kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Carl Henrik Nordlander

Mikael Inge Carl Henrik Nordlander, född 10 juli 1909 i Öregrund, död 22 december 2003 i Bromma, var en svensk jurist och ämbetsman.

Biografi
Nordlander avlade juris kandidatexamen 1930. Han blev assessor i Svea hovrätt 1943 och hovrättsråd 1948. Han var chef över Jordbruksdepartementets rättsavdelning 1946–1950 och blev statssekreterare i samma departement 1950. Han var generaldirektör i Lantbruksstyrelsen 1953–1957 och ordförande i Statens jordbruksnämnd 1957–1960 innan han utnämndes till konsultativt statsråd (partipolitiskt obunden) den 1 december 1959.

Nordlander var sedan verkställande direktör för Sveriges Kreditbank 1961–1974, för PK-Banken 1974 och chef för Riksbanken 1976–1979.

Nordlander hade sidouppdrag som ordförande i riksgäldsfullmäktige 1956–1959 samt styrelseordförande i ASSI 1961–1976 och i Domänverket 1970–1976. Han är begravd på Lidingö kyrkogård.

Källor
 Bra Böckers lexikon, 1976
 Mikael Inge Carl Henrik Nordlander på Gravar.se

Män
Födda 1909
Avlidna 2003
Brommabor
Svenska hovrättsråd
Svenska generaldirektörer
Sveriges konsultativa statsråd
Svenska statssekreterare
Chefer för Sveriges riksbank
Ledamöter av Lantbruksakademien
Partilösa ministrar
Personer från Öregrund
Gravsatta på Lidingö kyrkogård
Rune Hermansson

Rune Hermansson, född 16 november 1917 i Jukkasjärvi, Norrbottens län, död 1 oktober 1994, var en svensk jurist och socialdemokratisk politiker. 

Rune Hermansson studerade vid Stockholms universitet, där han blev jur.kand. 1943. Han tjänstgjorde därefter vid Svea hovrätt, och från 1949 vid hovrätten för Nedre Norrland där han blev hovrättsråd 1958. Två år senare, 1960, utsågs han till konsultativt statsråd och hade då varit expeditionschef vid Handelsdepartementet sedan 1957 vid sidan av tjänsten vid hovrätten. Efter sex år som statsråd lämnade han politiken och blev VD i Nya System AB (Systembolaget) 1967-1981. 

Han var son till hemmansägare Albert Hermansson, som även han var politiker, och Agnes Johansson samt gift från 1940 med Britt-Marie Ericsson (född 1920).

Svenska socialdemokrater
Sveriges konsultativa statsråd
Svenska jurister
Personer från Jukkasjärvi socken
Födda 1917
Avlidna 1994
Män
Björn Kjellin

Björn Torsten Martin Kjellin, född 5 juli 1910 i Marstrands församling, död 26 augusti 1986 i Vislanda församling, var en svensk jurist och ämbetsman.

Biografi
Kjellin avlade juris kandidatexamen 1934 vid Uppsala universitet, och hade därefter tingstjänstgöring till 1937, då han blev fiskal vid hovrätten för Övre Norrland. År 1947 blev han hovrättsråd. År 1944 anlitades han av regeringen som sakkunnig i justitiedepartementet och 1949 utsågs han till lagbyråchef. Åren 1953-1957 var han statssekreterare och efterträdde Ragnar Edenman som konsultativt statsråd (partipolitiskt obunden) 1 november 1957. Han stannade på statsrådsposten till 31 augusti 1958 då han blev president för hovrätten över Skåne och Blekinge, vilket han var fram till sin pensionering 1977. Från 1954 var Kjellin ordförande för Svensk förening för psykisk hälsovård.

Källor 

Svenska statssekreterare
Sveriges konsultativa statsråd
Hovrättspresidenter i Hovrätten över Skåne och Blekinge
Män
Födda 1910
Avlidna 1986
Partilösa ministrar
Personer från Marstrand
Sven Moberg

Sven Torsten Moberg, född 19 november 1919 i Göteborgs Oscar Fredriks församling, död 4 oktober 1994 i Vällingby församling, var en svensk ämbetsman och politiker (socialdemokrat). Han var konsultativt statsråd (undervisningsminister) 1967–1973, ledamot av riksdagen 1971–1973, generaldirektör i Statskontoret 1973–1983. Som undervisningsminister engagerade han sig främst i frågor rörande den högre utbildningen.

Moberg invaldes 1976 som ledamot av Ingenjörsvetenskapsakademien. Han är gravsatt i minneslunden på Råcksta begravningsplats.

Källor 

Sveriges biträdande utbildningsministrar
Sveriges konsultativa statsråd
Generaldirektörer för Statskontoret
Ledamöter av Sveriges riksdag för Socialdemokraterna
Ledamöter av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien
Män
Födda 1919
Avlidna 1994
Politiker från Göteborg
Gravsatta på Råcksta begravningsplats
Svante Lundkvist

Karl Svante Lundkvist, född 20 juli 1919 i Eskilstuna, död 9 juli 1991 i Eskilstuna, var en svensk politiker (socialdemokrat).

Biografi 
Lundkvist tog realexamen 1935 och blev samma år anställd vid Postverket. Han var konsultativt statsråd 1965–67 med ansvar för civilförsvaret, kommuner och landsting, kommunikationsminister 1967–69, civilminister 1969–73, jordbruksminister 1973–76 och 1982–86 samt statsministerns ställföreträdare 1986. Han var ordförande för stadsfullmäktige i Eskilstuna 1957–1965 och ledamot av riksdagen 1959–1986 (tillhörde Andra kammaren 1959–1970). Han var också ledamot av Socialdemokraternas partistyrelse från 1960.

Lundkvist tog 30 december 1967 första spadtaget på fastlandssidan vid bygget av Ölandsbron.

1985 gav Lundkvist ut diktsamlingen Noteringar: dikter om liv och politik och 1991 gav han ut I grund och botten, en självreflekterande bok om hans föräldrars och hans eget liv.

Bibliografi

Källor 

Födda 1919
Avlidna 1991
Sveriges civilministrar
Sveriges jordbruksministrar
Sveriges kommunikationsministrar
Sveriges konsultativa statsråd
Ledamöter av Sveriges riksdag för Socialdemokraterna
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Socialdemokraterna
Män
Politiker från Eskilstuna
Svenska politiker under 1900-talet
Ellips (matematik)

En ellips är den geometriska orten för en punkt, vars avstånd till två givna punkter, brännpunkterna, har en konstant summa. Ett mått på ellipsens form är dess excentricitet, e = c/a där c är halva avståndet mellan brännpunkterna och a halva tranversalaxelns längd. Ju större excentriciteten är, desto mer tillplattad är ellipsen. Ellipsen kan även fås som ett diagonalt snitt genom en kon.

Konstruktion 

En approximation till en ellips kan ritas med hjälp av två spikar, en tråd och en penna. Spikarna placeras där man vill ha ellipsens brännpunkter. Tråden binds fast i spikarna. Den fria trådens längd ska vara lika med den önskade summan av avståndet från ellipsen till brännpunkterna. Pennan placeras så att den sträcker tråden. Pennan förs åt sidan i de riktningar för vilka trådens sträckta tillstånd bibehålls. På detta sätt kan halva ellipsen ritas. För att rita den andra halvan flyttar man pennan till andra sidan av tråden, sträcker ut tråden åt andra hållet och upprepar ritandet enligt ovan.

Egenskaper 
Ellipsen definieras som den geometriska orten av de punkter vars sammanlagda avstånd till brännpunkterna är konstant. Denna konstant är lika med längden av ellipsens längre axel, transversalaxeln. Ofta används halva detta avstånd, den så kallade halva storaxeln, i matematiska och fysikaliska sammanhang. I astronomin betecknas halva storaxeln med bokstaven a. Lillaxeln, konjugataxeln, skär vinkelrätt storaxelns mitt. Halva lillaxeln betecknas b.

Ekvationer 
 
där a och b > 0 (när a=b är detta ekvationen för en cirkel). När ellipsen har medelpunkt i origo (h=k=0) så skär den x-axeln i punkterna (±a, 0)och y-axeln i (0, ±b).

På parameterform kan ellipsen beskrivas av

där  varierar inom intervallet .

Area 
Arean av en ellips är 

där a och b är halva längden av ellipsens storaxel respektive lillaxel.

Omkrets 

En ellips omkrets kan inte bestämmas med elementära funktioner om a och b är olika utan ges av en elliptisk integral. 

Omkretsen kan dock beräknas med en oändlig potensserie enligt

där ellipsens excentricitet är
 

En god approximation är Ramanujans:

Och en ännu bättre approximation:

Ellipsen inom astronomin 
Det var ett viktigt steg för människans föreställningar om universum när Johannes Kepler under det tidiga 1600-talet visade att planeternas banor kring solen är ellipser, med en av brännpunkterna i solen. Keplers lagar var en stor förbättring jämfört med Ptolemaeus excentriska cirklar och epicykler.

Se även 
 Superellips
 Kägelsnitt
 Keplers lagar

Referenser

Externa länkar 

Kägelsnitt
Birationell geometri
Hårgadansen

Hårgadansen eller Hårgasägnen är en sägen om hur djävulen själv, förklädd till spelman, fick ungdomarna i byn Hårga i Hälsingland att dansa sig till döds. Den äldsta kända uppteckningen av sägnen är gjord av komministern i Bollnäs Johan Gabriel Lindström år 1785 och finns återgiven i J D Flitenbergs samlingar om Hälsingland. För folklivsforskarna är Hårgadansen en sägen av en typ som omfattar liknande sägner förknippade med andra orter.

Sägnen har inspirerat dansevenemanget Hälsingehambon, som arrangerades första gången år 1965.

Sägnen

Det var en sen lördagskväll. Ungdomarna i Hårga hade samlats för att dansa på logen. Plötsligt, mitt i en dans, avbröts musiken. En ny spelman klev fram från skuggorna. Han bar en stor, mörk hatt på sitt huvud och under hatten kunde man skåda ett par brinnande ögon. Spelmannen lyfte sin fiol mot hakan och spelade en låt som aldrig tidigare hörts. Alla ungdomar började dansa till de nya tonerna. Men när de väl gått in i dansen kunde de inte sluta. Dansen fortsatte genom hela natten.      

När gryningen anlände drog sig spelmannen mot dörren samtidigt som han fortsatte spela. Efter honom följde alla dansarna på ett led. De kunde inte sluta dansa, tonerna från fiolen drev på deras fötter. En flicka låg ensam kvar på golvet på logen. Hon hade sett spelmannens bockfot, men ingen av de andra hade lyssnat när hon försökt varna dem. Alla var mitt inne i den vildaste dans de någonsin varit med om. Samtidigt som kyrkklockorna ringde in gudstjänsten försvann ungdomarna dansande iväg med spelmannen.      

Spelmannen ledde ungdomarna upp på Hårgaberget. Där satte han sig i en tall med sin fiol. Ungdomarna dansade tills endast deras skallar var kvar. Vissa säger att man fortfarande kan se märkena från ringdansen på Hårgaberget, och om man är modig nog att våga sig ut en natt när det är fullmåne kan man höra musiken som djävulen spelade för Hårgas ungdomar.

Hårgalåten
Hårgalåten (även Horgalåten) är en svensk folkmelodi från Hårga, som ofta kopplats till sägnen om Hårgadansen. Till melodin dansas vanligen hambo, vilket tidigare kallades för horgadansen. 

Hårgalåten är en av de mest välkända svenska spelmanslåtarna och har spelats in åtskilliga gånger, även i andra musikstilar än spelmansmusik. Bland inspelningarna finns The Spotnicks, Hootenanny Singers, In Flames, Kebnekajse, Morgana Lefay, Lill-Nickes, Orsa spelmän, Helen Sjöholm, Ultima Thule, Åsa Jinder och Henrik Dorsin. Låten i sig själv är en instrumental, men det finns också flera texter till melodin varav de flesta bygger på den gamla Hårgasägnen.

Se även

Hälsingehambon
Folkmusik från Hälsingland
Råttfångaren från Hameln
Hultkläppen
Näckens polska

Externa länkar
 Om Hälsingehambon och Hårgasägnen
 Hårgalåten

Källor

Svensk folkmusik
Dans
Sägner
Folkmusik från Hälsingland
Hälsingska sägner
European Aeronautic Defence and Space Company

European Aeronautic Defence and Space Company (EADS) var en multieuropeisk försvarskoncern med huvudkontor i nederländska Leiden. EADS var världens näst största och Europas största luft– och rymdfartskoncern. EADS ingår nu i Airbus Group.

Historia 
EADS skapades 10 juli 2000 genom en fusion av tyska DASA (DaimlerChrysler Aerospace), franska Aérospatiale-Matra och spanska CASA (Construcciones Aeronáuticas S.A.). EADS hade 143 358 anställda på 70 olika produktionsorter i Europa. Koncernen omsatte 56,48 miljarder euro. 

EADS har tagit fram den europeiska rymdfärjan Phoenix.

Koncerndivisioner 
EADS är uppdelat i följande divisioner:
Airbus, tillverkar flygplan, bland annat A380
Eurocopter, tillverkar helikoptrar
Military Transport Aircraft
Aeronautics
Space (deltar bland annat i utvecklingen av Galileo-systemet)
Defence and Security Systems.

Referenser

Externa länkar 
Officiell webbplats

 
Företag bildade 2000
Gunilla Poppe

Karin Gunilla Poppe, född Sundberg den 1 december 1936 i Göteborg, är en svensk skådespelare och teaterchef.

Biografi 
Gunilla Poppe växte upp norr om Göteborg och kom in på Dramatens elevskola 1954 som sjuttonåring  (en av de yngsta genom tiderna). Hon var så späd att hon fick spela Jesusbarnet i Strindbergs Advent. Efter elevskolan arbetade hon några år på gamla Helsingborgs stadsteater. 1962 träffade hon skådespelaren Nils Poppe när de båda medverkade i Den tappre soldaten Svejk på Skansens friluftsteater. De gifte sig i Göteborg 1965 och bosatte sig 1968 i en 1700-talsgård i skånska Domsten. Hon kom att medverka i flera av hans lustspel på Fredriksdalsteatern i Helsingborg, bland andra En enkel man, Lorden från gränden, Vita Hästen och Fars lille påg. Tillsammans fick de barnen Thomas Poppe och Mia Poppe. Ett tag funderade hon på att lämna skådespeleriet och skaffade sig lärarkompetens, men hon valde sedan teatern framför katedern.

På 1970-talet arbetade hon även med Arbetarnas bildningsförbunds föreningsteater i Helsingborg, där hon bland annat skrev och regisserade barnpjäsen Pojken som samlade tårar. Hon har bland annat varit engagerad vid Borås Stadsteater, Riksteatern och 1974–1995 på Malmö Stadsteater. På sistnämnda teater medverkade hon i en lång rad uppsättningar bland annat 
Ostindiefarare, Kärlek och magi i mammas kök, Guds styvbarn, Anne Franks dagbok och Doktorn klipper till. 
Gunilla Poppe har också sedan 1980-talet framträtt med egna lyrikprogram, ofta med visor av skånska poeter. På Fredriksdalsteatern har hon senare även medverkat i flera av Eva Rydbergs uppsättningar.

Sedan 2011 är hon teaterchef och skådespelare på den egna Poppegårdens friluftsteater i Domsten.

Filmografi (i urval) 
1986 – Yngsjömordet

Teater

Roller (ej komplett)

Referenser

Noter 

Helsingborgs Dagblad 1 december 2006, "Gunilla Poppe fyller 70 år"

Externa länkar 

Poppegårdens hemsida
 Gunilla Poppe på Malmö stadsteater

Svenska skådespelare under 1900-talet
Svenska skådespelare under 2000-talet
Alumner från Dramatens elevskola
Svenska teaterchefer
Kvinnor
Födda 1936
Levande personer
Skådespelare från Göteborg
Matz-Ztefanz med Lailaz

Matz-Ztefanz med Lailaz var ett svenskt parodiskt dansband. Namnet är en ordlek med stavningarna av de svenska dansbanden Matz Bladhs och Lasse Stefanz, och att många svenska dansband i allmänhet stavar med z i stället för s.

Matz-Ztefanz med Lailaz var en plojorkester som bildades på skoj i samband med revyn Sommarskôj på Lisebergsteatern 1997. Orkestern bestod av Stefan Ljungqvist: elbas och sång, Bo Maniette: gitarr, sång, Laila Westersund: trummor, sång, Mats Ljung: gitarr, sång, samt Lennart Palm: elorgel. Bandet gav ut ett album, Matz-Ztefanz med Lailaz Volym 1, där låten Evert skriven och komponerad av Errol Norstedt (mer känd som Eddie Meduza) ingick. Evert låg på Svensktoppen i 22 veckor 1997–1998. Låtarna Eleganten, Epatraktorn och Ingen plockar en maskros, också skrivna och komponerade av Norstedt var med på albumet. Texterna skilde sig dock i de stycken som ingick i revyn jämfört med Norstedts egna inspelningar. Även Eleganten och Epatraktorn hamnade på Svensktoppen. Skivan såldes i över 50.000 exemplar. 2004 kom uppföljaren Matz-Ztefanz med Lailaz Volym 2.

Diskografi 
1997 - Evert/Ingen plockar en maskros (singel)
1997 - Matz-Ztefanz med Lailaz Volym 1
1998 - I min trädgård/Schäfern bet (singel)
2004 - Matz-Ztefanz med Lailaz Volym 2

Medlemmar 
 Stefan Ljungqvist: Elbas och sång.
 Bo Maniette: Gitarr och sång.
 Laila Westersund: Trummor och sång.
 Mats Ljung: Gitarr och sång.
 Lennart Palm: Elorgel.

Källor

Fotnoter

Musikgrupper bildade 1997
Upplösta svenska dansband
Aaron Burr

Aaron Burr Jr., född 6 februari 1756 i Newark, New Jersey, död 14 september 1836 på Staten Island i New York, var en amerikansk politiker och dotterson till Jonathan Edwards, demokrat-republikan som var den 3:e vicepresidenten i USA, från 1801 till 1805. Under det amerikanska frihetskriget var han överstelöjtnant i USA:s armé. Innan han blev vicepresident under Thomas Jefferson var han distriktsåklagare i New York.

Duellen
Burrs liv tog en dramatisk vändning efter det att han i Weehawken i New Jersey 11 juli 1804 utkämpat en duell med Alexander Hamilton, vilken avled efter att ha träffats av skottet från Burrs pistol. Burr anklagades för mord, men åtal kom aldrig att väckas. Burr rannsakades för högförräderi 1807, då president Jefferson anklagade honom för att ha velat avskilja de västra delarna av USA till ett eget land (den så kallade Burr-konspirationen). Han frikändes, men fanns skyldig till att ha stämplat för att starta krig med Spanien för att erövra Mexiko.

Efter högförräderirättegången förde Burr kringflackande liv i Europa under några år, bland annat vistades han en tid i Sverige. Han kom tillbaka till USA och slutade sitt liv som advokat i New York.

Litterär gestaltning 
Aaron Burr är den eponyme hjälten i Gore Vidals roman Burr 1973 (på svenska som Duellen 1975), som ifrågasätter den traditionella tolkningen av Burr som mördare och förrädare.

Källor

Externa länkar 

 The private journal of Aaron Burr, during his residence of four years in Europe; with selections from his correspondence (1838) Burrs tryckta dagbok från tiden i Europa, bland annat i Stockholm.
 Biographical Directory of the United States Congress
 Political Graveyard

Födda 1756
Avlidna 1836
Amerikanska revolutionärer
Personer i amerikanska frihetskriget
USA:s vicepresidenter
Ledamöter av USA:s senat från delstaten New York
Män
Personer från Newark, New Jersey
Amerikanska politiker under 1700-talet
Amerikanska politiker under 1800-talet
Al fresco

Al fresco-målning, även affresco eller freskoteknik, är muralmålning utförd på färsk, fortfarande fuktig kalkputs. Termen al fresco kommer från italienskan, med samma betydelse, och direktöversätts till "på det färska". Dess motsats är al secco, eller seccoteknik, där kalkputsen först har fått härda, eller torka.

Med freskoteknik används pulvriserat färgpigment blandat med vatten, som målas direkt på fuktig, nylagd kalkputs. Den rena freskotekniken, även kallad buon fresco, är den mest hållbara tekniken. Underlaget byggs först upp med ett par lager kalkputs över hela ytan. Det lager man målar på, kallat intonaco, är en extra fin puts, som stryks ut över just det område man avser klara av under dagen, kallat giornata, eftersom målningen inte kan ändras efter det att putsen härdat. 

Med freskotekniken kommer pigmentpartiklarna att omges av de kristaller som bildas av kalken när den härdar, vilket ger ett mer hållbart resultat än vid seccoteknik. Hållbarheten förutsätter dock att pigmenten är kalkäkta, det vill säga klarar av kalkens basiska miljö.

Mezzo fresco (ungefär halvfärskt) är en variant av freskotekniken, där intonacon, kalkputsunderlaget man målar på, har kommit längre i härdningen än vid buon fresco och bara har en liten fuktighet kvar. När pigmenten stryks på kommer de därmed inte lika långt in i putsen, vilket ger en annan effekt. En viktig fördel med mezzo frescco-tekniken är att den ger konstnären längre tid. Större partier kan då färdigställas samtidigt, så att man får en mer sammanhållen målning utan skarvar. Metoden blev populär under renässansen och vid början av 1600-talet hade den i stort sett ersatt buon fresco.

Historik 
Freskomålning förekom inom egeisk kultur och senare i etruskisk konst, liksom i antikens Grekland och i romerska riket, där väggmålningar i Pompeji utgör exempel.

I Europa dominerade freskotekniken på många håll under medeltiden, särskilt under romansk tid. I Norden ses bevarade romanska freskomålningar främst i kyrkor från tidig dansk medeltid. Söder om Alperna fortsatte freskotekniken att dominera även under den senare medeltiden, medan man i nordligare områden i allmänhet gick över till seccoteknik under gotiken, från mitten av 1200-talet.

Under 1900-talet togs al fresco-tekniken upp i Sverige av bland andra Hilding Linnqvist och Sven Erixson.

Freskomålare i urval 

 Fra Angelico
 Giotto
 Michelangelo
 Elof Risebye
 Diego Rivera
 Rafael
 Pietro da Cortona
 Piero della Francesca
 Sandro Botticelli
 Torsten Billman
 Carl Larsson
 Prins Eugen
 Sven Erixson
 Hilding Linnqvist

Se även 
 Stucco lustro

Referenser

Noter

Tryckta källor
 Kalkmålning i Bonniers lexikon

Vidare läsning
 Erik Lindholm: Kalkmålningsteknik: al fresco, al secco, stucco lustro, sgraffito, Kungliga Konsthögskolan, Stockholm 1992

Externa länkar 
 

Konsttermer
Måleritekniker
Italienska ord och uttryck
The Beau Brummels

The Beau Brummels var amerikanskt rockband bildat i San Francisco, Kalifornien 1964. Medlemmar i gruppen var Sal Valentino (sång), Ron Elliott (gitarr), Ron Meagher (bas) och John Peterson (trummor). Gruppen inspirerades till stor del av de för tiden stora brittiska banden, i synnerhet The Beatles. Deras tidiga material märks denna inspirationskälla tydligt på. Gruppen brukar räknas till en av de första grupperna som spelade folkrock, tätt följd av The Byrds.

De fick skivkontrakt på Autumn Records och sin första hit 1965, Laugh, Laugh. Låten nådde femtondeplatsen på Billboard Hot 100. Många misstog gruppen för att vara brittisk för den likartade ljudbilden. Uppföljarsingeln Just a Little blev också en hit, större än föregångaren då den nådde femteplats på Billboardlistan. En tid efter detta kom gruppens sista topp 40-hit You Tell Me Why. Elliott lämnade gruppen till och från på grund av sina besvär med diabetes. Peterson blev medlem i Harpers Bizarre. Som en trio (Elliott, Valentino, och Meagher) spelade sedan gruppen in det mer countryinspirerade albumet Triangle (1967). När nästa album Bradley's Barn (1968) släpptes bestod gruppen endast av en duo med Elliot och Valentino. Meagher försvann efter Triangle och ersattes av studiomusiker. Albumen kom dock lite före sin tid då denna musikstil kallad countryrock inte blev populär förrän ungefär två år senare. Gruppen upplöstes 1968. Originaluppsättningen återförenades kort 1974 och spelade in ett självbetitlat album som släpptes 1975. Gruppen splittrades dock åter samma år.

Medlemmar
Originalmedlemmar:
Ron Elliott – sologitarr, sång (1964–1969, 1974–1975, 1979–1981, 2013)
Sal Valentino – sång, tamburin (1964–1969, 1974–1975, 1979–1980, 1984–1985, 2013)
Ron Meagher – bas, sång (1964–1967, 1974, 1979–1980, 2000–2002, 2013)
Declan Mulligan – gitarr, munspel, sång (1964–1965, 1974–1975, 1979–1985, 2013)
John Peterson – trummor, sång (1964–1966, 1974–1975, 2000)

Senare medlemmar:
Don Irving – gitarr, sång (1965–1966, 2002)
Dan Levitt – banjo, gitarr (1974–1975)
Peter Tepp – trummor (1975)
John Hjort – basgitarr, sång (1981–1985)
James Moyles – keyboard (1981–1985)
Peter Tucker – trummor (1981–1984)
Terry Thorn – trummor (1984–1985)

Diskografi 
Studioalbum
Introducing the Beau Brummels (1965)
The Beau Brummels, Vol. 2 (1965)
Beau Brummels '66 (1966)
Triangle (1967)
Bradley's Barn (1968)
The Beau Brummels (1975)
Continuum (2013)

Livealbum
Live! (2000) (inspelad 1974)

Externa länkar 

Beau Brummels webbplats
The Beau Brummels på allmusic.com

Beau Brummels, The