kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Brage

Brage, (isl: Bragi, "den förträfflige") är skaldekonstens gud i nordisk mytologi. Han är son till Oden och Gunnlöd och gift med Idun. De har många barn tillsammans, men deras namn är okända.

Brage är en sällan omnämnd, dimmig figur i mytologin. Detta kan bero på att även Oden betraktades som skaldekonstens gud och "brage" kan helt enkelt ha varit en titel, möjligen just Odens. På 800-talet fanns det dock också en skald som kallades Brage den gamle (isl. Bragi hinn gamli) och det kan möjligen finnas ett samband med den dunkla bilden av ”skaldekonstens gud” och denne ”skaldekonstens fader”.

Brages uppgift är att med talekonst och sitt snille skalda lovkväden som hjälper till att hålla gudars och hjältars bedrifter ihågkomna. Om man vill ha samma egenskaper som Brage skall man åkalla honom. Han är den som å Odens vägnar välkomnar de förnämsta gästerna  som fått bänkplats hos hjältarna i Valhall. Han får stupade krigarkungar att känna sig som hemma i hjältarnas dödsrike. Han delar denna uppgift med Hermod. Se Valkyrior.

I den mån han hade en roll i kulten var det vid kungliga begravningar då ”bragelöften” avgavs och stora dåd utlovades. Detta har senare associerats med ordet "bragd"; den som utlovade en kommande bedrift kunde förkunna det i form av en "brage-skål", ett löfte om en kommande bragd. Faktiskt är det så att berusning väcker Brages skaparanda. Loke föraktade Brage. I konsten känns Brage igen på sitt långa skägg.

Se även 
Snorre Sturlason: 
Prosaiska Eddan,
Poetiska Eddan, Lokasenna

Referenser 

Gudar i nordisk mytologi
Elbe

Elbe, tjeckiska Labe, är en av de större floderna i Centraleuropa. Den har sin källa i nordöstra Tjeckien och flyter genom norra Tyskland innan den rinner ut i Nordsjön, vid Cuxhaven, 100 kilometer nordväst om Hamburg. I Hamburg finns också Elbtunnel som är en tunnel med en motorväg som går under floden. Elbe har en total längd på 1 091 kilometer.

På senare år har Elbe kommit att svämma över vid flera tillfällen. Den onormalt stora nederbörden 2002 vållade stora översvämningar.  

Den flyter bland annat igenom städerna Ústí nad Labem, Dĕčín och Podĕbrady i Tjeckien, samt Pirna, Dresden, Meissen, Lutherstadt Wittenberg, Magdeburg och Hamburg i Tyskland.

Några bifloder till Elbe är Vltava, Ohře, Schwarze Elster och Mulde.

Namnet Elbe är ursprungligen samma ord som svenskans älv. Den gamla germanska formen var *Alƀiz, vilken nedtecknades av Tacitus som Albis.

Navigation 
Elbe har trafikerats av kommersiella fartyg sedan 1842 och är en viktig handelslänk så långt som till Prag (vid bifloden Vltava). Kanaler länkar Elbe till industriella områden i Tyskland och till Berlin. Kielkanalen och Elbe-Lübeck-kanalen länkar Elbe till Östersjön. 

Före Tysklands återförening hindrades vattentransporter i Västtyskland av att Elbe flöt genom Östtyskland. Därför byggdes en kanal, Elbe-Seitenkanal (klar 1976), inom västtyskt territorium för att ta sig runt detta. Sedan länderna återförenats började arbetet att återställa den ursprungliga flodvägen.

Galleri

Se även 
7671 Albis

Referenser

Externa länkar 

Elbes avrinningsområde
Vattendrag i Tyskland
Vattendrag i Tjeckien
Utdöd

Utdöd (EX) () är en eller en grupp av organismer (taxon) som har upphört att existera. De biologiska och ekologiska begreppet syftar oftast på arter. Utdöd är också en bevarandestatus inom Internationella naturvårdsunionens rödlistning. Förhistoriskt liv, exempelvis urtidsdjur, avser organismer som var utdöda innan människan kunde skriva.

Dödsögonblicket för sista individen av ett taxon brukar definiera tillfället när taxon anses utdött, trots att förmågan att reproducera kan ha upphört långt tidigare. Det finns flera orsaker till att det kan vara svårt att exakt avgöra när en art dör ut, och oftast sker det långt senare i efterhand. Omkategorisering från utdöd till exempelvis hotad kan ske när befarat (eftersom ingen har observerat arten under mycket lång tid) utdöda arter plötsligt upptäcks på nytt. Detta fenomen kallas ibland för Lazarustaxon. När större ekosystem dör ut talar man om massutdöende, något som är en relativt ovanlig företeelse. 

Många arter som dör ut hinner aldrig beskrivas av vetenskapen, och därför kan det vara svårt att uppskatta hur många organismer som faktiskt dött ut under historisk tid. Det är däremot uppskattat att 95 procent av alla arter som någonsin har funnits har dött ut.

Exempel på djur 

 Pungvarg
 Dront
 Moafåglar

Se även 
 Extinktion (astronomi)
 Utrotning
 Utrotningshotad art

Referenser 

Naturskydd
Utrotning

Utrotning innebär att definitivt döda alla exemplar av till exempel en djurart, en växtart, en sjukdom eller ett folkslag. Termerna utrotad och utrotningshotad kan strikt tillämpat endast användas om arter som dött ut till följd av medveten utrotning (förföljelse, förgiftning, etc) respektive riskerar att dö ut till följd av medveten förföljelse och liknande. Dagligdags används dock orden i vidare mening om till exempel språk.

Den internationella rödlistan använder i stället
 Utdöd (Extinct, EX) om en art är utdöd från hela jorden, inte bara utdöd i vilt tillstånd
 Nationellt utdöd (Regionally Extinct, RE) om en art dött ut från ett land eller annan region. 
 Hotad om arter som riskerar att försvinna eller dö ut. De starkast hotade arterna klassificeras av listan som akut hotade.

Se även 
Massutdöende
Lista över akut hotade språk

Referenser 

Brott mot mänskligheten
Folkmord
Naturskydd
Asynjor

Asynjorna är gudinnor i den nordiska mytologin. De bildar hos Snorre ett hov kring Frigg, den främsta asynjan. Därefter nämner Snorre: 
Saga, Eir, Fulla, Freja (även kallad Mardöll, Hörn, Gefn, Syr och Vanadis), Sjöfn, Lofn, Vår, Vör, Syn, Hlin, Snotra, Gnå, Sol, Bil, Jord och Rind.

Tillsammans med asarna, gudarna, bildar asynjorna en stor familj där alla förblir unga tack vare Iduns äpplen. De är dock alla hotade av den kommande katastrof som Ragnarök innebär. Freja tillhör vanernas släkte, men hon är den gudinna som medverkar i de flesta myterna. Frigg är Odens hustru. De flesta asynjorna är mycket självständiga och har egna gårdar.

Se även 
 Snorres Edda

Referenser 

 
Gudar i nordisk mytologi

en:Asynjur
Lars Molin (författare)

Lars Fredrik Molin, född 6 maj 1942 i Järpen, Jämtlands län, död 7 februari 1999 i Sundbyberg, Stockholms län, var en svensk författare, dramatiker och regissör.

Biografi 
Molin arbetade som vägmästare fram till 1972. Hans debut skedde med romanen Bomsalva, 1970, som handlar om en olycka i ett kraftverksbygge där tre arbetare dödas och där det mesta i boken är självupplevt. Året därpå var det dags för debuten som dramatiker, med filmen Badjävlar, om motsättningar mellan bofasta och sommargäster, som också blev hans publika genombrott. 

Molins berömda tv-produktioner inkluderar bland annat Potatishandlaren, Kejsarn av Portugallien (efter Selma Lagerlöfs roman) och Tre Kärlekar, vilka alla har nått stor publik då de sändes i tv.

Han rönte också internationella framgångar, bland annat vann han 1998 den eftertraktade Emmy-statyetten för bästa tv-produktion, med Den tatuerade änkan, med Mona Malm i huvudrollen.

Molin avled den 7 februari 1999 och begravdes den 28 april samma år på Sundbybergs begravningsplats, avdelning Sundbybergsdelen.

2015 publicerade Gunilla Jensen en biografi över Molin, kallad Lars Molin. Mitt i berättelsen.

Filmografi i urval 

 (TV-film, endast manus, regi Christian Lund)
1972 – Nybyggarland (TV-serie) (endast manus, regi Åke Lindman och Lars G. Thelestam)
 
 (endast manus, regi Christian Lund)
 (endast manus, Jan Halldoff)

 (endast manus, regi Lasse Åberg)

 (tre delar)

 (TV-film)
 (tre delar)

 (TV-film)
 (TV-film)

 (TV-film)
 (TV-film)

Bibliografi
 1970 – 
 1971 – 
 1973 – 
 1975 – 
 1977 – 
 1979 – 
 1980 – 
 1982 – 
 1985 – 
 1995 –

Priser och utmärkelser 
1971 – Litteraturfrämjandets stipendiat
1972 – Albert Bonniers stipendiefond för yngre och nyare författare
1980 – Sherlock-priset för Bomben
1991 – Landsbygdens författarstipendium
1991 – Svenska Dagbladets Thaliapris
1998 – Piratenpriset

Källor

Vidare läsning

Externa länkar 
 
 
 

Svenskspråkiga författare
Svenska filmregissörer
Svenska författare under 1900-talet
Svenska manusförfattare under 1900-talet
Sommarvärdar 1990
Sommarvärdar 1994
Personer från Undersåkers socken
Födda 1942
Avlidna 1999
Män
Svenska TV-regissörer
Författare från Jämtland
Anders Burman

Bengt Anders Oscar Burman, född 24 september 1928 i Adolf Fredriks församling, Stockholm, död 26 juni 2013 i Stockholm, var en svensk barnskådespelare, musikproducent och musiker (trummor). Han var även verksam under pseudonymen Andrew Burman.

Biografi
Anders Burman bildade sin första orkester i mitten av 1940-talet, där bland annat Gunnar "Siljabloo" Nilson ingick, samt spelade i olika tradjazzband och dansorkestrar under 1950-talet. Han startade 1949 skivbolaget Metronome tillsammans med brodern Lars och Börje Ekberg som ett rent hobbyprojekt för att spela in jazzskivor. Många stora svenska artister har givit ut skivor på detta bolag, bland andra Alice Babs, Charlie Norman, Sonya Hedenbratt och Owe Thörnqvist. Senare producerades också skivor med de ledande svenska vissångarna på 1960-talet, exempelvis Cornelis Vreeswijk, Fred Åkerström och Jailbird Singers. Burman lanserade också John Holm, Bernt Staf och Pugh Rogefeldt. 2004 producerade Burman Stefan Sundströms skiva Hjärtats melodi. 1975 avböjde Burman en demokassett av den då okände Magnus Uggla. 

I filmen Cornelis från 2010 gestaltas Burman av Johan Glans. Burman är gravsatt i urnlunden på Maria Magdalena kyrkogård i Stockholm.

Priser och utmärkelser
1990 – Grammisgalans hederspris
2001 – Fred Åkerström-stipendiet
2015 – Invald i Swedish Music Hall of Fame

Diskografi (urval)
Aj, aj, aj, oj, oj, oj – Rolf Berg, Gösta Theselius Dixielandband 
Glada musikanter (Il piccolo montanaro) – Rolf Berg, Gunnar Svenssons orkester
Manhattan – Andrew Burman and his Metronome all stars 
Should I – Andrew Burman and his ragtime band 
Sången om blues (Learning the blues) – Rolf Berg, Gösta Theselius Dixielandband

Filmer

Musik 
1957 – Aldrig i livet

Roller

Referenser

Källor
Anders Burman i Nationalencyklopedins nätupplaga
Anders Burman i Svensk underhållningsmusik, revyer och film 1900–1960
"Anders Burman – legendar inom Sveriges musikbransch" i Minnesvärt 10 januari 2014

Noter

Externa länkar 
Anders Burman på Svensk mediedatabas
"Personligt plus": Anders Burman från Utbildningsradion 4 februari 2010
 

Svenska musikproducenter
Svenska slagverkare
Svenska jazztrummisar
Födda 1928
Avlidna 2013
Musiker från Stockholm
Gravsatta på Maria Magdalena kyrkogård
Män
Ronnie Gardiner

Ronald "Ronnie" Gardiner, född 25 juli 1932 i Westerly, Rhode Island, är en amerikansk musiker och trumslagare.

Ronnie är en jazztrummis som spelat med bland annat Dizzy Gillespie, Benny Carter, Gerry Mulligan och Dexter Gordon. Han har bott många år i Sverige och är i Sverige mest känd som långvarig trummis i Charlie Norman Trio. Han har också spelat i band som det egna Tivolibandet, Andreas Pettersson Band och Sliding Hammers.

Ronnie Gardiner hade under ett antal år ett eget rum - "Ronnies room" - uppkallat efter sig på Nalen i Stockholm där han var värd för levande jazzmusik varje vecka. Han har också genom sina arrangemang och en egen stipendiefond lyft fram unga jazztalanger.

RGM-metoden
År 1980 grundade Gardiner Ronnie Gardiner Method (RGM), vilket han själv ser som sitt  livsverk.

Bakgrund 
Ronnie Gardiner befann sig på Kanarieöarna för att framträda. Hans fästmö blev under  resan mördad och Ronnie kände att han inte hade något att leva för och beslöt sig för att ta sitt liv. Av en händelse råkade han se en  man, Mikael Andersson, som varken hade armar eller ben och ändå utstrålade glädje. Detta fick Gardiner att tänka om och han har sagt att Andersson räddade hans liv.

Historia 
Gardiner ville använda sina erfarenheter för att hjälpa andra. Han kunde spela trummor och ville utveckla det. Därför läste han  mängder av medicinsk litteratur och samtalade med olika människor med intressen inom olika medicinska områden för att få bekräftelse och nya uppslag om hur han kunde utforma en träningsmetod för någon patientgrupp. Slutligen växte det fram ett koncept som var färdigt att prova på en patientgrupp med diagnostiserad hjärnskada.

Att spela trummor kräver att armar och ben arbetar i samverkan men oberoende av varandra. Därtill behöver en trummis kunna läsa noter och följa en dirigent. Att spela trummor kräver ett stort samspel mellan hjärnans olika centra både vad gäller motorik, läsning, koordination, uthållighet, minne, rytmkänsla och kanske tal och sång.

Sedan 1999 har intresset för RGM-metoden ökat betydligt tack vare forskningsresultat från Karolinska Institutet, Stockholms läns Strokeförening (SLSF) och Stockholms sjukhem. Det finns också ett samarbete med Sahlgrenska Universitetssjukhuset i Göteborg, Universitetssjukhuset i Lund och Arvid Carlsson Institutet i Göteborg.

Externa länkar
 Ronnie Gardiner Method

Födda 1932
Amerikanska jazztrummisar
Män
Levande personer
Ken Loach

Kenneth Charles "Ken" Loach, född 17 juni 1936 i Nuneaton, Warwickshire, är en brittisk regissör, känd för sina socialt engagerade spelfilmer, ofta i arbetarklassmiljö. Han började sin karriär med att regissera diverse TV-produktioner, bland andra dramadokumentären Cathy kom hem (1966) som tog upp det innan dess tämligen tystade ämnet hemlöshet. TV-filmen drog både tittare och beröm, och Loach fick snart chansen att göra film utanför TV.

Ken Loach är en internationellt prisbelönt regissör. Bland annat har han tävlat elva gånger i Cannes och vunnit flera priser där priset för sitt livsverk samt Guldpalmen för Frihetens pris (2006) framför allt märks. Tio år senare, vid filmfestivalen i Cannes 2016, vann han sin andra Guldpalm, denna gång för Jag, Daniel Blake.

Filmografi i urval 
 (Cathy Come Home)
 (Poor Cow)
 (Kes)

 (Hidden Agenda, på svenska även: Mord på dagordningen)

 (Land and Freedom)
 (Carla's Song)
 (My Name Is Joe)
 (Bread and Roses)
 (The Navigators)

 (Ae Fond Kiss...)
 (The Wind That Shakes the Barley)

 (The Angel's Share)

 (I, Daniel Blake)

Referenser

Externa länkar 

 
 Sixteen Films, Ken Loachs och Rebecca O'Briens produktionsbolag 

Brittiska filmregissörer
Brittiska TV-regissörer
Personer i Storbritannien under 1900-talet
Personer i Storbritannien under 2000-talet
Personer från Nuneaton
Födda 1936
Levande personer
Män
Mottagare av Praemium Imperiale
Järnvägare (film)

Järnvägare () är en brittisk långfilm från 2001 i regi av Ken Loach, med Dean Andrews, Thomas Craig, Joe Duttine och Steve Huison i rollerna.

Handling
Paul och Mick är järnvägsarbetare på British Rail. En dag kommer det plötsliga beskedet att bolaget privatiserats och många förändringar är att vänta. Först uppfattar de det hela som ett skämt och det tar ett tag att inse att anställningstrygghet är ett minne blott liksom betald semester och sjuklön. Den som klagar åker ut, arbetslaget splittras, och till slut sker det oundvikliga. En dödsolycka.

Rollista

Källor

Externa länkar

Filmer 2001
Brittiska dramafilmer
Brittiska komedifilmer
Filmer i regi av Ken Loach
Järnväg på film
Vittorio De Sica

Vittorio De Sica, född 7 juli 1901 i Sora, Lazio, död 13 november 1974 i Neuilly-sur-Seine, Hauts-de-Seine, var en italiensk filmregissör och skådespelare.

Biografi 
Vittorio De Sica var skådespelare i charmörfacket innan han sadlade om och blev regissör. Först 1940 debuterade han som filmregissör och han brukar nämnas som pionjär för den italienska neorealismen. Hans filmer präglas av en kämpande humanism och djup medkänsla med arbetarklassen. I sin filmstil har han strävat efter att förena de poetiska, fantasiburna elementen med de naturalistiska. Han använde ofta amatörskådespelare, ett grepp som många regissörer tagit efter.

Han erhöll genom åren fyra Oscars för bästa utländska film, bland annat för Cykeltjuven (1948) och Den förbjudna trädgården (1970).

Filmografi i urval 
Som regissör

 (I bambini ci guardano)
 (Sciuscià)
 (Ladri di biciclette)
 (Miracolo a Milano)

 (Stazione Termini)
 (L'oro di Napoli)
 (Il tetto)
 (La ciociara)

 (I sequestrati di Altona)

 (Il boom)
 (Ieri, oggi, domani)
 (Matrimonio all'italiana)
 (Un monde nouveau)
 (Le streghe)
 (After the Fox)
 (Sette volta donna)
 (Amanti)
 (Il giardino dei Finzi-Contini)
 (I girasoli)
 (Il viaggio)

Som skådespelare

 (Buongiorno, elefante!)
 (Madame de...)
 (Pane, amore e fantasia)
 (Secrets d'alcôve)
 (Peccato che sia una canaglia)
  (A Farewell to Arms)
 (Anna di Brooklyn)
 (Il Generale Della Rovere)
 (The Millionairess)
 (It Started in Naples)
 (Vive Henri IV, vive l'amour!)
 (Le meraviglie di Aladino)
 (The Amorous Adventures of Moll Flanders)
 (The Biggest Bundle of Them All)

 (12 + 1)
 (Cose di Cosa Nostra)
 (Snow Job)

Källor
Bra Böckers lexikon, 1974

Externa länkar 

 
 

Italienska filmregissörer
Italienska skådespelare under 1900-talet
Födda 1901
Avlidna 1974
Män
Italienska komiker
Personer från Sora
Cykeltjuven

Cykeltjuven (originaltitel: Ladri di biciclette) är en italiensk neorealistisk film från 1948 i regi av Vittorio De Sica. Den hade svensk premiär den 27 februari 1950.

1952, endast fyra år efter filmens premiär, utsågs Cykeltjuven till den bästa filmen någonsin då filmtidskriften Sight & Sound genomförde sin första utfrågning, som återkommer var tionde år, till filmmakare och -kritiker om vilken film som är den bästa.

Handling 
I stadsdelen Val Melaina i Rom försöker Antonio Ricci (Lamberto Maggiorani) desperat, i de mycket svåra tiderna efter andra världskrigets slut, få ett jobb för att försörja sin familj, bestående av frun Maria (Lianella Carell), sonen Bruno (Enzo Staiola) och en liten baby. Han erbjuds ett jobb, som består i att sätta upp reklamaffischer, men för att få jobbet krävs att han har en cykel.

Maria pantsätter deras lakan, som var hennes hemgift, för att få råd till att lösa ut Antonios cykel hos pantbanken. Antonio får jobbet, men redan under hans första arbetsdag blir cykeln stulen.

Medverkande i urval 
 Lamberto Maggiorani – Antonio Ricci
 Enzo Staiola – Bruno Ricci, Antonios son
 Lianella Carell – Maria Ricci, Antonios fru
 Gino Saltamerenda – Baiocco, Antonios vän som hjälper till att leta
 Vittorio Antonucci – Alfredo Catelli, cykeltjuven
 Giulio Chiari – En tiggare
 Elena Altieri – Den välgörande damen
 Carlo Jachino – En tiggare
 Michele Sakara – Sekreteraren i välgörenhetsorganisationen
 Emma Druetti
 Fausto Guerzoni – En amatörskådespelare

Priser och utmärkelser 
 Vid BAFTA-galan 1950 vann filmen en BAFTA Award för bästa film.
 1950 vann filmen en Oscar för bästa utländska film, efter att den hade haft premiär i USA året innan.

Referenser

Externa länkar 

 
 

Filmer 1948
Filmer i regi av Vittorio De Sica
Filmmanus av Cesare Zavattini
Italienska dramafilmer
Oscar för bästa icke-engelskspråkiga film
Svartvita filmer
Rom på film
Italienskspråkiga filmer
Filmer baserade på italienska romaner
BAFTA Award för bästa film
Italiensk neorealism

Italiensk neorealism var en filmrörelse i Italien med början mitt under andra världskriget. Neorealismen hade ibland en politisk dimension och en stil präglad av ett verklighetstroget uttryck, inspelning i hög grad i befintliga miljöer, och sympati för de lågtstående i samhället.

Exempel på kända neorealistiska filmer är Luchino Viscontis Köttets lust (1943), en tolkning av James M. Cains roman The Postman Always Rings Twice, Roberto Rossellinis Rom – öppen stad (1945) och Vittorio De Sicas Cykeltjuven (1948). Rörelsen växte fram i det fascistiska Italiens filmstudiokomplex Cinecittà, och har ett särskilt arv till Alessandro Blasettis filmer, som Fyra steg i det blå från 1942.

Filmexempel 
Giuseppe De Santis
 1947 - Caccia tragica (Spärrade gränser) 
 1949 - Riso amaro (Bittert ris)
 1950 - Roma, ore 11 (Rom klockan 11)

Luchino Visconti
 1943 - Ossessione (Köttets lust)
 1947 - La terra trema (Jorden skälver)

Roberto Rossellini
 1945 - Roma, città aperta (Rom – öppen stad)
 1946 - Paisà (Befriande eld)
 1948 - Germania, anno zero (Tyskland anno noll)

Vittorio De Sica
 1946 - Sciuscià (Ungdomsfängelset)
 1948 - Ladri di biciclette (Cykeltjuven)
 1952 - Umberto D.
 1956 - Il tetto (Taket)

Michelangelo Antonioni
 1950 - Cronaca di un amore

Referenser

Vidare läsning

Filmrörelser
Italiensk film
Zigenarnas tid

Zigenarnas tid (originaltitel: Dom za vešanje) är en brittisk/italiensk/jugoslavisk film från 1988 i regi av Emir Kusturica, med musik av Goran Bregović.

Kusturica fick idén till filmen efter att ha läst om människohandel med romska barn. Filmen har till största delen en dialog på romani, och fick motta både positiv och negativ kritik från romer av hur deras kultur och levnadsförhållanden skildras. Efter Kusturicas tidigare erkännande i Cannes med Kommer du ihåg Dolly Bell så öppnades för samproduktioner och budgeten för Zigenarnas tid var förhållandevis hög. Med Zigenarnas tid började Kusturica finna sitt speciella filmspråk. Han började bland annat experimentera med magisk realism, re-makes av kända filmscener och användandet av musik och amatörskådespelare. Filmen fick regipriset i Cannes, och Kusturicas rykte spred sig nu bland kritiker och cineaster världen över.

Rollista i urval 
 Davor Dujmović – Perhan
 Bora Todorović – Ahmed

Se även 
 Romer

Källor 
 Dina Iordanova, Emir Kusturica, 2002

Externa länkar 
 

Jugoslaviska filmer 1988
Brittiska dramafilmer
Italienska dramafilmer
Jugoslaviska dramafilmer
Filmer i regi av Emir Kusturica
Filmer om ras och etnicitet
Serbiskspråkiga filmer
Italienskspråkiga filmer
Romanispråkiga filmer
Guldbaggen för bästa utländska film
Italienska filmer 1988
Brittiska filmer 1988
Normandie

Normandie (eller Normandiet) är en historisk provins i nordvästra Frankrike, vid Engelska kanalen. Perioden 1956–2015 bestod Normandie av två administrativa regioner, Basse-Normandie och Haute-Normandie. Sedan 2016 motsvarar provinsen den administrativa regionen Normandie.

Här finns många viktiga hamnar, lantbruk och badorter. Större städer är Caen, Le Havre och Rouen (huvudstaden).

Historik 
Provinsen har fått sitt namn efter nordmännen, normanderna, det vill säga de vikingar som år 911 fick Normandie som län under franska kronan. 

Hela Hertigdömet Normandie ingick i en personalunion med England under åren 1066-1204, efter Vilhelm Erövrarens invasion av England år 1066 (slaget vid Hastings). Kanalöarna utgör fortfarande en del av det normandiska hertigdömet och på dessa öar är regenten i Storbritannien hertig av Normandie. Fastlandsdelen av Normandie blev slutgiltigt fransk 1450, efter hundraårskrigets slut.

Sevärdheter 
Området är bland annat känt för D-dagen (Operation Overlord), då de allierade den 6 juni 1944 gjorde den berömda landstigningen i Normandie. Återuppbyggnaden i departementet Calvados skedde delvis med svenskt bistånd i form av "les suédoises", trähus i byggsatser. Normandie är även känt för sin camembert och calvados.

Regenter 
 Rollo, död cirka 932
 Rollos son Vilhelm Långsvärd, död 942
 hans son Rikard I av Normandie, född 933, död 996
 hans son: Rickard II av Normandie, död 1027
 hans son: Rickard III av Normandie, död 1027
 hans yngre bror: Robert I av Normandie, död 1035
 hans son: Vilhelm II av Normandie, Vilhelm Erövraren

Se även 
1256 Normannia

Externa länkar 

 
Frankrikes provinser