Rättegångsbalken

Rättegångsbalken är namnet på de centrala processrättsliga lagarna i Sverige och i Finland. Rättegångsbalken innehåller alla grundläggande bestämmelser för rättegångar i såväl tvistemål som brottmål i tingsrätt, hovrätt samt högsta domstolarna i Sverige eller Finland. 

Rättegångsbalken var en av nio ”balkar” i 1734 års lag. I Finland är den fortfarande gällande rätt, även om den reviderats kraftigt. I Sverige antogs en ny rättegångsbalk år 1942 som trädde i kraft den 1 januari 1948.

Rättegångsbalken i Sverige är indelad i sju avdelningar, vilka i sin tur är uppdelade på 59 kapitel.

Sverige

Första avdelningen: Om domstolsväsendet
 1 Kap. Om allmän underrätt

Tingsrätt är allmän underrätt och första domstol, det vill säga första instans, i alla allmänna mål och domstolsärenden. Dess territoriella område betecknas domkrets. Det är Sveriges riksdag som bestämmer indelningen i domkretsar. Individuell sökning kan ske här.
Allmänna domstolar handlägger brottmål och tvister, som inte handläggs av specialdomstolarna. 

För en enskild arbetstagare som inte är medlem i eller inte har stöd av någon facklig organisation gäller att talan ska väckas vid tingsrätt. Detsamma gäller en arbetsgivare som inte har stöd av en arbetsgivarorganisation. 

Om en part är missnöjd med tingsrättens dom i ett arbetsrättsligt mål kan överklagande ske till arbetsdomstolen.

I tingsrätt ska det finnas lagman.   

I tingsrätt ska även finnas en eller flera rådmän och ibland en eller flera chefsrådmän. 

Lagman, chefsrådman och rådman ska vara lagfarna. 

Tingsrätt får vara delad i avdelningar. Ordförande på avdelning är lagmannen eller en chefsrådman. 

Vid tingsrätt ska det finnas ett kansli, som hålls öppet för allmänheten på bestämda tider.

Tingsrätten ska vid huvudförhandling i brottmål bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän.
 2 Kap. Om hovrätt
3 Kap. Om Högsta domstolen 
4 Kap. Om domare
5 Kap. Om offentlighet och ordning m.m. vid domstol 
6 kap. Om registrering av uppgifter och handlingar
7 Kap. Om åklagare och om jäv mot anställda inom polisväsendet m.fl.
8 Kap. Om advokater
9 Kap. Om straff, vite och hämtning

Andra avdelningen: Om rättegången i allmänhet
Den andra avdelningen innehåller bestämmelser om hur rättegången ska gå till i allmänhet. Dessa regler gäller därför i alla instanser, det vill säga i tingsrätt, hovrätt och Högsta domstolen. Avdelningen är uppdelad i tre sektioner och 25 kapitel (10-34 kap.). Den första sektionen handlar om rättegången i tvistemål (10-18 kap.), den andra om rättegången i brottmål (19-31 kap.) och den tredje innehåller gemensamma bestämmelser för tvistemål och brottmål (32-34 kap.).

I. Om rättegången i tvistemål

10 Kap. Om laga domstol
Det tionde kapitlet innehåller bestämmelser om vilken domstol som är behörig i tvistemål. I 1 § anges att behörig tingsrätt i huvudregel ska vara där svaranden har sin hemvist, vilket för en fysisk person är folkbokföringsadressen den 1 november det föregående året (1 § 2 st.), medan det för bolag, föreningar och andra samfund är där styrelsen har sitt säte (3 st.). Myndigheter stäms där myndigheten har sitt säte (2 §). För personer som inte har hemvist inom riket gäller 3-4 §. En konsument som vill stämma en näringsidkare behöver dock inte beakta dessa regler utan får väcka talan där han själv har hemvist enligt 8 a §, så länge det kan antas att tvisten kommer handläggas som ett så kallat "småmål".

För tvister som rör jordbruk, gruvdrift, fabriksdrift, hantverk, handel och annan liknande verksamhet med fast driftställe, så får en person som driver sådan verksamhet sökas i den ort driftstället ligger (5 §). Tvister som rör fast egendom handläggs i allmänhet där den fast egendomen är belägen enligt 10 §.

Skulle en tvist väckas vid fel domstol måste domstolen antingen självmant (ex officio) beakta felet (17 och 17 a §), eller endast på invändning av part beakta felet (18 §). Som exempel av tvister som självmant ska beaktas är om tvisten är väckt i strid mot 10 §, det vill säga om en tvist om fast egendom är väckt vid fel egendom. I detta fall är en tingsrätt inte behörig att pröva tvisten och tvisten ska således avvisas. Om en tvist däremot väcks i strid mot 1 § (till exempel om en kärande väckt talan i Stockholms tingsrätt mot en svarande boende i Göteborg), så måste en av parterna i rätt tid göra en invändning mot detta. Görs invändningen för sent så är domstolen behörig och domstolen får pröva tvisten (invändning ska enligt 34 kap. 2 § göras första gången som parten för sin talan).

Har en obehörig domstol ändå prövat saken, får en högre domstol enbart prova frågan om detta överklagats eller om det föreligger ett av tre specialfall enligt 19 §:
- om domstol prövat fråga som ska prövas av annan myndighet än domstol eller av särskild domstol,
- om domstol prövat fråga som ska prövas omedelbart av högre rätt, eller
- om domstol prövat fråga som ska prövas av skiljemän.
i de fall en högre domstol kommit fram till att den lägre domstolen inte var behörig, får den högre domstolen återförvisa målet till en behörig lägre rätt (20 §). Slutligen står det i det 10 kap. att om det finns specialregler om laga domstol, gäller dessa regler i stället (det vill säga ett uttryck för lex specialis, 21 §).

11 Kap. Om part och ställföreträdare
I början av kapitlet stadgas att alla fysiska personer kan vara part i en rättegång (1 § 1 st.) precis som bolag, föreningar och andra samfund som kan ha rättigheter och skyldigheter, där de senare representeras av en ställföreträdare för den juridiska personen (2 §). Vid huvudförhandling i tingsrätt och hovrätt är det som huvudregel krav på parten och ställföreträdaren att närvara personligen enligt 5 § 1 och 4 st., om det inte kan antas vara utan betydelse för utredningen. I Högsta domstolen gäller i stället närvaroplikt enbart om domstolen finner detta nödvändigt (2 st.). Vad gäller sammanträde vid förberedelse krävs enbart att de närvarar personligen om det främjar syftet med denna (3 st.). Om rätten finner att det ska finnas en närvaroplikt, krävs att den förordnar om detta (5 st.).

12 Kap. Om rättegångsombud
En som är part enligt 11 kap. får ha ett ombud som för dennes talan (1 §). Denne får infinna sig i rätten i stället för parten, om inte annat sägs vad gäller personlig närvaroplikt enligt 11 kap. 5 § (se ovan). Det finns vissa grundkrav på ett ombud i 2 §, bland annat krav på kunskaper i svenska och hemvist inom Sverige, EES eller Schweiz - om det är lämpligt får emellertid ombudet ha sin hemvist på annan plats. Dessutom krävs det att personen "med hänsyn till redbarhet, insikter och tidigare verksamhet" är lämplig. Personen får heller inte vara underårig, försatt i konkurs eller satt under förvaltare. Om ett ombud visar prov på oredlighet, oskicklighet eller oförstånd får ombudet avvisas - antingen permanent eller tillfälligt (5 §).

Vill en part använda ett ombud krävs att parten antingen ger fullmakten inför rätten eller ger in en skriftlig fullmakt som parten skrivit under (8 §). Den skriftliga fullmakten ska då ges in första gången som ombudet för partens talan (9 § 1 st. 1 men.) och innehålla ombudets namn (12 §). Om ombudet inte kan förete en sådan fullmakt vid det tillfället ska rätten antingen ge ombudet tid att ge in en sådan fullmakt eller fortsätta med handläggningen, dock utan att meddela dom eller beslut (9 § 2 st. 1 & 2 men.). I det senare fallet får ombudet fortsätta att föra partens talan och parten blir bunden av ombudens agerande när denne därefter ger in en fullmakt (9 § 2 st. 3 men.).

Ett ombuds behörighet framgår av 14 § och ger ombudet generell rätt att bland annat väcka talan i dispositiva mål, ingå förlikning och söka verkställighet med anledning av domen. För att inskränka ett ombuds behörighet krävs att detta särskilt anges i fullmakten (15 § 2 st.), men inskränkning får enbart göras i vissa i 15 § 1 st. angivna fall. Om ett ombud företar en handling när parten är närvarande, så kan parten genast protestera mot handlingen vilket gör den ogiltig (17 §) och en part får när som helst återkalla fullmakten som gör ombudet behörig (18 § 1 st.). I de fall ett ombud går utöver sin behörighet så blir ombudet skadeståndsansvarig gentemot motparten och staten för eventuella kostnader som hans handlingar orsakat till följd av att de inte kan göras gällande mot parten (20 §).

13 Kap. Om föremål för talan och talans väckande
Det finns två olika typer av talan - fullgörelsetalan (1 §) och fastställelsetalan (2 §). Har en talan väl väckts får en sådan talan som huvudregel inte ändras enligt 3 § 1 st. 1 men. Kärande får dock 1) kräva ytterligare fullgörelse om det under rättegången kommit fram en ny omständighet, 2) yrka en fastställelse om ett rättsförhållande som är stridigt mellan parterna och som är avgörande för saken som prövas, 3) kräva ränta eller tilläggsförpliktelse som följer av yrkandet samt ett helt nytt yrkande som stödjer sig på väsentligen samma grund. Käranden får dock enbart göra 2 och 3 innan en huvudförhandling i tingsrätten, därefter krävs det att det utan olägenhet kan prövas i målet - har målet överklagats får 2 och 3 inte göras över huvud taget (3 § 2 st.). Enligt 3 § 3 st. är det inte heller en ändring att inskränka sin talan eller åberopa ny omständighet. I de fall en kärande återkallar sin talan i ett dispositivt tvistemål ska målet ändå prövas, om svaranden yrkar detta (5 § 1 st.).

Om det redan föreligger en rättegång om en viss sak, får en ny talan angående samma sak inte väckas igen (så kallad litispendens, 6 §). Föreligger litispendens ska talan alltså avvisas självmant av domstolen (34 kap. 1 § 2 st.).

14 Kap. Om förening av mål och tredje mans deltagande i rättegång
15 kap. Om kvarstad m.m.
16 Kap. Om omröstning
17 Kap. Om dom och beslut
18 Kap. Om rättegångskostnad

II. Om rättegången i brottmål
19 Kap. Om laga domstol
20 Kap. Om rätt till åtal och om målsägande 
21 Kap. Om den misstänkte och hans försvar 
22 Kap. Om enskilt anspråk i anledning av brott 
23 Kap. Om förundersökning 
24 Kap. Om häktning och anhållande
25 Kap. Om reseförbud och anmälningsskyldighet
26 kap. Om kvarstad 
27 kap. Om beslag, hemlig teleavlyssning
28 Kap. Om husrannsakan samt kroppsvisitation och kroppsbesiktning 
29 Kap. Om omröstning 
30 Kap. Om dom och beslut 
31 Kap. Om rättegångskostnad

III. Gemensamma bestämmelser
32 Kap. Om frister och laga förfall  
33 Kap. Om inlaga i rättegång och om delgivning 
34 Kap. Om rättegångshinder

Tredje avdelningen

Om bevisning
35 Kap. Om bevisning i allmänhet  
36 Kap. Om vittne  
37 kap. Om förhör med part och med målsägande som inte för talan  
38 Kap. Om skriftligt bevis  
39 Kap. Om syn  
40 Kap. Om sakkunnig  
41 Kap. Om bevisning till framtida säkerhet

Fjärde avdelningen

Om rättegången i underrätt
I. Om rättegången i tvistemål 
42 kap. Om stämning och förberedelse och om avgörande av mål utan huvudförhandling 
43 Kap. Om huvudförhandling 
44 kap. Om parts utevaro m. m.
II. Om rättegången i brottmål 
45 kap. Om väckande av allmänt åtal, om förberedelse och om avgörande av mål utan huvudförhandling 
46 Kap. Om huvudförhandling i mål, vari allmänt åtal föres 
47 Kap. Om väckande av enskilt åtal och huvudförhandling i mål, vari sådant åtal föres 
48 Kap. Om strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot

Femte avdelningen

Om rättegången i hovrätt
49 kap. Om rätten att överklaga en tingsrätts domar och beslut och om prövningstillstånd 
50 kap. Om överklagande av domar i tvistemål 
51 kap. Om överklagande av domar i brottmål  
52 Kap. Om överklagande av beslut  
53 Kap. Om mål som tas upp omedelbart

Sjätte avdelningen

Om rättegången i Högsta domstolen
54 kap. Om rätten att överklaga en hovrätts domar och beslut och om prövningstillstånd  
55 kap. Om överklagande av domar  
56 kap. Om överklagande av beslut och om hänskjutande av prejudikatfrågor  
57 Kap. Om mål som tas upp omedelbart

Sjunde avdelningen

Om särskilda rättsmedel
58 Kap. Om resning och återställande av försutten tid 
59 Kap. Om klagan över domvilla m.m.

Noter

Externa länkar

Rättegångs Balk, gällande lydelse i Finland

1948 i Sverige
Politikåret 1948
Juridikåret 1948
Processrätt
Sveriges lagar
Finlands lagar
1734 års lag
Rättegångar