kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Brunkulla

Brunkulla (Gymnadenia nigra) är en av Nordens sällsyntare orkidéer.

Habitat
Brunkulla förekommer främst omkring Storsjön i Jämtland och vid Drivstuen i Dovre, och för övrigt endast känd från ett fåtal platser i Norrland och mellersta Norge. Brunkullan klassas som en starkt hotad art i Artdatabankens rödlista över hotade arter, och är fridlyst sedan 1958.

Förutom i Norden förekommer brunkullan i Alperna, Apenninerna, Pyrenéerna och på Balkan.

Utbredningskartor
 Norden . På många av kartans lokaler är dock brunkulla numera utgången.
 Norra halvklotet

Beskrivning

Brunkullan är visserligen lågväxt, men den röjer sig lätt på fjällängens brokiga blomstermatta genom axets kraftiga, till en början nästan svartaktiga purpurfärg och den starka vaniljdoften. I Alperna är den allmännare och får där dessutom det betecknande namnet "Chokoladenblümchen". Man har där iakttagit ovanligt talrika insektbesök hos dessa blommor.

Brunkulla skiljer sig från andra orkidéer genom att läppen, det största kalkbladet, är vänd uppåt under blomningen. Fruktämnet vrids nämligen inte ett halvt varv, som hos de andra. Blommans alla delar intar således hos Nigritella ett upp- och nedvänt läge i jämförelse med Orchis-blomman: den korta sporren befinner sig på bakre, inte främre sidan, pollinarierna häftar sig fast på insekthuvudets undersida, och så vidare. Befruktningsdelarnas form överensstämmer för övrigt närmast med brudsporrens.

Landskapsblomma
Brunkulla är Jämtlands landskapsblomma.

Trivialnamn
 Brunstolle
 Brunyxne

Referenser

Noter

Externa länkar
Den Virtuella Floran 

Artdatabanken

Landskapsblommor
Orkidéer
Orkidéer i Sverige
Fridlysta växter i Sverige
Br Växtindex
Brunört

Brunört (Prunella vulgaris) är en art i familjen kransblommiga växter. Det svenska namnet kommer av att brun i äldre svenska var benämning på lila färger.

Den är flerårig och vanlig på gräsplaner, vägkanter, kortväxt gräsmark och skogsmark i nästan hela Norden. I övrigt förekommer arten i Europa, Asien, Afrika och Nordamerika.

Anmärkningsvärda egendomligheter är det tvåläppiga fodret som i fruktstadiet är platt och slutet (delfrukterna frigörs när det brister) och att "blomkransarna" samlade till ett ax i toppen. Blomkransarnas stödblad är små och så förändrade till formen (ibland även till färgen) att de kan anses fungera som en del av blomningen snarare än en del av de vegetativa organen. Sådana blad kallas högblad. På grund av formen på detta ax och den tämligen starka lukten har brunört i vissa landsändar fått namnen skogshumle och backhumle. Det senare namnet kan lätt förväxlas med backhumla, som dock är ett alternativt namn för röllika.

Underarter
Tre underarter kan urskiljas:
subsp. vulgaris – har äggrunda till avlångt äggrunda blad, 1,5–6 × 0,7–2,5 cm, som vanligen är glest håriga. Bladkanterna är oregelbundet vågiga eller helbräddade. Förekommer i nästan hela utbredningsområdet.
subsp. lanceolata – har lansettlika till avlångt lansettlika blad, 1,5–4 × 0,6–1 cm, som är kala eller något ludna. Bladkanterna är helbräddade. Förekommer i östra Asien och Nordamerika.
subsp. aleutica – har vitt filthår på blomstängelns övre del. Stödbladen är purpur, inte bruna. Förekommer i norra Nordamerika.

Övrigt
Brunört (夏枯草, Pinyin: xià kū căo) är vanligt förekommande inom traditionell kinesisk medicin då växten anses ha antiinflamatoriska samt kylande egenskaper.

Brunört är även en central ingrediens i en av Kinas mest populära drycker, 'Wanglaoji' (王老吉, pinyin: Wánglǎojí, kantonesiska: Wong Lo Kat).

Referenser

Externa länkar
Den virtuella floran - Brunört 

Kransblommiga växter
Br Växtindex
Dyblad

Dyblad (Hydrocharis morsus-ranae) hör till de äkta vattenväxterna. Det vegeterar nämligen uteslutande som en flytväxt på ytan av stillare vatten, till exempel i sjövikar, dammar och diken. De rundade bladen ligger utbredda på vattenytan, liknande näckrosblad i miniatyr, till färgen ibland ljusgröna (i skugga), ibland rödbruna (på vattenytor, som inte är skyddade mot solen). De vitaktiga, tämligen tjocka trådrötterna hänger fritt ned i vattnet. Växten är sålunda till levnadssättet lik de flesta andmatsarterna, Lemna. Man har med namnet hydrochariter betecknat sådana högre växter, som flyter lösa och fria på vattnet och sålunda för en tillvaro, jämförlig med planktonorganismernas (även om dessa är mikroskopiska eller åtminstone mycket små). Dybladet finns tämligen sällsynt i södra och mellersta Sverige och Finland och ytterst sällsynt i Norge.

Hydrocharis är dioik eller tvåbyggare. Honblomman sitter ensam, men hanblommorna vanligen tre tillsammans inom ett gemensamt hölster. Honblomman har sex märken, 6-rummigt och undersittande fruktämne; hanblomman har mer än sex ståndare (9 till 15, de inre sterila) bägge slagen har tre vita kronblad. Förökningen sker dock i Sverige sällan genom frön, men i stället genom vegetativa knoppar, som på hösten lossnar och, tunga som de är genom sitt rikliga näringsförråd av stärkelse, sjunker till bottnen. Där övervintrar de för att på våren, då deras liv åter vaknar, flyta upp till ytan och utväxa till en ny flytplanta.

För beståndet är inga hot kända. Hela populationen anses vara stabil. IUCN listar arten som livskraftig (LC).

Referenser

Externa länkar
Den virtuella floran - Dyblad

Dybladsväxter
Dy Växtindex
Vattenaloe

Vattenaloe eller dyborre (Stratiotes aloides) är en av vår floras underligaste växter till både utseende och levnadssätt. Dess läge i vattnet är ett mellanting mellan submers (nedsänkt) och flytande; den har inga flytblad, utan en tät, mångbladig rosett av aloe-lika blad, det vill säga med jämnbred och i kanten taggsågad skiva; men inte desto mindre flyter växten, även om med djupt läge, så att endast bladens spetsar når över vattenytan, och en knippa tjocka trådrötter från rosettens bas häger ned mot bottnen, där de löst fäster sig i slammet. Stammen är ytterst kort, som bladens täta rosettställning utvisar. Efter blomningen sänker sig hela rosetten till bottnen. Så lever vattenaloen i grunt och stillastående vatten, dammar, vattengropar, träsk, grunda sjöar m.m., i Sverige tämligen sällsynt från Skåne till Hälsingland, i Finland likaledes sällsynt upp till Österbotten.

Växtens blomning är särdeles vacker genom de stora, rent vita kronbladen mot det mörka vattnet och dyn. Dock har blomman en vidrig lukt, som tydligt liknar aslukt, en egenskap, som lockar flugor och sannolikt även fjärilar till blomman. Denna växt är tvåbyggare; i Norden finns dock endast honplantan. Honblomman sitter ensam på ett robust, plattat, småtaggigt blomskaft, som nedom blomman bär två tånglikt motsatta förblad. Innanför kronbladen ses en mängd orangegula uddar, som är staminodier eller sterila ståndare, ståndarsträngar som slutar med en vit spets i stället för ståndarknapp. Innanför dem sitter märkena, som är sex par, eller sex kluvna och som slutligen åtskiljes och fördelar sig så, att man räknar tre grupper med fyra trådlika märken i varje grupp. Efter blomningen böjer sig blomskaftet ut ur rosetten, och fruktanlaget bryter sig vinkelrätt åt sidan ut mellan förbladen så att det kommer under vattenytan och pekar mot bottnen, men det mognar dock inte till frukt inom vårt floraområde, eftersom hanblommor här saknas. Vattenaloen har emellertid vegetativ förökning, liksom dybladet. Redan under blomningen utskjuter korta revor ur de nedre bladvinklarna med en stor bladrik knopp i spetsen, och sådana knoppar utvecklar sig redan före hösten till små plantor, som övervintrar i bottendyn och på våren flyter upp och fortsätter att växa, skilda från moderväxten genom revans multnande. Även moderväxten sjunker, och dess översta (eller innertsta) späda blad lever kvar över vintern för att nästa vår fortsätta att utveckla sig.

Externa länkar 
 Den virtuella floran - Vattenaloe
 

Dybladsväxter
Va Växtindex
Ekorrbär

Ekorrbär (Maianthemum bifolium) är en art i familjen Sparrisväxter. Arten förekommer naturligt i Europa och österut till östra Asien och Japan. Den växer i skog och lund över hela Norden samt på fjällen ända till trädgränsen eller något däröver.

Ekorrbär en är flerårig ört som blir cirka 20 cm hög. Den har vanligen endast två hjärtlika, bågnerviga näringsblad, fästade på stjälkens övre del. Avvikande exemplar med tre blad finns dock. Blomman är bildad av fem tvåbladiga kretsar (således totalt fyra hylleblad och fyra ståndare).  Blommans alla delar har ungefär samma gräddvita färg. Frukten är ett bär. Först sent på hösten får bären sin fulla saftighet och mörkt vinröda färg. För sin forms skull kallas de även hjärtbär. Växten är giftig.

Arten liknar stort ekorrbär (M. dilatatum), men den senare blir större och upp till 45 cm hög.

Hybrider
Ekorrbär växer delvis sympatriskt med stort ekorrbär (M. dilatatum) och där kan man finna hybriden mellan dem som fått namnet [[Maianthemum ×intermedium|M. ×intermedium]] Voroschilov.

Synonymer

Svenska synonymer
Tvåbladkonvalj

Vetenskapliga synonymer
Convallaria bifolia L.	
Convallaria cordifolia Stokes nom. illeg. 
Convallaria pulchella Salisb. nom. illeg. 
Convallaria quadrifida Lam. nom. illeg. 
Maia bifolia (L.) Salisb. 	
Maianthemum convallaria Weber nom. illeg. 
Maianthemum cordifolium Moench nom. illeg. 
Maianthemum smilacinum Friche-Joset & Montandon nom. illeg. 
Monophyllon lobelii Delarbre nom. illeg. 
Sciophila convallarioides Wibel nom. illeg. 
Styrandra bifolia (L.) Raf. 	
Unifolium quadrifidum All. nom. illeg.

Referenser

Externa länkar
Den virtuella floran 

Giftiga växter
Sparrisväxter
Ek Växtindex
Fackelblomster

Fackelblomster (Lythrum salicaria) är en praktfullt blommande ört, med purpurröd blomspira. Den kan bland annat återfinnas i snårvegetationen vid  sjöars steniga stränder. Där blommar fackelblomstret under högsommaren i sällskap med frossört, besksöta, videört, vasstarr och några videarter, Salix, vilka den kommer ganska nära till bladform och storlek (därav namnet "salicaria").

Blommans byggnad påminner i huvudsak om häggens genom att blomaxeln är starkt utbredd och bägarformigt fördjupad. På denna bägares kant sitter hyllebladen, ståndarna är vidvuxna dess insida, och pistillen sitter i dess botten. Lythrum har två kretsar foderblad, sex blad i varje krets (därav ytterfoderbladen längre och smalare), sex kronblad, 12 ståndare i två kretsar och ett 2-bladigt fruktämne. Frukten är ett 2-rummigt fröhus.

Särdeles märkvärdig är blommans trimorfism (treformighet) genom de olika längdförhållandena mellan ståndarna (båda kretsarna) och stiftet. Här förekommer nämligen stiftolikhet med tre former eller så kallad heterotristyli. Märket och ståndarknapparna, tagna 6 och 6, bildar 3 våningar av olika höjd, och stiftet är av tre olika storlekar hos olika individer, så att märket intager än den översta våningen, än den mellersta, än den understa. Härtill kommer, att ståndarknapparna har två olika färger, emedan de som befinna sig i den överst våningen är blågröna men i de lägre våningarna är knapparna gula.

Arten är allmän i Norden, men har sin nordgräns ungefär vid polcirkeln. Den blommar under sommarens senare del.

I delar av Nordamerika, där fackelblomster introducerats, anses den vara en invasiv art som bör bekämpas.

Källor 
Vår flora i färg, sid. 251,

Noter

Externa länkar
Den virtuella floran

Fackelblomsväxter
Fa Växtindex
Jordreva

Jordreva (Glechoma hederacea) är en flerårig ört med njurlika blad och violetta blommor som hör till familjen kransblommiga växter. Jordreva har ett säreget krypande växtsätt, vilket namnet "jordreva" antyder. Stjälken är en ovanjordisk horisontalstam, eller en liggstam, jämförlig med vedstammen hos linnea. Från de nedliggande stjälkarna utgår upprätta blombärande grenar med blommorna samlade i fåblommiga kransar i bladvecken. Som mest når örten en höjd på en och en halv decimeter. Örten är vid sina leder rotslående och förhåller sig alltså som en reva, som hos smultron och jordgubbar. 

Örtstammen förmår övervintra ovan jord, skyddad genom sitt läge invid marken, där den till stor del döljs av gräset. Dess växtlokaler är fuktiga, mullrika och helst beskuggade platser, dikeskanter, snår, lundar och liknande platser. 

Dess blomning är i gång redan i april och maj. De violetta blommorna sitter två och två i bladvecken. Såväl blad som blommor växlar i storlek efter lokalens fuktighet och bördighet. Oftast är jordrevans blommor tvåkönade men dessutom finns hos jordreva liksom hos backtimjan blommor med hälften så stor krona; de är honblommor på särskilda plantor, men de besöks av talrika insekter, så även de enkönade blommornas pollinering är betryggad.

Synonymer 
Calamintha hederacea (L.) Scop.	
Chamaecissos hederaceus (L.) Nieuwl. & Lunell 	Chamaeclema hederacea (L.) Moench 	Glechoma borealis Salisb. 	nom. illeg.Glechoma bulgarica Borbás 	Glechoma hederacea subsp. glabriuscula (Neilr.) GamsGlechoma hederacea var. micrantha (Rchb.) Nyman 	Glechoma hederacea var. micrantha P.Fourn. 	Glechoma heterophylla Opiz 	Glechoma hindenburgiana Graebn. 	Glechoma lamiifolia Schur 	Glechoma longicaulis Dulac nom. illeg.Glechoma magna Mérat 	Glechoma micrantha Boenn. ex Rchb. 	Glechoma rotundifolia Raf. Nepeta glechoma Benth. 	Nepeta hederacea'' (L.) Trévis.

Externa länkar 
Den virtuella floran - Jordreva

Kransblommiga växter
Jo Växtindex
Jordrök

Jordrök (Fumaria officinalis) är en av de vanligare ettåriga växter som nästlar sig in i trädgårdsland, åkrar och även komposthögar (dock ovanligt).

Beskrivning 

Den är en sommargroende, blågrön (och något daggblå) och snabbväxande ört. Från en kort, svag pålrot stiger det slaka, saftiga och spröda örtståndet upp till några decimeters höjd. 

Stjälken har inte tillräcklig stadga för att hålla sig upprätt under belastningen av det utspärrade grenverket och de rikliga blomställningarna. Till sitt växtsätt är jordröken därför en liten lian, för den klättrar: den håller sig under sin tillväxt upprätt genom bladklängen, nämligen bladens och småbladens skaft. Dessa är retliga och slår små bukter kring de föremål, som de kommer i kontakt med, till exempel gräsblad och grässtrån, så att hela örtståndet bildar en hoptrasslad härva. Den rikliga blomningen med små prydliga, bjärt tvåfärgade blommor pågår hela sommaren och in på hösten.

Arten är spridd ända upp till Finnmarken i Norge, Lappland i Sverige och mellersta Finland. Ofta ses den blandad med en annan rikligt förekommande samart, blek jordrök, vars utseende skiljer sig genom mera blågrått örtstånd och mindre och blekare blomkrona.

Blomman liknar nunneörts, men har inte en lång sporre utan i dess ställe finns en kort honungspung. Frukten är en liten rundad nöt.

Den friska roten, sådan den drages upp ur jorden, har en vidrigt frän, kvävande lukt, ett förhållande, som rättfärdigar namnen "jordrök" och "fumaria" (fumus, rök). 
Vid början av 1800-talet var dess svenska namn Apteks-Fumar, med Jordrök, Åkerrök och Gallgräs som alternativnamn.

Användning 
Fumaria-arterna användes förr som medicinalväxter och ansågs något magstärkande och blodrenande, till exempel mot leversjukdomar och utslag. Om man tuggar den saftiga örten, smakar den först saltaktig, men sedan mycket besk (därav namnet "gallgräs").

Växten har en kramplösande verkan på sfinkter Oddi, en ventil som kan öppna och stänga av gallflödet till tolvfingertarmen. Jordrök innehåller även fumarinsyra som lindrar psoriasissymptom - något som väckt läkemedelsindustrins intresse för växten.

Källor

Externa länkar

Den Virtuella Floran 

Jordröksväxter
Jo Växtindex
2 Unlimited

2 Unlimited är en Eurodance- och Popduo från Nederländerna-/Belgien, bildad 1991. 2 Unlimited bestod ursprungligen av producenterna Phil Wilde och Jean-Paul De Coster, sångerskan Anita Doth och rapparen Ray Slijngaard. 

2 Unlimiteds första låt, Get Ready for This, kom ut 1991 och blev en stor hit. Den används fortfarande relativt flitigt i TV-program och filmer. De fick sin största hit år 1993 med låten No Limit. Deras sista låt blev Spread Your Love från 1996 sedan både Doth och Slijngaard hoppat av. En av anledningarna till detta sägs vara de blivit osams med varandra och inte längre kunde samarbeta. En annan orsak var att de inte längre kom överens med producenterna Phil och Jean-Paul. De två gav dock inte upp och under 1997 letades det efter ersättare för Doth och Slijngaard. I slutet av det året visade två tjejer, Marion van Iwaarden och Romy van Ooijen , intresse för att ta plats i gruppen men de blev aldrig lika populära som Doth och Slijngaard. 1998 kom den nya duons första singel Wanna get up ut och den följdes sedan upp av ytterligare två ifrån albumet II. II blev det enda albumet som spelades in med den nya duon eftersom Romy hoppade av i slutet av samma år. Slijngaard jobbade tidigare som kock på Amsterdam-Schiphols flygplats och Doth jobbade administrativt på en polisstation. 

2008 återförenades bandet då med namnet Ray & Anita, men under 2012 började bandet åter uppträda som 2 Unlimted.

Album 
 Get Ready 1992
 No Limits 1993
 Real Things 1994
 Hits Unlimited 1995
 II 1998

Singlar 
 Get ready for this 1991
 Twilight zone 1992
 Workaholic 1992
 The magic friend 1992
 No limit 1993
 Tribal dance 1993
 Faces 1993
 Maximum overdrive 1993
 Let the beat control your body 1994
 The real thing 1994
 No one 1994
 Here I go 1995
 Nothing like the rain 1995
 Do what's good for me 1995
 Jump for joy 1996
 Spread your love 1996
 Wanna get up 1998
 The edge of heaven 1998
 Never surrender'' 1998

Källor

Externa länkar 
 2 Unlimited
 2 unlimited - The Dutch Phenomenon

Nederländska Eurodancegrupper
Musikgrupper bildade 1991
Nederländska duogrupper
Ålnate

Ålnate, Potamogeton perfoliatus (L.) är allmän i sjöar över nästan hela Norden och är vitt spridd i nordliga delar av norra halvklotet.

Beskrivning
Stjälken är blek och tämligen seg men mycket böjlig. Bladen är så starkt stjälkomfattande, att de verkar vara uppträdda på stjälken eller genomborrade (därav namnet perfoliatus). De sitter i två rader och är halvgenomskinliga med buteljbrun eller ‑grön färg; de förtorkar efter en kort stund, om växten tas upp ur vattnet. De många fullt submersa arterna av detta släkte är nämligen "äkta hydrofyter" (vattenväxter i inskränkt bemärkelse), i det att de inte kan växa ens på våt mark och helt saknar luft- eller landformer, sådana som till exempel finns hos grodnaten och vårlonken. Endast blomställningen sticker upp ur vattnet som ett ax av några centimeters längd, och därigenom kan man spåra de plantor som finns dolda i vattnet. Man ser tydligt 4 små gulvita, 2-rummiga ståndarknappar och 4 purpurröda märken. Blomman innehåller dessutom 4 små grönaktiga blad, som är en sköldlik utvidgning av den lilla brygga, som förenar ståndarknappens båda rum (det s.k. knappbandet). Blomningen är till sitt förlopp proterogyn, och så snart befruktning skett (med vindens hjälp), böjer sig axet ned under vattenytan.

Såsom frukt finner man efter varje blomma 4 plattade stenfrukter. Dessa äger flytförmåga någon tid sedan de fallit av, och kan alltså spridas på vattnets yta, trots växtens nedsänkta levnadssätt.

Synonym
Potamogeton perfoliatum (L.)

Bygdemål

──────────
Not: Förr skiljde man inte på örter och gräs. Det vi idag menar med örter kallades förr gräs.

Referenser

Externa länkar
Den virtuella floran - Ålnate. Här finns utbredningskartor.

Nateväxter
Ål Växtindex
Ghaznaviderna

Ghaznaviderna var en muslimsk dynasti som fått sitt namn efter en turkisk äventyrare som 962 lyckades göra sig till herre över Ghazni i östra Afghanistan sydväst om Kabul och där gjorde sig oberoende av samaniderna. Omkring fjorton år senare valdes den turkiske krigsherren Sebüktegin till furste. Denne lyckades utvidga sitt välde över de närmast liggande länderna. Hans son Mahmud den store (998-1030) blev den egentlige grundläggaren av ättens ryktbarhet. Han drog själv på erövringståg till Indien förbi både Indus och Ganges samt trängde fram till närheten av Delhi underkuvande det ena riket efter det andra och samlande ett omätligt byte. Hans son och efterträdare Masud dog 1041. Vid dennes död sträckte sig väldet i väster till Georgien och Bagdad, i norr till Buchara, i öster och söder till Delhi och Indusmynningarna. 

Efter Masuds död förföll riket genom yttre fienders erövringar och inre strider. Omkring tretton sultaner av dynastin efterträdde Masud. Vid mitten av 1100-talet drevs ghaznaviderna bort från sitt kärnområde i Afghanistan av den ghuridiske sultanen Alaed-Din Hussein som plundrade och brände Ghazni omkring 1150. Denne intog snart därefter även de områden ghaznaviderna behärskat i Indien. Ätten utslocknade med Ghosru Malek 1186  då denne måste uppge Lahore till furstarna av Ghur och därvid dödades. 

Mahmud hade ett praktfullt och vittberömt hov som också var ett centrum för kulturen. Hit sökte sig så berömda män, eller togs när deras riken erövrades, som den persiske lärde Al-Biruni och den ryktbare persiske skalden Ferdousi.

Källor
 

Afghanistans historia
Persien
Ugglan
Irans kungligheter
Vattenpest

Vattenpest (Elodea canadensis) är en äkta vattenväxt, vars vegetativa delar lever helt och hållet nedsänkta i sötvatten.

Utseende 
Den har en tät massa långa stjälkar med mycket talrika tätsittande blad i kransar med tre blad vardera och skotten växer yppigt i toppen medan den nedre änden så småningom dör. Vattenpesten bildar därigenom stora, täta, friskt gröna mattor, som vegeterar svävande eller simmande i vattnet, även om de med långa, fina, enkla trådrötter är fästade vid bottnen. Bladen är av späd struktur och består av endast två cellager, så att de inte tål att leva i luften. De upptar växtens rånäring ur vattnet, även om samma förrättning åligger rötterna.

Honblomman är mycket liten och har 3 brunaktiga foderblad, 3 vitaktiga kronblad, 3 vitaktiga staminodier och 3 purpurröda märken, samt ett under hyllet sittande, flera centimeter långt, trådsmalt rör, som vid basen omges av en lika smal, rörformig, i spetsen tvåflikig bladslida. Blomman är den enda del av växten, som befinner sig över vattenytan.

Utbredning 

Denna växt härstammar från Nordamerika och blev på 1840-talet introducerad till Europa vid utsättning av akvarieväxter, där den i vissa vattendrag, till exempel Elbe, förökade och utbredde sig i sådan ymnighet, att den hotade skeppsfarten som hinder. Endast honplantor är funna i Europa.

Introducerade bestånd förekommer även i Afrika, Asien och Australien.

Förekomst i Sverige 
Sedan 1880 har vattenpesten funnits i södra Sverige, först inplanterad i närheten av Skara och sedan spridd till flera andra ställen, i åar och dammar, men trots sin frodiga förökning har den inte tagit så överhand i Sverige, att den hos oss gör skäl för namnet "vattenpest". Den kategoriseras som en främmande art med stor spridning i Sverige som riskerar att bli invasiv.

Ekologi 

Vattenpest föredrar stående vattenansamlingar eller långsamt flytande vattendrag med neutralt eller basiskt vatten.

Dess förökning sker genom lösryckta stycken och skottspetsar, som sprids med ström och vattenfåglar och, hur små de än är, kan växa ut till en ny individ. I allmänhet syns den under de första åren tillväxa starkt, då den inkommit i en ny sjö eller å, men sedan avstanna och helt måttligt tillväxa och utbreda sig. Växten är tvåbyggare, men endast honplantor är funna i Europa.  Blomningen sker under eftersommaren.

Vattenpesten och människan 
Vattenpest är en mycket vanlig akvarieväxt.

Status 
För beståndet är inga hot kända. IUCN listar arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar 
Den virtuella floran - Vattenpest

Vattenpester
Va Växtindex