkelse, blev 1708 brigadgeneral och deltog s.å. som lord Stanhopes närmaste man i erövringen av Menorca. Han förde 1710 ett viktigt befäl i slaget vid Zaragoza, blev 1714 generalmajor och invaldes 1715 i underhuset, som han sedan tillhörde till sin död.

Wade upptäckte den svenske ministern Carl Gyllenborgs jakobitiska stämplingar och förmådde regeringen att i strid med folkrätten låta häkta denne i januari 1717. Han deltog 1719 i expeditionen till Vigo och sändes 1724 till de skotska högländerna, där han genom taktfulla förhandlingar genomförde klanernas avväpning. Under åren 1726-1733 anlade han där också ett för sin tid beundransvärt vägsystem, vilket gjorde slut på denna förut otillgängliga landsändas isolering. 

Wade blev 1727 generallöjtnant och 1743 fältmarskalk. Som befälhavare över den brittiska armén i Flandern mot marskalken av Sachsen 1743-1744 skördade han inga lagrar, lika litet som 1745 som befälhavare för den armé, vilken skulle hindra pretendenten Karl Edvard Stuarts invasion från Skottland nedåt England. Han lyckades varken göra detta eller avskära pretendentens återtåg, och fick därför lämna ifrån sig befälet till hertigen av Cumberland.

Övrigt
George Wade nämns i den sista versen av den brittiska nationalsången God Save the Queen.

Källor

Brittiska fältmarskalkar
Födda 1673
Avlidna 1748
Män
Vigo

Vigo är en kommun och stad i provinsen Pontevedra i Galicien i nordvästra Spanien. Med sina 292 817 invånare (2016) är det den största staden i Galicien. Det är en betydande hamnstad med omfattande handels- och fiskeverksamhet. 

Staden har ett fotbollslag i La Liga som heter Celta Vigo.

Referenser

Externa länkar 

Indelningar i Galicien
Orter i Galicien
James Stanhope, 1:e earl Stanhope

James Stanhope, 1:e earl av Stanhope, född 1673 i Paris, död den 5 februari 1721 i London, var en  brittisk militär och politiker (whig). Han var sonson till Philip Stanhope, 1:e earl av Chesterfield och far till Philip Stanhope, 2:e earl Stanhope.

Militär karriär

Stanhope blev 1695 officer i engelska armén, befordrades 1704 till brigadgeneral och deltog under spanska tronföljdskriget från 1704 i striderna i Portugal och Spanien. År 1706 blev han engelskt sändebud hos kung 
Karl III, och verkade i den rollen energiskt för en intensifierad krigföring mot fransmännen och deras skyddsling Filip V. Han utnämndes 1708 till generalmajor och befälhavare för de brittiska trupperna i Spanien. Han erövrade i september samma år ön Menorca med hamnen Port Mahon, vilket gav brittiska flottan en god övervintringshamn i västra Medelhavet. 

Stanhope bidrog även väsentligt till segrarna vid Almenara (27 juli 1710) och Zaragoza (20 augusti 1710) och förmådde därefter Karl till framryckning mot Madrid (i september). När han senare blev tvingad att slå till reträtt blev han omringad av överlägsna franska trupper vid Brihuega och tvingades kapitulera (9 december). Han frigavs först efter ett och ett halvt år i fångenskap i Zaragoza och återvände då till England, där han sedan 1701 var ledamot av underhuset.

Politikern

Tillbaka i England blev han nu en av whigoppositionens ledare, verkade för den hannoverska tronföljden och utsågs efter Georgs I:s tronbestigning 1714 till statssekreterare. 

Stanhope ledde 1715 organiserandet av motståndet mot den jakobitiska resningen. Efter Townshends fall blev han 1717 förste skattkammarlord och skattkammarkansler, men återgick 1718 till sin forna statssekreterarpost. Han upphöjdes 1717 till viscount Stanhope of Mahon och 1718 till earl Stanhope. Från 1716 var han den verklige ledaren av Georg I:s utrikespolitik och fick 1718 till kvadruppelalliansen mellan England, Frankrike, Österrike och Holland. Efter Alberonis fall 1719 fick han även med Spanien i denna allians.

Stanhope genomdrev 1719 att fred slöts mellan Hannover och Sverige och sände därefter till Östersjön en flotteskader under amiral Norris, som dock anlände för sent för att hindra de ryska härjningarna på Sveriges östkust. Stanhope angreps kraftigt i parlamentet i samband med Söderhavskompaniets affärer, och upprördhet över dessa angrepp uppges ha orsakat hans död. 

Genom sitt giftermål med Lucy Pitt, en faster till William Pitt den äldre, inledde Stanhope den nära förbindelsen mellan släkterna Pitt och Stanhope.

Källor

Noter 

Brittiska generaler
Storbritanniens ministrar
Brittiska parlamentsledamöter
Brittiska överhusledamöter
Engelsk adel
Alumner från Trinity College, Oxford
Personer i spanska tronföljdskriget
Personer i Storbritannien under 1700-talet
Politiker från Paris
Födda 1673
Avlidna 1721
Män
Ugglan