kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hideki Shirakawa

Hideki Shirakawa, född 20 augusti 1936 i Tokyo, är en japansk kemist. Han tilldelades Nobelpriset i kemi år 2000 för "upptäckten och utvecklandet av ledande polymerer". Han delade priset med amerikanerna Alan Heeger och Alan MacDiarmid.

Efter grundläggande teknisk utbildning vid Tokyo Kogyo-universitetet tillbringade han åren 1976–1979 vid University of Pennsylvania i USA. Han återvände sedan till Japan där han nu är professor i kemi vid materialvetenskapliga institutet vid Tsukubas universitet (från april år 2000 professor emeritus).

Vanligtvis leder plaster inte elektrisk ström. I själva verket används plast just som isolering kring koppartrådarna i vanliga elsladdar. Det har dock visat sig vara möjligt att göra vissa plaster elektriskt ledande. Plaster är polymerer, molekyler som upprepar sin struktur regelbundet i långa kedjor. För att en polymer ska kunna leda elektrisk ström måste den bestå av omväxlande enkel- och dubbelbindningar mellan kolatomerna. Den måste också "dopas", vilket innebär att man plockar bort elektroner (genom oxidation) eller för in extra elektroner (genom reduktion). Dessa "hål" eller extra elektroner kan röra sig längs polymerkedjan - den blir elektriskt ledande.

Heeger, MacDiarmid och Shirakawa var pionjärer inom detta område under slutet av 1970-talet och har därefter utvecklat ledande polymerer till ett forskningsfält av stor betydelse. Området har också gett upphov till viktiga praktiska tillämpningar. Ledande plaster används, eller är under industriell utveckling, i till exempel antistatmedel för fotografisk film, skärmskydd mot strålning från datorer och "smarta" fönster (som kan utestänga solljus). Nyligen har dessutom halvledande polymerer fått tillämpningar i lysdioder och solceller samt i displayer på mobiltelefoner och TV-skärmar i miniformat.

Referenser 
 Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 2000
 Nobelprize.org, Hideki Shirakawa – Självbiografi

Noter

Externa länkar 

Japanska kemister
Japanska nobelpristagare
Nobelpristagare i kemi
Professorer i kemi
Kemister under 1900-talet
Kemister under 2000-talet
Japanska forskare under 1900-talet
Japanska forskare under 2000-talet
Alumner från University of Pennsylvania
Födda 1936
Levande personer
Män
Ahmed Zewail

Ahmed Hassan Zewail, född 26 februari 1946 i Damanhur i Egypten, död 2 augusti 2016 i Pasadena i Kalifornien, var en egyptisk-amerikansk fysikalisk kemist. Han fick Nobelpriset i kemi år 1999, för "sina studier av kemiska reaktioners övergångstillstånd med femtosekundspektroskopi".

Zewail började studera vid universitetet i Alexandria och fortsatte sina studier i USA. 1974 disputerade han vid University of Pennsylvania. Efter två år vid University of California i Berkeley anställdes han vid California Institute of Technology, där han sedan 1990 innehade Linus Pauling-professuren i kemisk fysik.

Zewail studerade atomerna och molekylerna i "slow motion" under kemiska reaktioner, och såg vad som egentligen händer då kemiska bindningar bryts och nya skapas. Han använde en teknik som kan beskrivas som världens kamera. Den går ut på att använda så korta laserblixtar att man är nere på den tidsskala där reaktionerna verkligen sker, nämligen femtosekunder (fs). En femtosekund är 10–15 sekunder, alltså 0,000000000000001 sekunder, vilket är lika kort i förhållande till en sekund som en sekund är i förhållande till 32 miljoner år. Detta område inom den fysikaliska kemin har fått namnet femtokemi.

Zewail avled den 2 augusti 2016 i en bilolycka.

Utmärkelser 

Zewail tilldelades 1993 Wolfpriset i kemi och 2011 Davymedaljen. Han var sedan 2003 utländsk ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien.

Källor

Externa länkar 
 Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 1999
 Nobelprize.org, Ahmed Zewail – Självbiografi
 Dödsnotis - Reuters
 Dödsnotis - The New York Times

Egyptiska kemister
Amerikanska kemister under 1900-talet
Nobelpristagare i kemi
Wolfpristagare i kemi
Mottagare av Davymedaljen
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Alumner från University of Pennsylvania
Födda 1946
Avlidna 2016
Män
Riddare av Hederslegionen
Mottagare av Priestleymedaljen
Amerikanska kemister under 2000-talet
Amerikanska nobelpristagare
Egyptiska nobelpristagare
Walter Kohn

Walter Kohn, född 9 mars 1923 i Wien, död 19 april 2016 i Santa Barbara, Kalifornien, var en amerikansk fysiker och nobelpristagare i kemi år 1998. Han tilldelades priset för sin "utveckling av täthetsfunktionalteorin". Han delade priset med engelsmannen John Pople.

Kohn var professor vid Carnegie Institute of Technology i Pittsburgh 1950-60 och vid University of California i San Diego 1960-1979 samt direktör för Institutet för teoretisk fysik i Santa Barbara 1979-1984.

Han tilldelades Nobelpriset i kemi för sitt arbete inom kvantkemi. Tillsammans med Pople fick han priset för sina insatser för att utveckla metoder som kan användas för att teoretiskt studera molekylers egenskaper och kemiska processer. Vetenskapsakademiens motivering löd "till Walter Kohn för hans utveckling av täthetsfunktionalteorin och till John Pople för hans utveckling av kvantkemisk beräkningsmetodik."

Källor

Externa länkar 

 Nobelstiftelsen, Nobelpriset i kemi 1998
 Nobelstiftelsen, Walter Kohn – Självbiografi

Nobelpristagare i kemi
Amerikanska nobelpristagare
Amerikanska kemister under 1900-talet
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Amerikanska professorer
Personer verksamma vid University of California
Forskare från Wien
Födda 1923
Avlidna 2016
Män
Alumner från University of Toronto
Alumner från Harvard University
John Pople

John Anthony Pople, född 31 oktober 1925 i Burnham-on-Sea, Somerset, död 15 mars 2004 i Sarasota, Sarasota County, Florida, var en engelsk kemist och nobelpristagare i kemi år 1998. Han tilldelades priset för sin "utveckling av kvantkemisk beräkningsmetodik". Han delade priset med amerikanen Walter Kohn.

Han blev Ph.D. i matematik i Cambridge, England, 1951. År 1964 blev han professor i kemisk fysik vid Carnegie-Mellon University, Pittsburgh, USA och vidare professor i kemi vid Northwestern University, USA 1986, där han verkade fram till sin död.

Kemisterna har sedan länge sökt efter metoder för att kunna förstå hur bindningen mellan atomerna i molekyler fungerar. Kvantmekanikens framväxt inom fysiken, öppnade nya möjligheter, men tillämpningarna inom kemin var inte lika framgångsrika, därför att matematiken blev för komplicerad för så stora system som molekyler. När datorer började användas för beräkningarna på 60- och 70-talen tog utvecklingen av kvantkemin fart igen.

John Pople belönades för att ha utvecklat beräkningsmetoder, som gör det möjligt att teoretiskt studera molekyler, deras egenskaper och hur de samverkar i kemiska reaktioner. Dessa metoder utgår från kvantmekanikens grundläggande lagar. Pople gjorde sina beräkningsmetoder lättillgängliga för forskarna genom att konstruera ett datorprogram, GAUSSIAN. Dess första version publicerades 1970. Programmet har sedan dess utvecklats vidare och används idag av tusentals kemister vid universitet och industri runt om i världen.

Pople tilldelades 1988 Davymedaljen och 1992 Wolfpriset i kemi. År 2002 erhöll han Royal Societys Copleymedalj.

Källor

Externa länkar

Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 1998
Nobelprize.org, John Pople – Självbiografi

Nobelpristagare i kemi
Brittiska kemister
Brittiska nobelpristagare
Mottagare av Davymedaljen
Mottagare av Copleymedaljen
Wolfpristagare i kemi
Födda 1925
Avlidna 2004
Män
Professorer i kemi
Ledamöter av Royal Society
Alumner från Trinity College, Cambridge
Paul D. Boyer

Paul Delos Boyer, född 31 juli 1918 i Provo, Utah, död 2 juni 2018 i Los Angeles, Kalifornien, var en amerikansk kemist som mottog Nobelpriset i kemi år 1997. Han tilldelades priset för sitt "klargörande av den enzymatiska mekanismen för syntes av adenosintrifosfat (ATP)". Han delade halva prissumman med engelsmannen John E. Walker. Den andra halvan tilldelades dansken Jens Christian Skou.

Boyer blev Ph.D. i biokemi 1943 vid University of Wisconsin, Madison, USA. 1963-1989 var han professor i kemi vid Department of Chemistry & Biochemistry, University of California at Los Angeles (UCLA) och 1965–1983 Director vid the Molecular Biology Institute, UCLA. Från 1990 han var verksam som professor emeritus vid UCLA. Boyer blev 1970 medlem av National Academy of Sciences och blev hedersdoktor vid Stockholms universitet 1974.

ATP (Adenosintrifosfat) fungerar som energitransportör hos alla levande organismer från bakterier och svampar till växter och djur inklusive människor. ATP fångar upp den kemiska energi, som erhålls vid förbränning av födoämnen och överför den till reaktioner, som fordrar tillförsel av energi. ATP är uppbyggt av nukleosiden adenosin kopplad till tre fosfatgrupper i rad. Vid avspjälkning av den yttersta fosfatgruppen bildas adenosindifosfat (ADP) samtidigt som den frigjorda energin kan tas om hand för andra reaktioner.

Under 1940 och 50-talen klarlades att huvuddelen av ATP bildas vid cellandningen i mitokondrierna och vid fotosyntesen i växternas kloroplaster. År 1960 isolerade amerikanen Efraim Racker och medarbetare från mitokondrier enzymet ATP-syntas som deltar i processen att tillverka ATP. Samma enzym finns i kloroplaster och bakterier. 

Boyer påbörjade sina studier av ATP-bildning redan på 1950-talet. Hans huvudsakliga intresse var att med isotopteknik ta reda på hur ATP-syntas fungerar och särskilt hur det utnyttjar energin för att bilda nytt ATP.

Walker studerade ATP-syntas i början av 1980-talet. Hans utgångspunkt var att det krävs en detaljerad kemisk och strukturell kunskap om ett enzym, för att förstå hur det i detalj fungerar. Han bestämde därför aminosyra-sekvenserna hos de proteinenheter som ingår. Under 1990-talet har han samverkat med kristallografer för att klarlägga den tredimensionella strukturen av ATP-syntas.

Källor

Externa länkar 

 Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 1997
 Nobelprize.org, Paul D Boyer - Självbiografi

Amerikanska nobelpristagare
Nobelpristagare i kemi
Hedersdoktorer vid Stockholms universitet
Amerikanska professorer i kemi
Alumner från University of Wisconsin–Madison
Ledamöter av National Academy of Sciences
Personer från Provo
Födda 1918
Avlidna 2018
Män
Alumner från Brigham Young University
John E. Walker

John Ernest Walker, född 7 januari 1941 i Halifax i Yorkshire, är en brittisk kemist som mottog Nobelpriset i kemi år 1997. Han tilldelades priset för sitt "klargörande av den enzymatiska mekanismen för syntes av adenosintrifosfat (ATP)". Han delade halva prissumman med amerikanen Paul D. Boyer. Den andra halvan tilldelades dansken Jens Christian Skou.

Han blev M.A. och Dr. Phil. vid Oxford University, Storbritannien. Han har sedan 1982 varit Senior Scientist vid Medical Research Council Laboratory of Molecular Biology, Cambridge, Storbritannien. Han valdes in i Royal Society, London, 1995.

ATP (adenosintrifosfat) fungerar som energitransportör hos alla levande organismer från bakterier och svampar till växter och djur inklusive människor. ATP fångar upp den kemiska energi, som erhålls vid förbränning av födoämnen och överför den till reaktioner, som fordrar tillförsel av energi. ATP är uppbyggt av nukleosiden adenosin kopplad till tre fosfatgrupper i rad. Vid avspjälkning av den yttersta fosfatgruppen bildas adenosindifosfat (ADP) samtidigt som den frigjorda energin kan tas om hand för andra reaktioner.

Under 1940 och 50-talen klarlades att huvuddelen av ATP bildas vid cellandningen i mitokondrierna och vid fotosyntesen i växternas kloroplaster. År 1960 isolerade amerikanen Efraim Racker och medarbetare från mitokondrier enzymet ATP-syntas som deltar i processen att tillverka ATP. Samma enzym finns i kloroplaster och bakterier. 

Boyer påbörjade sina studier av ATP-bildning redan på 1950-talet. Hans huvudsakliga intresse har varit att med isotopteknik ta reda på hur ATP-syntas fungerar och särskilt hur det utnyttjar energin för att bilda nytt ATP.

Walker studerade ATP-syntas i början av 1980-talet. Hans utgångspunkt var att det krävs en detaljerad kemisk och strukturell kunskap om ett enzym, för att förstå hur det i detalj fungerar. Han bestämde därför aminosyra-sekvenserna hos de proteinenheter som ingår. Under 1990-talet har han samverkat med kristallografer för att klarlägga den tredimensionella strukturen av ATP-syntas.

Källor

Externa länkar 

 Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 1997
 Nobelprize.org, John E .Walker  Självbiografi–

Brittiska kemister   
Brittiska nobelpristagare 
Nobelpristagare i kemi
Personer i Storbritannien under 1900-talet
Mottagare av Copleymedaljen
Ledamöter av Royal Society
Födda 1941
Levande personer
Män
Jens Christian Skou

Jens Christian Skou, född 8 oktober 1918 i Lemvig, död 28 maj 2018 i Risskov i Århus, var en dansk kemist och läkare som mottog Nobelpriset i kemi år 1997. Han tilldelades priset för "det först upptäckta jontransporterande enzymet Na+,K+-ATPas ". Han tilldelades halva prissumman, den andra halvan delades av amerikanen Paul D. Boyer och engelsmannen John E. Walker.

Han fick sin medicinska utbildning vid Köpenhamns universitet. Skou disputerade 1954 vid Aarhus universitet för medicine doktorsgrad och blev där 1963 utnämnd till professor i fysiologi. 1977 utnämndes han till professor i biofysik vid samma lärosäte. Skou var ledamot av den danska vetenskapsakademien Det Kongelige Danske Videnskabernes Selskab.

Forskning
ATP (adenosintrifosfat) fungerar som energitransportör hos alla levande organismer från bakterier och svampar till växter och djur inklusive människor. ATP fångar upp den kemiska energi, som erhålls vid förbränning av födoämnen och överför den till reaktioner, som fordrar tillförsel av energi. ATP är uppbyggt av nukleosiden adenosin kopplad till tre fosfatgrupper i rad. Vid avspjälkning av den yttersta fosfatgruppen bildas adenosindifosfat (ADP) samtidigt som den frigjorda energin kan tas om hand för andra reaktioner.

Redan på 1920-talet var det känt att jonsammansättningen inuti levande celler är annorlunda än i omgivningen. Inuti cellerna är natriumkoncentrationen lägre och kaliumkoncentrationen högre än i vätskan utanför. Genom engelsmännen Richard Keynes och Alan L. Hodgkin (Hodgkin fick Nobelpris 1963) arbeten i början av 1950-talet blev det känt att vid en nervretning strömmar natriumjoner in i nervcellen. Skillnaden i koncentration återställs genom att natrium på nytt transporteras ut. Att denna transport fordrade ATP var sannolikt eftersom man kunde hämma den i den levande cellen genom att hämma ATP-bildningen.

Med detta som utgångspunkt började Jens C. Skou söka efter ett ATP-nedbrytande enzym i nervmembran, som kunde kopplas till jontransport och 1957 publicerade han den första artikeln om ett ATPas, som aktiveras av natrium- och kaliumjoner (Na+, K+-ATPas). Han var den förste som beskrev ett enzym som kan ge en riktad (vektoriell) transport av substanser över ett cellmembran, en fundamental egenskap hos varje levande cell. Sedan har man påvisat en mångfald enzymer med principiellt liknande verkan.

Referenser

Externa länkar
 Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 1997
 Nobelprize.org, Jens C Skou - Självbiografi

Nobelpristagare i kemi
Födda 1918
Avlidna 2018
Män
Personer från Lemvigs kommun
Alumner från Köpenhamns universitet
Alexander Severus

Marcus Aurelius Severus Alexander, känd som Alexander Severus, född 1 oktober 208 i Arca Caesarea, Fenicien, död 18 mars 235 i Moguntiacum i Germanien (mördad), var romersk kejsare  från 13 mars 222 till 18 mars 235.

Biografi 
Alexander Severus utsågs till romersk kejsare 13 mars 222 av militärer, två dagar efter att den förre kejsaren mördats. Alexander Severus tog nu omkring tretton år gammal över efter sin kusin Heliogabalus. Bland annat lät han uppföra diverse byggnadsverk i Rom, exempelvis en stor akvedukt. Han besegrade också sassaniderna, som ledda av Ardashir erövrade Syrien 231.

Under ett fälttåg i Germanien 235 tog han sig för att förhandla om fred med fienden, varpå de romerska soldaterna ledda av Maximinus Thrax gjorde uppror och mördade honom och hans mor Julia Mamaea. Alexander var då 27 år gammal.

Under Alexander Severus tid som kejsare reformerades rättsväsendet och styrelseskicket. Han införde också skattelättnader och förbättrade skolundervisningen. Han var emellertid en svag och viljelös härskare och regeringen sköttes i stor utsträckning av hans mor. 

Källorna är generellt positiva till honom, i alla fall i jämförelse med hans kusin och föregångare. Han sägs privat ha dyrkat diverse gudar och profeter, bland andra Abraham, Orfeus, Jesus Kristus och Apollonios från Tyana.

Galleri

Källor

Män
Födda 208
Avlidna 235
Romerska kejsare
Romerska kejsare som blivit mördade
Personer i Romerska riket under 200-talet
Aurelii
Avitus

Avitus (Eparchius Avitus), död omkring år 457, var kejsare över det västromerska riket 9 juli 455-17 oktober 456.

Avitus utsågs till västromersk kejsare av armén i Gallien och med stöd av den visigotiske kungen Theoderik II. Vid den här tiden var de västromerska kejsarna beroende av barbarerna för sin makt. Men andra barbarer, vandalerna, hotade resterna av imperiet. Snart utbröt också i de egna leden en revolt ledd av Majorianus och Ricimer - den senare var överbefälhavare (patricius) i kriget mot vandalerna.

Avitus förlorade kampen och tvingades ge upp kejsartronen 17 oktober 456. Han blev i stället biskop, men mördades inte långt därefter.

Externa länkar

Födda 395
Avlidna 457
Romerska kejsare
Romerska kejsare som blivit mördade
Män
Personer i Romerska riket under 400-talet
Carinus

Marcus Aurelius Carinus, född omkring år 250, död år 285 var romersk kejsare från 283 till juli 285.

Carinus var äldste son till kejsar Carus, och gjordes till dennes medkejsare tillsammans med sin bror Numerianus. Han utsågs till sin fars ställföreträdare i Rom när denne gav sig ut på fälttåg mot Persien. Carus dog i Mesopotamien i augusti 283 "av blixten", och Numerianus strax därpå under oklara omständigheter på hemvägen. En soldat i broderns följe, Diocletianus, utropades till kejsare, och drabbade samman med Carinus vid floden Margus. Carinus segrade, men mördades av en av sina egna officerare i Moesia.

Källor

Externa länkar

Födda 250
Avlidna 285
Romerska kejsare
Romerska kejsare som blivit mördade
Män
Aurelii
Damnatio memoriae
Personer i Romerska riket under 200-talet
Carus

Carus (Marcus Aurelius Carus), född cirka 230 i Narbo, Illyrien, död juli/augusti 283 vid Ktesifon, var romersk kejsare september 282–juli/augusti 283.

Carus hade en bakgrund som soldat, och var praetorianprefekt. Han upphöjdes till romersk kejsare av sina soldater i september 282. Han utsåg sina söner Numerianus och Carinus till medkejsare. Samma år företog han ett fälttåg mot Persien, då han tog med Numerianus och lämnade Carinus i Rom som ställföreträdare.

Omständigheterna kring Carus död är oklara. Det sägs att han dödades av blixten, men det är inte osannolikt att hans soldater tog livet av honom. Han dog i varje fall vid Ktesifon i nuvarande Irak.

Källor 

Romerska kejsare
Födda 230
Avlidna 283
Män
Praetorianprefekter
Aurelii
Personer i Romerska riket under 200-talet
Filip Araben

Marcus Julius Philippus "Arabs", känd som Filip Araben, född cirka 204 i Trachonitis, Syrien, död oktober 249 i Verona, var romersk kejsare från februari 244 till sin död i oktober 249.

Biografi
Filip Araben var född i Hauran (i nuvarande Syrien) som räknades till den romerska provinsen Arabia petraea, därav hans tillnamn. Hans far beskrivs i romerska källor som anförare av ett rövarband, men tros ha varit romersk medborgare. I övrigt är mycket lite känt om hans bakgrund. 

Som militär steg han i graderna och blev under Gordianus III:s krig mot Persien utnämnd till pretorianprefekt när dennes svärfar Timesitheus som satt på posten avlidit. År 244 mördades kejsar Gordianus på anstiftan av Filip som därpå utropades till kejsare, vilket sedan godkändes av senaten. Samma år slöt han fred med perserkungen Shapur, grundade staden Filippopolis, gjorde sin unge son Filip II till caesar och återvände sedan till Rom.

Filip Araben krigade under ett par år mot Carpi, en folkstam bosatt vid romerska gränsen vid lägre Donau. Det finns få källor om denna tid men han och hans son använde därefter titlarna Germanicus Maximus och Caspicus Maximus.

År 248, i Filips tredje konsulskap, firade han en särskild sekularfest med anledning av staden Roms 1000-årsjubileum.

Filip nedslog flera usurpatorer, bland andra Jotapianus och Marinus i östern och Moesia, men besegrades av sin egen general Decius. Denne hade fått i uppgift att återställa ordningen på Donau men blev ledare för ett uppror. De bägge möttes slaget vid Verona som Filip förlorade och dog i, alternativt blev avrättad av sina egna. Praetoriangardet mördade därefter Filips mycket unge son Filip II, som han utsett till medkejsare.

Filip Araben visade under sin regeringstid tolerans mot kristendomen, och det fanns de som trodde att han själv var kristen, bland andra Hieronymus, Vincentius Lirinensis och Orosius. Dock deltog han i romerska religiösa ceremonier samt gjorde sin företrädare Gordianus till en gud, och Konstantin brukar räknas som den första kristna kejsaren.

Källor

Fotnot 

Romerska kejsare
Födda okänt år
Avlidna 249
Män
Kungligheter som stupat i strid
Personer i Romerska riket under 200-talet
Filip II (romersk kejsare)

Filip II, Marcus Julius Philippus, född 237, död i oktober 249 i Rom, var romersk kejsare från 244 till oktober 249.

Filip II utsågs mycket ung till romersk kejsare av sin far Filip Araben. När fadern dog i ett slag mot Decius, eller blev avrättad av sina egna, var Filip den yngres öde beseglat. Praetoriangardet mördade honom strax efteråt.

Källor

Externa länkar

Romerska kejsare
Födda 237
Avlidna 249
Män
Romerska kejsare som blivit mördade av praetoriangardet
Gallienus

Publius Licinius Egnatius Gallienus, född 218, död september 268, var en romersk kejsare som regerade från den 22 oktober 253 till september 268. Gallienus regerade i mitten av 200-talet, som var en period av krig mot externa fiender, inbördeskrig, ekonomiska svårigheter och epidemier. Hans regeringstid var också en period för vilken det finns få och ofta högst opålitliga källor.

Biografi
Gallienus upphöjdes till romersk kejsare av sin far Valerianus år 253. Gallienus och hans far fick mycket att stå i: hot mot det romerska riket från olika germanska folkgrupper som franker, alemanner och goter samt de nomadiska sarmaterna. Därtill pågick krig mot sassaniderna i Persien samtidigt som det förekom revolter i de egna leden. Hans far Valerianus gav sig av mot perserna och deras härskare Shahpour I, men blev i samband med underhandlingar i Edessa år 260 tillfångatagen och levde resten av sitt liv i persisk fångenskap. 

Gallienus utfärdade samma år en toleransedikt, i stor kontrast till kristendomsförföljelserna 257-258. Han var personligen en bildad man med intresse för Plotinos filosofi.

Efter Valerianus tilfångatagande fick han ensam kämpa mot uppstickare i de egna leden som Ingenuus, Postumus och Macrianus, förutom barbarerna från norr. Postumus erkändes som kejsare i Gallien, Spanien, Tyskland och Britannien. Hans utbrytarrike fick sitt säte i Colonia Agrippina och benämnde sig som Galliens återupprättare.

Han utnämnde också Odenathus till medkejsare  som tack för att denne med sitt gemål Zenobia försvarat gränsen mot perserna.

År 268 ställde goter återigen till med problem, och Gallienus gav sig efter dem. Ett kronologisk tidsförlopp är mycket svårt att framställa på grund av de dåliga källorna. Vissa historiker hävdar att han avgick med segern i ett slag vid Naissus i Moesia medan vissa hävdar att det var hans efterföljare Claudius II Gothicus.

Gallienus blev mördad utanför Mediolanum (dagens Milano) när han belägrade en annan usurpator, hans general Aureolus.

Källor för perioden då Gallienus härskade är ytterst få och av dålig kvalité. En källa, Historia Augusta, hävdar att det under den här perioden fanns 30 usurpatorer, många av dessa under Gallienus tid. Historia Augusta har också med anektoder som att kejsaren skulle ha levt i lyx  med bad sju gånger om dagen och guldstoft  strött i sitt hår.

Se även
Gallienusbågen

Källor

Noter

Externa länkar

Romerska kejsare
Romerska kejsare som blivit mördade
Födda 218
Avlidna 268
Män
Licinii