kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Anna Lisa Hwasser-Engelbrecht

Anna Maria Elisabeth (Anna Lisa) Hwasser-Engelbrecht, född 16 augusti 1861 i Solna socken, död 12 januari 1918 i Stockholm, var en svensk skådespelare. Hon var dotter till Daniel Hwasser och Elise Hwasser samt gifte sig 1881 med William Engelbrecht.

Anna Lisa Hwasser debuterade den 2 januari 1879 i titelrollen i Victorien Sardous komedi Dora på Dramatiska teatern, där hon anställdes året därpå. Hon var verksam på Nya teatern 1880-86, och turnerade sedan med kringresande teatersällskap i både Sverige och Finland 1886-1900 (med uppehåll 1889-1892), och på Svenska Teatern i Helsingfors 1900-1904. Efter 1905 arbetade hon som instruktör, pedagog och teaterdirektör.

Bland hennes roller märks titelrollen i Anne Charlotte Leffler Edgrens Elfvan (premiär 11 september 1880), Margaretha i Goethes Faust, Ofelia i Hamlet, Emilia i Lessings Emilia Galotti, hertiginnan de Septmonts i Främlingen och Elisabeth af Valois i Don Carlos.

Hon gifte sig den 15 oktober 1881 med skådespelaren William Engelbrecht.

Teater

Roller (ej komplett)

Referenser

Noter

Källor 
 Torsten Dahl: Svenska män och kvinnor. Tredje Bandet

Externa länkar
 Artikel i Idun

Kvinnor
Svenska skådespelare under 1800-talet
Födda 1861
Avlidna 1918
Personer från Solna
Skampall

Skampall (Pliktpall), förr en i kyrkan anbringad upphöjning, varpå den, som dömts till dödsstraff, men benådats, samt den som ådragit sig straff för stöld eller otukt med mera och i samband därmed ålagts uppenbar kyrkoplikt, hade att stå under högmässan en eller flera söndagar å rad enligt 1686 års kyrkolag, 9 kap., och kungligt brev 20 december 1737 samt kunglig förklaring 23 mars 1807. Användningen avskaffades tillsammans med övriga skamstraff 1855.

Se även
Skampåle
Straffstock

Referenser

Bestraffningsformer
Svensk rättshistoria
Daniel Hwasser

Daniel Hwasser, född 28 maj 1817 i Romfartuna, Västmanland, död 9 mars 1871 i Stockholm, var en svensk hovkamrerare och teatertjänsteman.

Biografi
Daniel Hwassers släkt kan spåras till Skåne under den tid då landskapet blev svenskt, och äldste stamfadern Börje Hwass räknades under den tiden som svensk. Daniel Hwassers far, som också han bar namnet Daniel Hwasser, var vice pastor i Romfartuna socken. Modern hette Charlotta Wilhelmina Åkerman. Vid födseln blev Daniel Hwasser föräldralös sedan fadern avlidit vid 31 års ålder 1816, och han adopterades därför av sin farbror, den på sin tid mycket kände uppsalaprofessorn Israel Hwasser.

Hwasser blev student vid Uppsala universitet år 1837, och är känd som en av "De tre" och en av de ledande "Juvenalerna" i kotteriet kring Gunnar Wennerberg i 1840-talets Uppsala. Han var en mycket god tenorsångare, spirituell och slagfärdigt humoristisk ordlekare samt estetiskt bildad.

Hwasser avlade kameralexamen vid universitetet 1846, och flyttade ett år senare till Stockholm för tjänstgöring i olika ämbetsverk.
År 1857 blev han, förmodligen genom sin tidigare bekantskap i Uppsala med kronprinsen – sedermera Karl XV, hovkamrerare, och den 1 juli 1859 blev han sekreterare och ombudsman vid Kungliga Teatern. Han var därefter tillförordnad direktör för teatern 21 maj–31 december 1860. 1867 blev han riddare av Vasaorden, och han var även riddare av danska Dannebrogsorden.

Daniel Hwasser gifte sig i Uppsala den 14 oktober 1858 med skådespelaren Elise Hwasser, född Jacobson, och var far till Anna Lisa Hwasser-Engelbrecht.

Källor

Vidare läsning

Externa länkar
Daniel Hwasser från Gluntarnas Vänner i Uppsala
Bilder på Uppsala universitetsbibliotek

Svenska teaterchefer under 1800-talet
Födda 1817
Män
Avlidna 1871
Chefer vid Kungliga Operan
Riddare av Vasaorden
Personer från Romfartuna socken
Skampåle

Skampåle, i äldre tider även kallad stupa, spöpåle och kåk, var en pelare av trä eller sten, vid vilken förr i tiden förbrytare offentligen undergick så kallad schavottering, det vill säga utställdes att skämmas eller straffas med spö eller ris.

Historia
I städerna var skampålen vanligen rest på torget och på landsbygden vid tingshuset. Ursprungligen var ”kåken” ett litet hus eller en schavott i vars närhet skampålen var rest. Senare kom skampålen att kallas för kåk. Den som stod vid skampålen för att skämmas eller undergå kroppsplikt fick inte till någon del skyla sitt ansikte och inte heller bära sådan klädedräkt att han/hon kunde kännas igen. Innan brottslingen bands vid skampålen med ett halsjärn, för att tilldelas spö eller ris, skulle han/hon förses med ett livstycke av läder, fodrat vintertid med ludet skinn och så utfört att det skyddade främre delen av kroppen, men så att övre ryggen förblev fri. Bestraffning genom skampåle avskaffades i Sverige 1855, och hade då sedan en tid minskat i omfattning.
 
Bland de personer som utsattes för detta straff fanns Sara Simonsdotter 1619 och Elsa Thomasdotter 1676.

Stockholm
I Stockholm stod skampålen ursprungligen på Stortorget, och den kröntes av statyn Kopparmatte som nu är bevarad på Stockholms stadsmuseum.

Bilder

Referenser

 Nationalencyklopedin

Bestraffningsformer
Svensk rättshistoria

ru:Позорный столб и колодки
Plymouth Argyle FC

Plymouth Argyle FC är en engelsk professionell fotbollsklubb i Plymouth, grundad 1886. Klubbens hemmamatcher spelas på Home Park. Främsta smeknamn är The Pilgrims. Klubben spelar sedan säsongen 2023/2024 i EFL Championship.

Historia 

Klubben grundades 1886 som Argyle FC. Namnets ursprung är oklart, men troligen kom det av en gata som hette Argyle Terrace. När klubben blev professionell 1903 ändrades namnet till Plymouth Argyle FC.

1920 gick klubben med i The Football League och första säsongen slutade man på elfte plats i Third Division.

Plymouth har aldrig spelat i högsta divisionen. Bästa placering är en fjärdeplats i näst högsta divisionen Second Division säsongerna 1931/32 och 1952/53. Sämsta placering sedan klubben gick med i The Football League är fjärde sist i fjärde högsta divisionen 2011/12 och 2012/13.

I FA-cupen har klubben som längst gått till semifinal 1983/84, och det gjorde man även i Ligacupen 1964/65 och 1973/74.

Meriter

Liga 
 League One eller motsvarande (nivå 3): Mästare 1929/30 (South), 1951/52 (South), 1958/59, 2003/04, 2022/23
 League Two eller motsvarande (nivå 4): Mästare 2001/02
 Southern Football League: Mästare 1912/13
 Western Football League: Mästare 1904/05

Cup 
 FA-cupen: Semifinal 1983/84 
 Ligacupen: Semifinal 1964/65, 1973/74

Svenska spelare 

Notera att endast ligamatcher är medräknade

Spelartrupp 

Not: Spelare i kursiv stil är inlånade.

Utlånade spelare

Referenser

Noter

Externa länkar 

 
 Plymouth Argyle FC på FCHD
Helfrid Kinmansson

Helfrid Kinmansson, född Torsslow 15 januari 1831 i Stockholm, död 12 mars 1906, Stockholm, var en svensk skådespelare aktiv 1848–95.

Biografi
Hon var dotter till Olof Ulrik Torsslow och Sara Torsslow, gift med Gustaf Kinmansson (1853) och faster till Valborg Moberg. Hon anställdes 1848 vid Mindre teatern, där hon - förutom en kort tid vid Dramaten 1857–58 - var engagerad fram till att Mindre teatern år 1863 uppgick i Dramaten, där hon sedan var anställd till sin pensionering 1895. 

Hon var främst en karaktärsskådespelare som användes flitigt i så kallade borgerliga pjäser.  Efter att i början av sin karriär med varierande framgång mest ha spelat romantiska hjältinneroller, övergick hon snart (vid ungefär samma tid som Mindre teatern blev Dramaten) till roller som komiska gummor, där hon blev som mest uppskattad och omtalad och nådde stor framgång.  Enligt kritiker klarade hon den samtida övergången från det romantiska till den realistiska skådespelarstilen väl.  
Hon ska som aktör ha utmärkt sig för: 
"ädel och fin känsla, klar uppfattning, samt för ett troget och natursannt återgifvande af de karaktärer, hon under en mångårig konstnärsbana haft på sin lott att tolka från skådebanan."

Bland hennes roller nämns Julia i Romeo och Julia, Valborg i Axel och Valborg, Prinsessan Cecilia i Solen sjunker, Karin i Ur Carl den tolftes ungdom, Jolanta i Kung Renés dotter, Alice i Börd och förtjänst, Polixena i Konst och natur, Laura i De nygifta, Antoinette i Klädeshandlaren och hans måg, Lelia i Sullivan, Karin Månsdotter i En krona, Sally i Evas systrar, Mabel i En arbetare, Agnes i Fruntimmersskolan, Fru Rey i Två enkor, Caroline i Marquis de Villemére, Stafva i Majorens döttrar, Fru Guerin i Notarien Guerin och Fru Lebrueil i Markisinnan.

Teater

Roller (ej komplett)

Galleri

Referenser 

 
 
 https://sok.riksarkivet.se/Sbl/Presentation.aspx?id=11495
   Svenska skådespelare. Karakteristiker och porträtter

Vidare läsning

 http://www.ub.gu.se/fasta/laban/erez/kvinnohistoriska/tidskrifter/idun/1894/pdf/1894_44.pdf
 Kungl. teatrarne under ett halft sekel 1860-1910: personalhistoriska anteckningar (vol. 1)

Externa länkar 

Svenska skådespelare under 1800-talet
Födda 1831
Avlidna 1906
Kvinnor
Skådespelare från Stockholm
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Arne Lindenbaum

Arne Lindenbaum, född 27 september 1892 i Växjö, död 24 april 1964 i Stockholm, var en svensk skådespelare och bibliotekarie vid Kungliga Teatern.

Biografi 
Lindenbaum var son till grosshandlare Jakob Lindenbaum och dennes hustru Anna, född Aronsson. Arne Lindenbaum var skådespelare vid Blanche-Folkteatrarna samt vid Hilda Borgströms, Ivan Hedqvists och Karl Gerhards turnéer 1914–1924. Han ägnade sig sedan åt teaterstudier i Tyskland, England, Frankrike, Italien, Spanien och Danmark 1924–1928. Han var sedan biträdande tjänsteman vid Kungliga Biblioteket 1928, amanuens vid Drottningholms Teatermuseum från 1936 och bibliotekarie vid Kungliga Teatern från 1939.

Lindenbaum bedrev även en ganska omfattande journalistisk verksamhet på det teaterhistoriska området och redigerade teateravdelningen i Bonniers Biografiska Lexikon från 1940.

Lindenbaum innehade även en porträttsamling på cirka 180 000 nummer.

Filmografi

Teater

Roller

Referenser

Externa länkar 

 Arne Lindenbaums arkiv, Musik- och teaterbiblioteket (Musikverket)

Svenska bibliotekarier
Män
Födda 1892
Avlidna 1964
Skådespelare från Växjö
Valborg Moberg

Valborg Moberg även Valfrid Moberg, tidigare Torsslow, född 20 februari 1855 i Stockholm, död 20 maj 1882, Stockholm, var en svensk skådespelare.

Biografi
Hon var sondotter till Olof Ulrik Torsslow och Sara Torsslow.

Moberg var elev i Dramatens elevskola och spelade sedan flickroller på Nya teatern 1875-78 och 1879-82 på Dramaten. Hon sades ha en välljudande röst och vara naturlig i gester och mimik. 

Bland hennes roller märks Lucile i Ponsards Hedern och penningen, Marceile i Dumas’ Falska juveler och Yvonne i Sardous Seraphine, och hon fick mycket beröm som Cherubin i komedien Figaros bröllop.  Hon dog i en bröstsjukdom.  

Hon gifte sig med löjtnant H.L. Moberg.

Teater

Roller (ej komplett)

Referenser

Noter

Källor 

 Nordensvan, Georg, Svensk teater och svenska skådespelare från Gustav III till våra dagar. Senare delen, 1842-1918, Bonnier, Stockholm, 1918
 
 Svenskt porträttgalleri / XXI. Tonkonstnärer och sceniska artister (biografier af Adolf Lindgren & Nils Personne)

Födda 1855
Avlidna 1882
Svenska skådespelare under 1800-talet
Kvinnor
Skylla sig själv

Skylla sig själv är en bok av Maria-Pia Boëthius från 1976. Boken problematiserar samhällets inställning till våldtäkt utifrån utgångspunkten att det generellt är våldtäktsoffret själv som skuldbeläggs. Boken tillkom efter en debatt i Expressen i januari 1976.

Handling
Skylla sig själv hade stor del i skapadet av den debatt som ifrågasatte tidens lagstiftning om våldtäkt och sexualbrott mot kvinnor. Boken kom i anslutning till att regeringen tillsatt en utredning för sexualbrott (SOU 1976:9), vilken gav sitt betänkande samma år som boken publicerades. I fokus låg huruvida kvinnans agerande före brottet skulle tas med i bedömningen av brottet eller inte. En ny lag om våldtäkt kom 1984, där offrets agerande inte längre tillskrevs relevans för själva brottet. 

Boken blev mycket uppmärksammad när den kom, och Boëthius föreläser ännu på temat. 2018 gavs boken ut igen med ett nyskrivet förord av författaren.

Referenser 

Facklitteratur 1976
Svenska debattböcker
Svenskspråkig facklitteratur
Andra vågens feminism i Sverige
1976 i Sverige
Gustaf Kinmansson

Lars Gustaf Kinmansson, född den 15 april 1822 i Stockholm, död där den 26 januari 1887, var en svensk skådespelare, son till Lars Kinmansson och gift med först Zelma Bergnéhr (1845) och sedan med Helfrid Torsslow (1853). I första giftet var han far till Selfrid Kinmanson.

Biografi
Kinmansson blev elev vid Kungliga Teatern 1840 och fast anställd 1843, innan han 1847 anställdes vid Mindre Teatern, där han arbetade till 1863, då teatern såldes och han återgick till den kungliga scenen, där han stannade karriären ut, till 1881. De sista åren av sitt liv blev Kinmansson allt sjukligare.

Kinmanssons egentliga glansperiod inföll under den tid han var vid Mindre Teatern. Bland hans roller där märks Giulio i Klostret Castro, Tristan i Kung Renés dotter, Axel i Axel och Valborg, Romeo i Romeo och Julia och Sullivan. Han hade en mäktig och klangfull röst och en manlig gestalt med ädel hållning, och lade glöd, värme och innerligt tonfall i sina jambiska verser. Detta gjorde honom till en oöverträffad förste älskare i det romantisk-lyriska skådespelet.

När denna rolltyp föll ur modet tappade han mycket av sin verkan; Frans Hedberg menade att han "icke [var] fullt densamme i fracken som han varit det i riddarmanteln eller i den italienska renässansjackan." Bland hans senare roller märks Ove i Mjölnarfröken, Gunnar Herse i Härmännen på Helgeland och Johan Tönnesen i Samhällets pelare.

Teater

Roller (ej komplett)

Referenser

Fotnoter

Källor
 
 Lars Gustaf Kinmansson i Johannes Svanberg Kungl. teatrarne under ett halft sekel 1860-1910: personalhistoriska anteckningar, första delen. Nordisk Familjebok, Stockholm 1917, sid. 93-94.

Vidare läsning

Externa länkar 

Svenska skådespelare under 1800-talet
Skådespelare från Stockholm
Födda 1822
Avlidna 1887
Män
Ugglan
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Increase Mather

Increase Mather, född 21 juni 1639 i Dorchester, Massachusetts, död 23 augusti 1723 i Boston, var en puritansk präst och lärd som hade stort inflytande på det andliga och politiska livet i Massachusetts. Han var även rektor för Harvard College.

Han var yngste son till pastor Richard Mather, som utvandrat från England till New England. Hans son Cotton Mather blev i sin tur en inflytelserik kyrkoman. 

Under Mathers tid som präst pågick häxprocesserna i Salem. Mather försvarade rättegångarna men kritiserade användandet av "spectral evidence", bevisning baserad på syner och visioner.

Externa länkar 

 

Amerikanska teologer under 1700-talet
Personligheter inom puritanismen
Personer i USA under 1700-talet
Personer från Boston
Födda 1639
Avlidna 1723
Män
Lars Kinmansson

Lars Adolf Kinmansson, född den 19 maj 1797 i Stockholm, död där den 4 februari 1855, var en svensk skådespelare och operasångare, bror till Fredrik Kinmansson och far till Gustaf Kinmansson.

Kinmansson var elev vid sångskolan och dansade vid baletten innan han anställdes som skådespelare vid kungliga teatrarna 1818 och blev en ersättare för Lars Hjortsberg.

Han övergick till Mindre Teatern 1850. Bland hans många roller både på sångscenen och på talscenen förtjänar att nämnas Leporello i Don Juan, Papageno i Trollflöjten, Gaveston i Vita frun, Borgmästaren i Tsar och timmerman och en av hans sista sångroller, Sulpiz i Regementets dotter, vidare Frans Bertram i Brodertvisten, Gaspard i Debutanten och hennes far.

Kinmansson gifte sig 1819 med Hedvig Dahlström och, efter hennes död 1837, med Anna Maria Carlström 1852.

Teater

Roller (urval)

Referenser

Noter

Källor

Vidare läsning 
 
 Fredrik August Dahlgren: Förteckning öfver svenska skådespel uppförda på Stockholms theatrar 1737–1863 och Kongl. Theatrarnes personal 1773–1863. Med flera anteckningar. Stockholm (1866)
  Nils Arfwidsson, Teaterbilder från fordom, 1885

Svenska operasångare under 1800-talet
Svenska skådespelare under 1800-talet
Skådespelare från Stockholm
Födda 1797
Avlidna 1855
Män
Ugglan
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Sångare från Stockholm
Fredrik Kinmansson

Fredrik Kinmansson född 27 maj 1787 i Stockholm, död 2 maj 1852 i Norrtälje, var en svensk skådespelare och operasångare (bas).

Kinmansson var son till privatläraren Gustaf Adolph Kinmansson. Han började sin teaterbana som balettelev vid Kungliga Teatern men överflyttades 1806 till sångskolan. Han tillhörde hela sin verksamhetstid Kungliga teatern, 1812–1845 som skådespelare och sångare. Han gick i pension 1845.

Han uppges ha haft en mjuk och fyllig basröst. Bland hans sångpartier nämns Greve Almaviva i Figaros bröllop, Sarastro i Trollflöjten, Mikeli i Vattendragaren, Gottfrid i Det befriade Jerusalem och Bartholo i Barberaren i Sevilla. Kinmansson användes även flitigt i Kungliga teaterns talscensrepertoar, bland hans roller märks kungen i Hamlet, titelrollen i Leopolds Oden, Dogen i Schillers Fiesco och Axel Oxenstierna i Kellgrens Drottning Kristina.

Kinmansson gifte sig 1811 med Sofia Eleonora Dahlberg. Han var bror till Lars Kinmansson, också han skådespelare och operasångare och farbror till skådespelaren Gustaf Kinmansson.

Källor

Vidare läsning 
 
  Nils Arfwidsson,  Teaterbilder från fordom, 1885

Svenska skådespelare under 1800-talet
Svenska operasångare under 1800-talet
Skådespelare från Stockholm
Sångare från Stockholm
Födda 1787
Avlidna 1852
Män
Vanua Levu

Vanua Levu är en ö i Fiji. Det är den näst största ön i landet efter Viti Levu. Vanua Levu har en area på 5 500 km² och 130 000 invånare. Öns största orter är Labasa och Savusavu. Huvudnäringen på ön är sockerrör.

Fijis öar
May Britt Wilkens

May Britt Wilkens, känd som enbart May Britt, född 22 mars 1934 i Gustav Vasa församling i Stockholm, är en svensk-amerikansk skådespelare.

Biografi 
Wilkens började arbeta som assistent hos fotograf Uggla på Kungsgatan i Stockholm där hon upptäcktes våren 1951 av Mario Soldati och Carlo Ponti som sökte en pojkflicka till filmen Piratens dotter (Iolanda, la figlia del Corsaro Nero) 1952. Senare fick hon ett sjuårskontrakt med Twentieth Century Fox och flyttade från Italien till Hollywood. Där spelade hon bland annat huvudrollen i Edward Dmytryks Den blå ängeln (nyinspelning av Marlene Dietrichs tyska film Blå ängeln). 

Wilkens var först gift med den fyra år yngre amerikanske skådespelaren och senare hästuppfödaren, Edwin J.Gregson. De gifte sig i Tijuana den 28 februari 1958, men separerade och skildes året därpå. Hon träffade Sammy Davis Jr 1959, och de var gifta 1960–1968. Giftermålet väckte uppmärksamhet då det var ett så kallat blandäktenskap. I samband med äktenskapet avbröt hon sin filmkarriär efter filmen Murder, Inc. (1960). Sedan äktenskapet tog slut gjorde hon sporadiska roller på TV och ytterligare en film, Haunts (1977). Hon krediteras ofta med bara förnamnet May Britt.

Wilkens bor i Kalifornien, ägnar sig åt måleri och var gift med Lennart Ringquist (1930–2017) från 1993 till hans död. Hon porträtterades av Megan Dodds i TV-filmen The Rat Pack (1998). Wilkens härstammar från Ånge i Medelpad.

Filmografi i urval

Referenser

Litteratur 
Forslund, Bengt, Bengt Forslund presenterar svenska filmstjärnor, Stockholm: Alfabeta, 1995,

Externa länkar 

Svenska skådespelare under 1900-talet
Svenskar utflyttade till USA
Skådespelare från Stockholm
Födda 1934
Levande personer
Kvinnor
Hanne Andersen

Hanne Andersen, född den 21 september 1943, är en dansk skådespelare.

Andersen studerade vid Fiolteatrets elevskola 1970-1973. Förutom enstaka filmroller har hon även regisserat revyer.

Filmografi

Källor 

Danska skådespelare under 1900-talet
Kvinnor
Födda 1943
Levande personer
Fleischmann GmbH

Fleischmann, Gebr. Fleischmann GmbH und Co. KG, är ett tyskt företag som tillverkar modelljärnvägar och tillbehör. Fleischmanns säte är i Nürnberg och de är världens fjärde största tillverkare av modelljärnvägar.  

Fleischmann grundades 1887 av Jean Fleischmann. Företaget tillverkade i början leksaker som skepp och flygplan. 1938 började man tillverka modelljärnvägar och ångmaskiner sedan man tagit över företaget Doll & Co Nürnberg. Vintern 1938-1939 började man utveckla egna järnvägsmodeller. Under kriget tvingades man stoppa produktionen av leksaker. 

Efter andra världskriget återupptogs produktionen under namnet Doll och sedan under det egna namnet. 1949 kom företagets första modelljärnväg med tvåräls likström i storleken 0. Den stora framgången kom, när man 1952 började tillverka modelljärnväg i skala H0. Fleischmann hade spårvidden 16,5 mm men för övrigt var tågen inte exakt i skala H0 1:87. Tågens bredd vara snarare i skala 1:82 dvs något större. I början av 1950-talet tillverkades inte snälltågsvagnar i skala 1:87 utan förkortades med ungefär 25% av de tre stora tillverkarna i Västtyskland; Fleischmann, Märklin och Trix. 1969 började man produktionen av skala N 1:160 med varumärket Fleischmann Piccolo. 

Sedan 2008 ägs Fleischmann av det tysk-österrikiska bolaget Modelleisenbahn Holding GmbH som även äger Roco.

Externa länkar
 http://www.fleischmann.de/
 https://web.archive.org/web/20061231100126/http://www.fleischmannmuseum.se/ Fleischmann museum i Ödeshög

Källor

Tyska leksakstillverkare
Modelljärnvägar
Företag bildade 1887
Lima (modelltåg)

Lima SpA (akronym för Lavorazione Italiana Metalli e Affini) var ett italienskt företag som från 1953 tillverkade modelljärnvägar och tillbehör. Företaget grundades strax efter andra världskriget som ett metallgjuteri som tillverkade delar bl.a. till de italienska statsjärnvägarna, men även en del leksaker. År 1953 kom de första ganska primitiva urverksdrivna modelltågen, och 1956 de första elektriska. Sortimentet omfattade tåg i skalorna H0 (1:87), N (1:160) och 0 (1:45).  Huvudfabriken låg i Vicenza.

Lima ansågs av modellrallarna vara ett lågprismärke med lägre kvalitet än andra modelljärnvägsfabrikat .
Överraskande var dock några av de svenska modellerna väldigt väldetaljerade och förebildstrogna. Dessa egenskaper tillskrevs främst det svenska dieselloket T43 samt elloket Ra samt de svenska personvagnarna. Sedermera blev även modellerna från Lima dyra, även om kvaliteten inte var i relation till prishöjningarna.

Limas svenska distributör marknadsförde sina modeller och nybörjarsatser främst som ett insteg till hobbyn för de yngre modellrallarna. Under tidigt 1970-tal kunde man köpa tågsatser med Rc-loket, några svenska person- eller godsvagnar, en rälsoval och ett batteridrivet köraggregat för en mycket billig penning. Ofta såg man annonser för Limas produkter i serietidningar som Fantomen och Kalle Anka & Co.

Efter att företaget gick i konkurs 2004 uppköptes konkursboet av brittiska Hornby. Delar av sortimentet tillverkas numera i Kina för deras räkning.

Lima var i Sverige mest kända för modeller av de elektriska Ra- och Rc-loken samt det dieselektriska T43-loket. Även Statens Järnvägar (SJ) personvagnar från 1960-talet samt ett flertal godsvagnar gavs ut i modell av Lima. Det var ganska enkla modeller. Lokkorgen var relativt detaljerad, men drivningen var av enklare slaget, en motor med plasthölje. Dragkraften var låg då chassiet var relativt lätt. Än idag är dock modellerna eftertraktade, modellrallarna har Limas lok som utgångspunkt för mer eller mindre ofattande ombyggnader, det är främst lokens drivlina som byts ut, och på marknaden finns några olika färdigbyggda drivenheter som passar i loken.

Bildgalleri

Externa länkar
 Personal Lima site

Ej längre existerande italienska företag
Modelljärnvägar
Företag upplösta 2004
Företag som gått i konkurs
Jouef

Jouef var ett franskt företag som tillverkade modelljärnvägar och tillbehör. Företaget gick i konkurs år 2001.

Externa länkar

Franska företag
Modelljärnvägar
Företag upplösta 2001
Företag som gått i konkurs