kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Carl Kjellgren

Carl Gunnar Wilhelm Kjellgren, född 17 januari 1956 i Borås, är en svensk skådespelare och regissör.

Biografi
Kjellgren arbetade efter grundskolan som bland annat metallarbetare och sjöman. Efter två roller på Dramaten 1976–1977 kom han in på Scenskolan i Göteborg 1977, där han tog examen 1980. 1981 kom han till Malmö Dramatiska Teater och 1982 till Stockholms Stadsteater, där han förblivit.

Debuten som filmskådespelare skedde 1985 i Hans Alfredsons Falsk som vatten. Därefter följde roller i flera Colin Nutley-produktioner, Femte generationen (1986), Nionde kompaniet (1987), Vägen hem (1989) samt den större rollen som den osympatiske casanovan Tommy i Black Jack (1990). Under 1990-talet spelade han även större roller som polisen Carl-Erik Eriksson i Snoken (1993–1997) och pappan Frank Borg i Pappas flicka (1997–1999). 1999 medverkade han i Tomten är far till alla barnen, 2002 i Beck-filmen Enslingen och 2003 i Nutley-filmen Paradiset.

Vid sidan av skådespeleriet är Kjellgren verksam som regissör. Han debuterade 1995 på Stockholms Stadsteater i Slangbågen. Han har därefter bland annat regisserat Arthur Millers Utsikt från en bro (2002) och Alla mina söner (2006).  2012 gjorde han en uppmärksammad uppsättning av August Strindbergs Hemsöborna på Dalateatern och Paria på Stockholms Stadsteater.

2009 fick Kjellgren diagnosen Parkinsons sjukdom. Sjukdomen tvingade honom att sluta med teaterskådespeleriet och han gjorde sin sista roll 2013 i pjäsen Det värdefulla, som spelades på turné runt om i Sverige. Pjäsen handlade om en man som inte vågar berätta för sin dotter att han lider av en obotlig sjukdom.

Filmografi 

 (TV-film)

Teater

Roller (ej komplett)

Regi

Referenser

Externa länkar
 

Svenska teaterregissörer
Födda 1956
Män
Levande personer
Skådespelare från Borås
Team Lotus

Team Lotus var en brittisk formelbiltillverkare med ett formel 1-stall som startades av Colin Chapman .
Stallet debuterade i formel 1 i Monacos Grand Prix 1958 och tävlade sedan under 37 säsonger till och med 1994. 



F1-säsonger

Andra stall 
Lotus har också levererat bilar till andra formel 1-stall.

Kända förare i andra stall 
 Joakim Bonnier, Jo Bonnier ()
 Jack Brabham, Brabham (, )
 Mike Hailwood, Reg Parnell Racing (, , )
 Graham Hill, R R C Walker ()
 Phil Hill 
 Ecurie Filipinetti 
 Phil Hill Racing ()
 Stirling Moss, R R C Walker (, )
 Peter Revson
 Reg Parnell Racing () 
 Revson Racing () 
 Jo Siffert
 Ecurie Nationale Suisse () 
 Ecurie Filipinetti () 
 Siffert Racing Team (, ) 
 R R C Walker  (, )
 Maurice Trintignant, R R C Walker ()

Noter

Källor

Externa länkar 
 Team Lotus

Formelbiltillverkare
Brittiska racingstall
Formel 1-stall
PGP

PGP kan syfta på:

 PGP – signatur för en svensk tidningsman samt film-, teater- och litteraturkritiker, se Per-Gustaf Peterson
 PGP – ett program som används för att kryptera och dekryptera e-post, texter och filer, se Pretty Good Privacy
Valmiera

Valmiera (Wolmar i äldre svenska källor liksom på tyska) är en stad med en yta på 18,1 km² och med en befolkning på 27 323 invånare (2002) i Lettland, 100 kilometer nordöst om Riga. Den är även huvudort i länet med samma namn. Stadens äldsta del är belägen på högra stranden av livländska floden Aa (Gauja på lettiska), men har under 1900-talets senare del även fått byggnation på den vänstra stranden.

Historia 
Wolmar anlades som ordensborg 1283 av livländske ordensmästaren Wilhelm von Schauenburg, och en liten stad uppstod och omnämns första gången i de historiska källorna år 1323, som sedan omgavs med mur och vall.

Borgen var på 1600-talet enligt en samtidas utsago "ett ringa hus och icke värdt kallas slott". Wolmar intogs av svenskarna i slutet av år 1600, och där försvarade sig överste Carl Carlsson Gyllenhielm och Jakob De la Gardie sedan början av september 1601 över två månader mot en överlägsen polsk styrka och gav sig 10 december efter tre stormningar, först då ammunition och livsmedel tagit slut och av den 200 man starka besättningen endast 80 var tjänstbara. De båda befälhavarna gjordes till fångar. Av besättningen hade endast 10 stupat för fienden, men 150 dukat under för sjukdom. Fienderna, vilkas antal slutligen steg till omkring 8 000 man, förlorade 400. (Jämför "Berättelse om Wolmars eröfring. 1601", i "Historisk tidskrift" 1886.) Wolmar återtogs först 1621, trots att man hade försökt tidigare bland annat under den misslyckade svenska belägringen 1607 under Jesper Matsson Krus ledning, och 1622 skänkte Gustav II Adolf staden till Axel Oxenstierna. 1635 förstärktes Wolmar med rundlar och faussebray; trots storartade planer av Örnehufvud och von Schwengeln byggdes föga. 1654 sattes dock Wolmar i försvarsstånd, men togs av polackerna 25 oktober 1657. Det återtogs likväl av svenskarna redan 3 augusti 1658. 1663 ansågs Wolmar "omistligt", men 1682 beslöts dess raserande. 1689 avbrann staden nästan helt och hållet, erövrades av ryssarna 1702 och måste 1877 antaga rysk stadsordning.

Under första världskriget besattes Wolmar av tyskarna 22 februari 1918, och sedan det i freden återlämnats till ryssarna och därpå kommit i bolsjevikernas händer, togs det från dem av letterna 26 maj 1919.

Sport 
 Valmieras FK

Källor 

 
Lettlands republikstäder
Ugglan
Fotosfär

Fotosfären är den punkt där ett astronomiskt objekt slutar vara transparent. Uttrycket används för att beskriva solen eller andra stjärnor. Eftersom stjärnor är stora klot av gas har de inte fast yta, men det finns ett djup där gasen inte längre släpper igenom fotoner, och detta djup ger stjärnan en visuell yta.

Solens fotosfär är ungefär 6000 K varm och består av eldstormar (granuler; engelska: granules) som är ungefär 1000 km i diameter. Eldstormarna består av het, uppåtstigande gas i mitten och kallare gas som faller ner i mellanrummen mellan eldstormarna. Livslängden för en eldstorm är endast cirka 8 minuter, och det är därför solens yta ger ett kokande, bubblande intryck.

Astronomi
Ambon

Ambon kan avse:

Geografi

Frankrike 

 Ambon, Morbihan, kommun i departementet Morbihan,

Indonesien 

 Ambon (ö), Moluckerna, 
 Ambon, Indonesien, stad, Moluckerna,

Se även 
 Ambo – en talarstol, ofta flyttbar, föregångare till predikstolen

Robotskapade Indonesienförgreningar
Akantus

I arkitekturen under antiken och renässansen var akantus (latin acanthus) ett vanligt bladornament. Formen utvecklades utifrån växten mjukakantus eller björnkloört (Acanthus mollis), som har tjocka, flikiga blad och växer i Medelhavsområdet.

I den grekiska konsten upptogs växten som ornament kring 400 f.Kr. och omvandlades till det förmodligen mest bestående ornamentala elementet som konsthistorien känt till. Det användes i kapitälen i två av de klassiska kolonnordningarna, den korintiska och komposita. Det undanträngde lotusblomman som var ett viktigt ornamentalt element i egyptisk konst, och i den romerska konsten hade det förvandlats till ett lätt igenkännbart, abstraherat motiv som, med sin anpassningsförmåga, kunde anta olika former beroende på det arkitektoniska sammanhanget. 

Akantusbladet återkommer som motiv under mer än 2 000 år i medeltidens, renässansens och 1800-talets konst. Det är särskilt vanligt i skulptur, träsniderier och friser.

Se även 
 Korintiskt kapitäl
 Kompositkapitäl
 Löpande hund
 Bladfris

Referenser

Externa länkar

Arkitektur
Konsttermer
Ornament
Arkivolt

Arkivolt är en valvbåge i, ursprungligen, klassisk arkitektur men associeras idag främst med medeltidens perspektivportaler.

I den klassiska arkitekturen kan en arkivolt betraktas som en krökt arkitrav.

I den romanska arkitekturens perspektivportaler lades flera arkivolter intill varandra och var och en av dessa dekorerades med rundstavar.

I den gotiska arkitekturen portaler var arkivolterna rikt dekorerade med skulpturer.

Referenser 

Begrepp inom arkitektur
Bågar
Baldakin

Baldakin, medeltidslatin baldacinum, tyg från Baldak, det vill säga Bagdad, är en fast arkitektur‐ eller möbleringsdetalj, såsom ett tak eller en himmel över en tron, ett altare, en predikstol eller en säng.  Den skjuter ut från en vägg eller bärs upp av pelare. Baldakiner förekommer inom nyare arkitektur som regnskydd över entréer på offentliga byggnader exempelvis biografer och teatrar. 

Ursprungligen var en baldakin ett utspänt tak av dyrbar sidenbrokad, som i Orienten bars över förnäma personer som skydd mot solen, senare också i Europa som en hedersbevisning vid kröningar, intåg och liknande. I katolska sammanhang förekommer baldakiner i denna användning ännu vid kyrkliga processioner, där den hålls över prästen, som bär monstransen.

Bilder

Referenser

Noter

Tryckta källor

Svensk uppslagsbok 1955

Se även
Tronhimmel

Kyrkotextilier
Hemtextilier
Byggnadsdetaljer
Biskopsstol

En biskopsstol (cathedra) var i de fornkristna kyrkorna den stol i kyrkan som var avsedd för biskopen eller ärkebiskopen. Ursprungligen stod den i absiden bakom altaret, men senare placerades biskopsstolen på högaltarets evangeliesida. Stolarna var ofta rikt dekorerade med både estrad och baldakin.

Idag, praktiken fortsätter i Romersk-katolska kyrkan och Anglikanska kyrkogemenskapen.

Se även 
 Biktstol

Referenser

Noter

Externa länkar

Kyrklig interiör
nl:Cathedra
ru:Кафедра
Biktstol

En biktstol är en möbel i katolska kyrkorna avsedd för bikt, vilket är en central del av botens sakrament. 

Biktstolen är ofta tredelad: Prästen sitter i mitten avskiljd från de biktande av ett galler och mottar bikten från de troende som knäböjer i de yttre avdelningarna. Ibland indikeras med en lampa huruvida någon av avdelningarna i biktstolen är ledig.

Historia 
Biktstolen uppfanns i mitten av 1500-talet för att komma tillrätta med problemet att somliga präster utnyttjade bikttillfället till olämpliga närmanden. Ett koncilium i Valencia 1565 förespråkade användningen av biktstolar och 1607 bestämde romersk-katolska kyrkan att den skulle användas i alla dess kyrkor. Biktstolen utvecklades från en enkel stol inne i själva kyrkan till skåpliknande konstruktioner där den som biktar sig kan vara helt anonym, om den så önskar. Idag sker bikt ofta i ett biktrum, där präst och den biktande kan se varandra.

Källor 

Kyrklig interiör
Blindbåge

En blindbåge är i arkitekturen ett dekorativt element, en båge som läggs på väggen utan att avgränsa en muröppning.

Se även 
 Arkad
 Blindarkad
 Triforium

Bågar
Burspråk

Burspråk är en grund utbyggnad i en fasad. Burspråk kan omfatta en eller flera våningar, och det finns såväl burspråk med markkontakt som burspråk som "hänger fritt" i luften. Burspråk var särskilt vanliga under medeltiden, renässansen och 1800-talet. Burspråk som sitter uppe på fasaden kan kallas erker, och om de vilar på en konsol, kallas de även karnap.

Ordets historia
Ordet kommer från medellågtyskans "burspräke" och avsåg ursprungligen en sammankomst mellan en stads borgare för överläggning om kommunala angelägenheter. Benämningen burspråk överfördes i Sverige och Danmark även på de allmänna rådplägningar som hölls i olika delar av landet vid marknader, eller vid andra tillfällen då folk samlats i stor mängd. I denna betydelse förekommer ordet ofta under 1400- och 1500-talen.
 
Ordet kan även avse de stadgar som blev beslutade vid borgarnas sammankomster. I Sverige har dock den betydelsen av ordet  endast använts om vissa stadgar i Stockholm angående det kommunala livet. Dessa stadgar kungjordes två gånger om året och finns fortfarande bevarade för åren 1459–1463, 1476, 1478, 1481–1482 samt 1527.  

I Danmark är "Ribe bursprog" de mest bekanta bland dylika stadgar. 

Ordet användes även om den lilla utbyggnad på Stockholms rådstuga (vid Stortorget), varifrån dessa stadgar lästes upp ("lysa burspråk") och varifrån rådet, och ibland även regenterna, brukade förhandla med den utanför på torget församlade menigheten. Liknande utsprång eller utbyggnader på andra rådhus (till exempel i Malmö), eller på större byggnader (till exempel Kornhamnstorg 51 i Stockholm), och som användes till samma ändamål, fick namnet burspråk.

Se även
 Karnap
 Skvallerspegel
 Mashrabiya

Källor

Externa länkar

Begrepp inom arkitektur
Byggnadsdetaljer
Byggnadshytta

En byggnadshytta var under medeltiden de kollektiv av konstnärer och hantverkare som under ledning av en hyttmästare ritade och byggde katedralerna.

Byggnadshyttor är kända från 1200-talet och stod i allmänhet fria från skråna. De gav senare upphov till frimurarrörelsen men deras praktiska betydelse minskade med katedralernas minskade popularitet under senmedeltiden.

Arkitektur under medeltiden
Ciborium

Ciborium kan avse:

Ciborium (oblat) – ett nattvardskärl som används för att förvara nattvardsbrödet
Ciborium (arkitektur) – en fristående överbyggnad över altaret inom kyrkoarkitekturen
Dubbelkapell

Ett dubbelkapell är en kyrka med två våningar. Dubbelkapellen var vanliga i borgar och slott där den undre våningen tjänade tjänstefolket och den övre herrskapet. Det övre kyrkorummet hade i allmänhet en öppning i golvet ner till den undre våningen.

Se även 
 Empor
 Triforium
 Simultankyrka

Kyrkobyggnader
Kyrklig interiör
Arkitektur under medeltiden
Empor

Empor är ett galleri som utgör övervåning av ett sidoskepp i bysantinsk och romansk, ibland även i gotisk kyrkoarkitektur. Emporer är byggda ovanför sidoskeppens valvtak, men under deras yttertak. De öppnar sig inåt mot kyrkans mittskepp genom bågställningar, det vill säga arkader vilka ibland är grupperade tre och tre och som genombryter mittskeppets övermurar under fönstren. 

Emporen är avsedd för delar av församlingen, till exempel kvinnor, ett hovfölje eller, i ett kloster, klostrets medlemmar.

Se även 
 Dubbelkapell
 Triforium

Referenser 
 
 

Kyrklig interiör
Epitafium

Epitafium, plural epitafier, latin epitaphium, av grekiska epitaphios ’hörande till grav’, bildat av epi ’till’ och taphos ’grav’, är en med inskrift försedd minnestavla över en död person. Epitafiet kan vara uppsatt i eller utanför en kyrka. Epitafier placeras normalt inte i anslutning till någon grav och tjänar alltså ett annat syfte än till exempel en gravsten.

Historik
Epitafier förekommer i romersk-katolska länder sedan 1300-talet. På ett epitafium framhävs vanligen den döde som en god kristen, ofta bedjande inför Kristus tillsammans med sina anhöriga. I de protestantiska länderna blev epitafier vanliga under 1500- och 1600-talen. De gavs ofta en rik arkitektonisk gestaltning, besläktad med samtida predikstolar och altaruppsatser. Epitafier kan vara av trä, sten eller metall och upptar ofta en andaktsbild samt en målad framställning av den döde och hans familj. Tavlans inskrift kan, förutom data om den avlidne, utgöras av bibelspråk, sentenser eller versifierat epigram. Under antiken avsågs med epitafium en gravinskrift, oftast ett epigram.

Under renässansen och barocken kunde epitafierna vara mycket påkostade och rikt utsmyckade.

Epitafier ska inte blandas samman med s.k. huvudbaner. Dessa bars i begravningståget och hängdes därefter upp i kyrkan. Ett epitafium, vilket innehöll gravskrift över den döde, placerades efter begravningen i kyrkan, men medfördes aldrig i själva processionen.

Se även 
 Kenotaf
 Stele
 Begravningsvapen
 Minnestavla
 Plakett

Referenser 

Nationalencyklopedin, band 5, sid. 554, 1991.
Håkan Zetterquist, Släktvapen och epitafier i S:ta Ragnhilds kyrka, Södertälje, Strängnäs stiftshistoriska sällskap, Strängnäs, 2011

Noter 

Begravning
Kyrklig interiör
Evangeliesida

Evangeliesidan är den norra sidan av en kyrka på vilken evangeliet brukade läsas. Anledningen till att evangeliet lästes på den norra sidan var att man trodde att allt ont kom från norr och att det då behövde mötas med de starkaste orden, det vill säga evangeliet. Den norra sidan kallas ibland även kvinnosidan. Anledningen till det är inte att man trodde att kvinnan var mer ond än mannen. Istället handlar det om att kvinnorna intar samma position som Jesu moder, Maria, gör vid Jesu kors, det vill säga till vänster. Männen sitter på samma sida som lärjungen Johannes står, det vill säga till höger. Eftersom kyrkorna orienterades med altaret i öster blev den högra sidan samma sak som den norra sidan.  

Seden med mans- och kvinnosida i kyrkan går tillbaka till fornkyrkan. Bland annat ansåg man att fridskyssen före kommunionen i mässan inte fick utväxlas mellan personer av olika kön, varför män och kvinnor skulle sitta åtskilda. Bruket med mans- och kvinnosida i kyrkan blev en fast praxis i kyrkan som bestått genom medeltiden, reformationstiden och in i modern tid. En relikt av det är att brud och brudgum fortfarande går in i kyrkan på det som annars enligt sedvanan är "fel sida" om varandra och att de hela tiden i kyrkan befinner sig på det som uppfattas som rummets kvinno- respektive manssida.

Se även 
 Epistelsida

Kyrklig interiör

en:Gospel side
Epistelsida

Epistelsida är den högra, oftast södra sidan i en kyrka där episteln brukar läsas. 

Traditionellt satt männen på denna sida och kvinnorna på den norra sidan i kyrkan. Seden med mans- och kvinnosida i kyrkan går tillbaka till fornkyrkan. Bland annat ansåg man att fridskyssen före kommunionen i mässan inte fick utväxlas mellan personer av olika kön, varför män och kvinnor skulle sitta åtskilda. Bruket med mans- och kvinnosida i kyrkan blev en fast praxis i kyrkan som bestått genom medeltiden, reformationstiden och in i modern tid. En relikt av det är att brud och brudgum fortfarande går in i kyrkan på det som annars enligt sedvanan är "fel sida" om varandra och att de hela tiden i kyrkan befinner sig på det som uppfattas som rummets kvinno- respektive manssida.

Se även 
 Evangeliesida

Kyrklig interiör
Blockhusudden

För fyren, se Blockhusudden (fyr).

Blockhusudden är den östligaste udden av Djurgården i Stockholm. Udden begränsas i norr av Isbladsviken, i öster av Lilla Värtan och i söder av Stockholms inlopp.

Historik

På medeltiden var Blockhusudden en ö och helt omfluten av Östersjöns vatten. Sundet mellan dagens Blockhusudden och Södra Djurgården gick ungefär där Thielska galleriet har sin parkeringsplats. På grund av den postglaciala landhöjningen blev holmen till en udde. 

Under Gustav Vasas tid låg här ett blockhus till försvar av Stockholms inlopp. På "Utdrag af Charta år 1791" över Kungliga Djurgården kallas platsen Blåkhusudden. Vid uddens sydsida fanns tullstationen Stora sjötullen från 1600-talet till 1881.

Byggnader
Utöver tullhusen var Blockhusudden obebyggd in på 1800-talets början. En av de första som bosatte sig på udden och Eolskulle var tullinspektören J.C. Middendorff, som 1806 fick en stor tomt och lät bygga ett mindre bostadshus med separat köksflygel. Högst upp på Blockhusudden lät bankiren och konstsamlaren, Ernest Thiel, bygga 1905 Villa Eolskulle, mera känd som konstmuseet Thielska galleriet. Till arkitekt anlitade Thiel Ferdinand Boberg.

Den östra delen av Blockhusudden kallas Plommonbacken med sommarnöjen från 1700-talets slut och 1800-talets början. Bland äldre bebyggelse märks även villorna Johannisberg från 1810, Villa Ekudden från 1874 och Eolslund från 1907. På udden befinner sig även sommarkaféet Café Blockhusporten med en vidsträckt utsikt över Saltsjön och Nacka Strand. Mitt i Stockholms inlopp står  Gustaf Daléns första fyr med den så kallade solventilen från år 1912. Fyren är numera elektrifierad.

Kommunikationer
Sedan december 2019 går SL:s busslinje 67 till Blockhusudden från Odenplan, Tekniska högskolan, Stadion och Karlaplan. Innan dess gick SL:s busslinje 69 dit från Centralen. Även båtlinjen Sjövägen går till Blockhusudden.

Bilder

Källor

Externa länkar

Djurgården
Blockhus

Ett blockhus är en byggnad av timmer och sten, inrättad för försvarsändamål. Det har antingen rektangulär form eller korsform eller också in- och utgående (helst räta) vinklar.

Blockhus var täckta byggnader av sten eller trä, försedda med skottgluggar. De brukade anläggas för att användas till den så kallade "betäckta vägen" i fästningar, för att tjäna som slutvärn i förskansningar eller som självständiga verk på strategiska punkter. De kunde också användas som vakthus för vinterposteringar. Taket utgjordes av starka bjälkar, timmer eller järnvägsskenor samt faskiner och jordfyllning, väggarna byggdes mestadels av liggande timmer med hophuggna knutar eller av pålverk (stående timmer). För att minska den fientliga eldens verkan på blockhus försåg man dem ofta med en omgivande grav, från vilken jorden kastades upp mot väggarna. Utanför ingångarna gjordes rymliga tamburer och pålverk, från vilka den egna styrkans återtåg till blockhuset kunde skyddas och blockhusväggarna försvaras från sidan. 

Då blockhus anlades som självständiga vakthus, utformades det mera omsorgsfullt och avdelades i flera rum för att inrymma alla under sådana förhållanden nödvändiga förråd. Med tiden tappade blockhusen sin betydelse, timmerväggar motstod inte längre gevärselden. De användes därefter endast, där de inte var utsatta för artillerield, och väggarna, i vilka skottgluggar utsparas, gjordes av på stolpar spikade plankor med mellanfyllning av sten eller dylikt, eller av dubbla timmerväggar med mellanliggande 0,7 meter tjock jordfyllning; taket gjordes av timmer med brädbeklädnad och därovanpå jordtäckning. Planutstakningen var vanligen rektangulär.

På Blockhusudden i Stockholm låg på 1500-talet en sådan byggnad för att spärra inloppet till huvudstaden .

Lord Kitcheners blockhussystem 

Sedan lord Kitchener övertagit högsta befälet under sydafrikanska kriget började blockhus användas i stor skala. De byggdes längs järnvägarna, för att skydda dessa viktiga förbindelselinjer. Blockhuslinjenät bildades så småningom över allt större områden och underlättande engelsmännens krigföring genom att försvåra boernas rörelser. Kitcheners "blockhussystem" nådde slutligen en oerhörd utveckling: linjernas sammanlagda längd uppgick till flera hundra engelska mil. De fyr- eller sexkantiga blockhusen var uppförda av 15 cm från varandra ställda dubbla lager korrugerad plåt, och mellanrummet fylldes med småsten eller grus. Väggarna, i vilka nödigt antal skottgluggar fanns, omgavs av taggtrådsnät och ofta även av en mur. Besättningen utgjordes av 7–15 man. Blockhusen lades till en början med ett mellanrum av 2700 meter, sedan förkortades avstånden till endast 600 meter. Mellan dem installerades taggtrådshinder.

Amerikas nybyggare hade förr i närheten av sina boningar så kallade "blockhus", av trädstammar hoptimrade hus, vilka tjänade som försvarsverk under indianernas anfall.

Blockhus används även (oriktigt) som generell benämning på knuttimrade timmerhus.

Referenser

Befästningskonst
Stormästare (orden)

Stormästare kallas ledaren för en förtjänst- eller riddarorden eller ett ordenssällskap, inom vissa ordnar kallad högmästare; den som står i spetsen för (förtjänst)ordensväsendet i ett land (i regel statsöverhuvudet).

Sverige
I Sverige kallades konungen som är överhuvud för de Kungliga Riddarordnarna för ordnarnas ”Herre och Mästare”. Vid ordensreformen 1975 moderniserades termen till ”Stormästare”, dock endast för Nordstjärneorden och Serafimerorden. Konungen är alltjämt även herre och mästare över Carl XIII:s orden vilken dock ej räknas till Kungl. Maj:ts orden.

Titlar