kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Fredrik III av Sachsen

Fredrik III (ty. Friedrich III.), Fredrik den vise (ty. Friedrich der Weise), född 17 januari 1463, död 5 maj 1525, kurfurste av Sachsen från 1486.

Fredrik befordrade vetenskap och konst, och grundlade 1502 universitetet i Wittenberg, motarbetade avlatshandeln och hjälpte Martin Luther när katolska kyrkans präster gick emot honom. Han kunde dock inte besluta sig för att formellt införa den nya läran i sitt land. Han tog sin bror Johan den ståndaktige till medregent i sina arvländer. Efter Maximilian I:s död blev Fredrik III vald till kejsare av kurfurstarna, men avsade sig genast värdigheten, undfallande för Karl V:s härmakt.

Källor 
Svensk uppslagsbok, Malmö 1932

Noter

Huset Wettin
Kurfurstar av Sachsen
Födda 1463
Avlidna 1525
Män
Personer från Torgau
Svensk uppslagsbok
Didrik Slagheck

Didrik Slagheck, död 24 januari 1522, var en dansk präst, biskop i Skara 1520–1521 och ärkebiskop i Lund från 1521 till sin död. Han blev utpekad som aktivt medverkande till Stockholms blodbad.

Biografi 
Slagheck föddes som oäkta son till en westfalisk präst och tyckes tidigt ha varit anställd i det påvliga kansliet. Han kom till Norge 1510 och blev snart mycket uppskattad av både Kristian II och dennes rådgiverska, Sigbrit. Efter att ha befunnit sig i något land utanför Norden återkom han 1517 som medhjälpare åt påvens sändebud, avlatskrämaren Arcimboldus. Denne missbrukade snart kungens förtroende och lät sig i stället mutas av Sten Sture den yngre. Didrik Slagheck informerade kung Kristian om detta och skickades därpå till Rom för att rapportera om Arcimboldus svek.

1520 följde han unionskungen till Stockholm och ska ha varit inspiratör till de hårda domarna vid Stockholms blodbad. Slagheck blev strax efter händelsen utnämnd till biskop i Skara stift efter den avrättade biskop Vincent. Han var sedan en av de tre styresmän, som Kristian kvarlämnade i Sverige. Didrik Slagheck var illa omtyckt i Sverige och gjorde sig även ovän med de övriga styresmännen. På hösten 1521 återvände han till Danmark för att av Kristian II utnämnas till ärkebiskop i Lund. Den tjänsten var inte långvarig, för påven Leo X hade upprörts över att två biskopar halshuggits i Stockholm. Kungen gav hela skulden till Didrik Slagheck och såg till att han dömdes till döden.

När han stod med repet om halsen ändrades hans straff till att brännas levande, vilket också skedde den 24 januari 1522 på Gammeltorv i Köpenhamn.

Se även 
Lista över biskopar i Skara stift
Lista över ärkebiskopar och biskopar i Lunds stift

Källor
Nationalencyklopedin
Svensk uppslagsbok

Danska ärkebiskopar
Biskopar i Skara stift
Biskopar i Lunds stift
Personer som blivit avrättade av Danmark under 1500-talet
Födda 1400-talet
Avlidna 1522
Män
Personer som blivit avrättade genom bränning i Danmark
Personer i Gustav Vasas befrielsekrig
Markus (evangelist)

Markus (hebreiska מרקוס; grekiska Μάρκος) (första århundradet e.Kr), enligt traditionen författare till Markus evangelium, var en nära medarbetare till aposteln Petrus, som betraktade honom som sin "son". Markus vördas som helgon inom bland annat Romersk-katolska kyrkan. Hans minnesdag firas den 25 april.

Biografi 
Markus var son till Maria och kusin till Barnabas. Han följde med Paulus och Barnabas på Paulus första missionsresa till nuvarande Turkiet, men övergav dem under resan (se Apostlagärningarna 13:13) och återvände till Jerusalem. Barnabas tog senare med sig Markus till Cypern (Apostlagärningarna 15:36-40). Senare frågade även Paulus efter Markus tjänster, och Markus blev Paulus medarbetare. Enligt Paulus brev till Filemon var Markus och Lukas tillsammans med Paulus under dennes fångenskap i Rom. 

Markus anses traditionellt vara författare till Markusevangeliet, som är Nya Testamentets andra bok. Att boken riktar sig till romarna framgår bland annat av att Markus beskriver judiska sedvänjor och förklarar arameiska ord, men går inte in på vem Pontius Pilatus var. Det som är typiskt för evangeliet är hur han betonar befrielse och helanden. Han lyfter fram Jesus som handlingskraftig. Boken är kort och texten visar hur Markus forcerar handlingen, han skrev "rakt på" med "fart och fläkt" och använder sig av uttryck som "strax" och "därefter". Läsaren märker tydligt Markus impulsiva karaktär och kan ana att han färgats av aposteln Petrus, hos vilken Markus var lärjunge. Petrus omnämns i tio av bokens kapitel.

Markus tros också enligt diverse traditioner vara den förste biskopen av Alexandria. Han ses som grundare av kyrkan i Alexandria, och var således även den som spred kristendomen till Afrika (detta enligt den koptiska kyrkan). Markus minnesdag firas den 25 april, på årsdagen av hans martyrskap. Hans evangelistsymbol är ett lejon (Sankt Markuslejonet). Bland annat Venedig har tagit honom till sin skyddspatron och där ligger den mest kända kyrka som tillägnats honom, Markuskyrkan, vari hans reliker förvaras.

Källor 
 Farmer, David Hugh, The Oxford Dictionary of Saints. 3rd ed. Oxford: Oxford University Press 1992. 
 The Book of Saints: A Dictionary of Servants of God. 6th ed. London: Cassell 1994.

Noter

Externa länkar 

 
Män
Personer i Nya testamentet
Kristna martyrer
Födda 000-talet
Avlidna okänt år
Lukas

Lukas (grekiska Λουκᾶς Loukãs) är en person i Nya Testamentet. Författarskapet till Lukasevangeliet och Apostlagärningarna (som tvivelsutan har samma författare) tillskrivs traditionellt den Lukas som bland annat följde Paulus till Rom. Denna tradition går att spåra tillbaka till omkring 150 e. Kr. Modern bibelkritisk forskning anser detta mindre troligt, då Lukasevangeliet antas vara författat först 75-90 e. Kr.

Enligt Filemonbrevet var Lukas tillsammans med Paulus och Markus i Rom under Paulus fångenskap där. I Kolosserbrevet (Kol 4:14) kallas han läkare och där liksom i Andra Timotheosbrevet (2 Tim 4:11) och i Filemonbrevet (v.24) beskrivs han som en av Paulus medarbetare. Lukas, förutom att han var evangelist, var läkare till yrket.

Lukas beskrevs av kyrkohistorikerna Eusebios och Hieronymus som grekisk och härstammande från Antiochia, en stad i Syrien, och det anses att han skrivit för en i huvudsak icke-judisk publik. Han omnämns i bibeln som icke-judisk och församlingen i Antiochia är den första med medlemmar som inte är judiska. Till skillnad från de andra evangelisterna - Matteus, Markus och Johannes - hade han troligen inte själv träffat Jesus.

Enligt en medeltida legend, belagd sedan 500-talet e. Kr. skall Lukas ha varit konstnär och bland annat utövat målaryrket, varför han blev målarnas skyddshelgon, Flera ålderdomliga porträtt av Jesus och Maria har uppgetts vara målade av Lukas. Lukas målande Madonnan var under medeltiden ett populärt motiv, bland annat finns en känd sådan av Rogier van der Weyden.

Hans evangelistsymbol är en bevingad oxe eller tjur. Symbolen kopplades till honom av kyrkofadern Irenaeus som lät evangelisterna symboliseras av ett bevingat väsen med koppling till deras respektive evangeliums inledning. Lukasevangeliet inleds med hur Johannes Döparens far Sakarias offrar i templet och den bevingade oxen representerar offerdjuret. Lukas festdag firas den 18 oktober.

Källor

Externa länkar 

Nya testamentet
Märkeskläder

Märkeskläder kallas kläder som saluförs under ett klädesmärke med högt anseende. Ofta är dessa kläder dyrare än andra, de behöver dock inte nödvändigtvis vara av högre kvalitet än billigare motsvarigheter.

Se även 

Haute couture

Kläder
Konsumtion
Spanska stöveln

Spanska stöveln eller "benskruven" (latin caliga hispanica) var ett tortyrinstrument, som man förr använde för att genom hoppressning av benet framkalla en mycket intensiv smärta. Det bestod av två halvcylindriska plattor, som på insidan kunde vara försedda med trubbiga taggar. Dessa båda plattor lades kring brottslingens ben, varefter de med hjälp av en skruvanordning pressades intill varandra, genom att man slog in kilar i ett omgivande hölje. Under sådan behandling fick brottslingen sina ben sönderkrossade, ofta så att benmärgen rann ut. För ytterligare smärta brukade man hårt slå på plattorna med hammare.

Källor

Tortyrredskap
Wonsan

Wŏnsan är en hamnstad och flottbas i Nordkorea. Staden är huvudstad i provinsen Kangwon. Befolkningen uppgick till 363 127 invånare vid folkräkningen 2008, varav 328 467 invånare bodde i själva centralorten.

Geografi 
Wŏnsan ligger vid Japanska havet, bergen Jandoksan och Naphalsan är belägna väster om staden. Mer än 20 små öar ligger strax utanför staden. Två av öarna är Hwangthoön och Ryo. År 2013 tillkännagavs att Wŏnsan skall utvecklas till en plats för rekreation och nöjen sommartid.

Historia 
Originalnamnet på staden var Wonsanjin och staden öppnades som en hamn för handel år 1880. År 1914 öppnades de två järnvägarna Pyongyang-Wonsan och Shenyang då staden gradvis växte och blev ett östproduktdistrubuerande center. Idag är staden en hamnindustristad och huvudstad i Kangwŏnprovinsen.

Transport 
Wŏnsan är sammankopplat med Pyongyang och andra nordkoreanska städer genom en järnväg och vägar. Staden har även ett militär och civilt flygväsen.

Utbildning 
Staden har flera olika universitet och skolor.

 Songdowonuniversitetet
 Kumganguniversitetet
 Tonghaeuniversitetet
 Wonsans medicinuniversitet
 Wonsans första utbildningsuniversitet
 Ri Su Dokuniversitetet

Turism 
Nordkorea är i praktiken stängt för normal turism. Nära Songdowon ligger en känd badplats för nordkoreaner, där vattnet är ovanligt klart. Det finns gott om tallar i området som har utsetts till nationellt utflyktsmål.

Några kända sceniska ställen nära Wŏnsan är Myongsasimni, Sijungsjön, Chongsokjon och Kumgangberget.

Industri 
Wŏnsan har en vattenproduktsfabrik, varv, kemiska företag och en cementfabrik.

Källor

Orter i Kangwon, Nordkorea
WP:Projekt Korea
William Calley

William Laws Calley, född 8 juni 1943 i Miami, Florida, är en amerikansk krigsförbrytare och tidigare officer i USA:s armé (löjtnant) som tjänstgjorde under Vietnamkriget.

Calley pekades ut som huvudansvarig för My Lai-massakern 1968 där i stort sett alla byns drygt 500 invånare mördades av amerikanska soldater. Calley dömdes för delaktighet i 22 av de 109 mord han åtalades för och blev därmed den ende i sitt förband som fick bära rättsligt ansvar för händelsen. Calley försvarade sig med att han endast verkställde en order från sin närmast överordnade, kapten Ernest Medina, när han beordrade sitt kompani att döda alla i byn. Enligt överlevande vittnen sköt Calley själv bland annat ett tvåårigt barn. Calley dömdes 1971 till livstids fängelse vid United States Disciplinary Barracks, men straffet omvandlades till husarrest av USA:s president Richard Nixon. Calley benådades 1974 efter att ha avtjänat tre och ett halvt år av sitt straff.

Se även 
 Son My-massakern

Referenser 
 Artikel av Peter Englund (ursprungligen publicerad i Tidningen Vi, våren 1995)
 "1971: Calley guilty of My Lai massacre". BBC News. Läst 10 december 2020.

Noter 

Personer i Vietnamkriget
Personer dömda för krigsbrott
Födda 1943
Amerikanska brottslingar
Levande personer
Personer från Miami
Män
Personer som tjänstgjort i USA:s armé
Surf

För vattensporten, se Surfing
Surf, surfmusik eller surfrock är en form av rockmusik som var populär i början av 1960-talet. Musiken var en sorts hyllning till surfandet, och det lades ibland in ljud av vågor i musiken. Vibrerande gitarrer var ett ofta återkommande moment. Låtarna var ofta instrumentala och enkla, högst tre ackord i varje och var på grund av sin enkelhet ofta öppna för improvisationer. Många surflåtar cirkulerade bland de etablerade artisterna, som var och en gjorde sina versioner av dem.

En grundläggande musiker för surfmusiken kan sägas vara Dick Dale som med sina låtar färgade av hans eget surfande inspirerade de flesta ledande banden inom genren. Han revolutionerade också genom att ta in världsmusik i sina kompositioner. Tack vare honom blev det vanligt med bland annat spanskt, orientaliskt och Japan-inspirerat sound i instrumentala surfkompositioner.

Surfmusik kan delas in i två olika genrer, dels den lite popigare med The Beach Boys som främsta artist, och den rockigare med artister som The Trashmen, The Chantays och The Surfaris. Den rockigare delen av surfmusiken hämtade även inspiration av den tidiga garagerocken.

Artister inom genren

Kända låtar 

"Baja" - The Astronauts
"Barbara Ann" - The Beach Boys
"Bombora" - The Atlantics
"Bullwinkle, Part II" - The Centurions
"Bustin Surfboards" - The Tornadoes
"Diamond Head" - The Ventures
"Goofy Foot" - The Lively Ones
"G.T.O." - Ronny & The Daytonas
"I Get Around" - The Beach Boys
"K-39" - The Challengers
"Let's Go Trippin" - Dick Dale and the Del-Tones
"Little Honda" - The Hondells
"Miserlou" - Dick Dale and the Del-Tones
"Moon Dawg" - The Gamblers
"Mr. Moto" - The Bel-Airs
"Penetration" - The Pyramids
"Pipeline" - The Chantays
"Point Panic" - The Surfaris
"Ride the Wild Surf" - Jan and Dean
"Surf Beat" - Dick Dale and the Del-Tones
"Surf City" - Jan and Dean
"Surf Rider" - The Lively Ones
"Surfer Girl" - The Beach Boys
"Surfin' Bird" - The Trashmen
"Surfin' Safari - The Beach Boys
"Surfin' USA" - The Beach Boys
"Tube City" - The Trashmen
"Underwater" - The Frogmen
"Wipe Out" - The Surfaris

Se även 
Surfgrupper

Musikgenrer
Territorium

Ett territorium är ett geografiskt område. En stats territorium är det område som ligger innanför landets gränser. Terrioriet består av mark-, luft- och sjöterritorium.

I vissa stater, framförallt olika typer av förbundsstater, är ett territorium eller federalt territorium ett geografiskt område som inte står under någon delstats politiska kontroll, utan istället är organiserat direkt under centralregeringen. Medborgare bosatt på federalt territorium kan ibland ha mindre politiskt inflytande än medborgarna i en delstat. I USA kunde invånarna i Washington D.C., inte rösta i presidentval förrän 1968.

Exempel 
Några exempel på federala territorier är Australiens territorier, Kanadas territorier och Indiens unionsterritorier. I USA var flera nuvarande delstater territorier innan de fick tillräckligt stort invånarantal för att erhålla delstatsrättigheter. I dag är bland annat District of Columbia och Puerto Rico amerikanska territorier.

Juridiska konsekvenser 
Territorier avgör ofta gränsen för en rättsstats makt (så kallad geografisk jurisdiktion). Exempel på detta är hur ett lands försvar får agera i ett visst område, och vilket lands lag som gäller var. I Sverige gäller till exempel som huvudregel att svensk domstol bara kan döma över brott som begåtts på svensk territorium.

Frälsningsarmén är internationellt indelat i olika territorier. Dessa territorier kan vara ett enskilt land eller flera länder, till exempel det svensk-lettiska territoriet. Större länder/stater såsom USA eller Australien kan i stället vara uppdelat i flera mindre territorier, till exempel östra, västra, norra och södra territorierna.

Se även 
 Koloni
 Territoriellt anspråk

Källor

Politisk geografi
Jakob I

Jakob I, engelska: James I, kan syfta på:

 Jakob I av Aragonien, kung av Aragonien 1213-1276
 Jakob I av Cypern, kung av Cypern 1382-1398
 Jakob I av England, kung av England 1603-1625 och som Jakob VI kung av Skottland 1567-1625
 Jakob I av Sicilien, kung av Sicilien 1285-1295 och som Jakob II kung av Aragonien 1291-1327
 Jakob I av Skottland, kung av Skottland 1406-1437
Fredrik III (tysk-romersk kejsare)

Fredrik III (som tysk kung Fredrik IV), född 21 september 1415 i Innsbruck, död 19 augusti 1493 i Linz, var tysk-romersk kejsare från 1452 och från 1424 hertig av Österrike, Steiermark och Krain (som Fredrik V).

Biografi
Fredrik var son till Ernst I av Österrike och Cymburge av Masovien. Fredriks ungdom förflöt under inre slitningar i Österrike. Efter kung Albrekt II:s död 1439 var han habsburgska ättens huvudman. År 1440 valdes han till romersk kung och kröntes 1442 i Aachen.

Fredrik intog en vacklande ställning i den pågående påvestriden men slöt 1447–48 konkordat med Eugenius IV. Fredriks inre regering var fylld av oro. Hans försök att kuva schweizarna med armagnaktrupper väckte opposition. Vid hemkomsten från sin kejsarkröning i Rom 1452 fann han uppror organiserat, som måste stillas genom eftergifter. Fredrik höll sig utanför Tysklands inre strider. Flera gånger försökte tronpretendenter störta honom, men oenighet bland furstarna räddade hans rike. Bland hans lojala furstar fanns Albrekt Akilles av Brandenburg. Fredriks österrikiska släktingar, Georg av Böhmen, men särskilt Mattias I Corvinus av Ungern orsakade honom avbräck och nederlag. 

Karl den djärve tillskansade sig fördelar på rikets bekostnad mot att hans dotter Maria 1477 förmäldes med Fredriks son Maximilian. År 1485 erövrade Mattias Corvinus Wien och större delen av Österrike. Året därpå upphöjdes Maximilian till Fredriks medregent och återtog 1490 habsburgarnas arvländer från ungrarna. Fredrik III avled 1493. 

Han var en stillsam och filosofisk natur och anses ha varit väl svag för den krävande kejsarvärdigheten.

Familj
Gift med Eleonora av Portugal (död 1467).

Barn:
 Maximilian I, tysk-romersk kejsare (1459–1519)
 Kunigunda (1465–1520; gift med Albrekt IV, hertig av Bayern)
 ytterligare fem barn, döda i tidig barndom

Se även 
 Bernhard VII av Armagnac

Källor

Noter 

Tysk-romerska kejsare
Huset Habsburg
Riddare av Strumpebandsorden
Personer i Tyskland under 1400-talet
Födda 1415
Avlidna 1493
Män
Pretendenter till Ungerns tron
Fredrik III (tysk kung)

Fredrik III, "Fredrik den sköne", född 1289, död 13 januari 1330, var tysk-romersk kung från 1314.

Biografi
Han var son till Albrekt I av Tyskland och Elisabeth av Göritz.

Fredrik ärvde de habsburgska länderna Österrike och Böhmen, men berövades det senare av sin morbror Henrik av Kärnten. När hans far avled 1308 hindrades hans val till tysk kung av fientliga kurfurstar; istället valdes Henrik VII av Luxemburg. Efter stridigheterna försonades dock habsburgarna med Henrik och gav honom sitt stöd.

Då Henrik avled 1313, delade sig kurfurstarna i två partier, ett som stödde Fredrik och ett för Ludvig av Bayern. Bägge valdes och kröntes 1314 av sina anhängare. Fredrik fick stöd från Sydtyskland och Ludvig i Rhenländerna, vilket ledde till att inbördeskrig bröt ut.

Ludvig besegrade och tillfångatog Fredrik den sköne 1322 vid Mühldorf. Fredriks bröder samt kung Johan av Böhmen, kungarna i Frankrike och Polen och kurian bildade då ett förbund mot Ludvig. Efter flera förlikningsförsök tvangs Ludvig till sist (1326) erkänna Fredrik och överlämnade riksförvaltningen åt honom; Ludvig begav sig sedan till Italien för att söka kejsarvärdigheten. Fredrik kunde inte hävda sin ställning vid Ludvigs sida. Han avstod från delaktighet i regeringen och drog sig tillbaka till Österrike, där han avled 1330.

Gift 1314 med Elisabeth (död 1329), dotter till kung Jakob II av Aragonien. De hade tre barn, som alla dog i ung ålder.

Referenser

Noter

Externa länkar

Huset Habsburg
Tysklands regenter
Personer i Tyskland under 1300-talet
Födda 1289
Avlidna 1330
Män
Friedrich Ebert

Friedrich "Fritz" Ebert, född 4 februari 1871 i Heidelberg, Baden, död 28 februari 1925 i Berlin, var en tysk statsman. Han var socialdemokrat samt regeringschef i den provisoriska tyska regeringen 1918–1919 och Weimarrepublikens förste president 1919–1925.

Biografi 

Friedrich Ebert, som var son till en skräddare, var först sadelmakare, anslöt sig som ung till socialdemokratin och blev 1892 redaktör i "Bremer Bürgerzeitung". Han valdes 1900 till ledamot av Bremens folkrepresentation ("Bürgerschaft") och blev samma år ledare av arbetarsekretariatet där, blev 1905 sekreterare i socialdemokratiska partiets styrelse och var efter August Bebels död partiets ordförande 1913-19 (först jämte Hugo Haase, sedan jämte Philipp Scheidemann). 

1912 valdes Ebert in i riksdagen (för Elberfeld och Barmen i nuvarande Wuppertal). Efter Haases utträde ur den socialdemokratiska riksdagsgruppen 1916, blev Ebert gruppens ledare. I maj 1918 blev han, efter Scheidemann, ordförande i riksdagens huvudutskott. Ebert avböjde i oktober samma år en, av prins Max av Baden erbjuden, plats i dennes kabinett. Den 7 november frambar han till denne socialdemokratiska partistyrelsens ultimatum om kejsarens abdikation, kronprinsens tronföljdsavsägelse, med mera.

Revolutionsdagen den 9 november överlämnade prins Max rikskanslersposten till Ebert, som mottog den, men under händelsernas tryck den 10 november fann sig föranlåten att i stället inträda som en av de sex "folkombudsmännen" i en provisorisk sexmannaregering, där han delade presidiet med den oavhängige socialdemokraten Haase. Efter de oavhängigas utträde ur regeringen (28 december samma år) var Ebert formellt dennas ledare, med Gustav Noske som dess förnämsta drivande kraft. Av Nationalförsamlingen i Weimar valdes han den 11 februari 1919 med 277 av 328 avgivna röster (51 avhöll sig från att rösta, och 49 röstade på Arthur von Posadowsky-Wehner) till provisorisk rikspresident och utsåg då Scheidemann till ministerpresident. 

Under sin riksdagsmannabana hade Ebert framträtt som en moderat och besinningsfull sydtysk av allt annat än revolutionär läggning, och efter 1918 års revolution har han som regeringsmedlem och rikspresident efter sig företeende omständigheter sökt motarbeta ytterligare brådstörtade omvälvningar. Hans samarbete med både socialdemokratiska och borgerliga rikskanslerer var gott och på det hela taget lyckades väl fylla sin utjämnande uppgift under partistriderna. Utåt uppträdde han enkelt och värdigt, och hånet mot honom från borgerligt högerhåll, stundom framträdande i början av hans ämbetstid, tystnade efterhand. Han är begraven i Heidelberg.

Eberts son Friedrich Ebert den yngre blev från 1945 en ledande politiker i Östtyskland.

Källor

Externa länkar 

Födda 1871
Avlidna 1925
Personer från Heidelberg
Tysklands regeringschefer
Tysklands presidenter
Partiledare för Tysklands socialdemokratiska parti
Män
Politiker i Weimarrepubliken
Karl I

Karl I är namnet på fler regenter:

 Karl den store, kung av Frankerriket 768–814 och romersk kejsare 800–814
 Karl Sverkersson, kung av Sverige 1161–1167, den förste svenske regenten med namnet Karl, som oegentligt har fått namnet Karl VII i den svenska regentlängden, eftersom han var den näst siste kungen med detta namn före Karl IX
 Karl I, kung av Sicilien 1266–1285
 Karl I, furste av Monaco 1331–1357
 Karl Knutsson (Bonde) som kung av Norge 1449–1450
 Karl I, kung av England och Skottland 1625–1649
 Karl I, kung av Portugal 1889–1908
 Karl I, kejsare av Österrike och kung av Ungern 1916–1918

Se även 
 Lista över regenter med namnet Karl

Regentnamn
Karl I av Portugal

Karl I, Carlos Fernando Luís Maria Victor Miguel Rafael Gabriel Gonzaga Xavier Francisco de Assis José Simão av Braganza, född 28 september 1863, dödad vid ett attentat den 1 februari 1908; kung av Portugal från 1889 till sin död.

Biografi 
Karl I var son till Ludvig I av Portugal och prinsessan Maria Pia av Italien (1847–1911; dotter till kung Viktor Emanuel II av Italien.

Han upplevde stora svårigheter och motgångar som regent, bland annat på grund av den växande republikanska rörelsen och att landets ekonomi blev allt sämre. För att få till stånd en lösning på problemen utnämnde han 1906 João Franco till ministerpresident. Denne styrde landet på ett i det närmaste diktatoriskt sätt vilket ännu mer ökade republikanernas agitation.

År 1907 genomförde Karl I en statskupp och införde envälde.

Han mördades, tillsammans med sin äldste son Luis Filipe, vid ett attentat när de färdades i kortege, och efterträddes av sin yngre son Emanuel II av Portugal.

Familj 
Gift den 22 maj 1886 med Amélie av Bourbon-Orléans (1865–1951) dotter till Ludvig Filip, greve av Paris.

Barn
 Luis Filipe (född 21 mars 1887, död 1 februari 1908)
 Maria Ana (död strax efter födseln den 14 december 1888)
 Emanuel II av Portugal (född 19 mars 1889, död 2 juli 1932)

Referenser

Externa länkar 

Avlidna 1908
Födda 1863
Huset Bragança
Kungligheter som blivit mördade
Mottagare av Annunziataorden
Mottagare av Sankt Mauritius- och Lazarusorden
Riddare av storkorset av Sankt Mauritius- och Lazarusorden
Mottagare av Italienska kronorden
Riddare av storkorset av Italienska kronorden
Malteserriddare
Mottagare av Serafimerorden
Män
Personer i Portugal under 1800-talet
Personer i Portugal under 1900-talet
Portugals regenter
Personer från Lissabon