kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Andra Vatikankonciliet

Andra Vatikankonciliet, informellt ibland Vatikan II, var ett koncilium i Romersk-katolska kyrkan som hölls i fyra sessioner mellan 1962 och 1965. Konciliet sammankallades av påven Johannes XXIII 1959, och avslutades av hans efterträdare Paulus VI. Andra Vatikankonciliet var 1900-talets viktigaste kyrkohistoriska händelse. Bland de påtagligaste resultaten av Andra vatikankoncilitet finns övergången till att fira mässa helt på folkspråk och ett uppmjukat förhållande till andra världsreligioner. Konciliet påbjöd också en översyn av kyrkans liturgi. 

Konciliet syftade, med Johannes XXIII:s ord, till aggiornamento vilket är italienska för "uppdatering" och syftade på en öppning mot det moderna samhället, en anpassning till nutiden. Ett annat viktigt begrepp för konciliet var det franska ressourcement, nyteologins slagord om återvändande till källorna. Uppdateringen skulle ske genom detta ösande ur trons källor. 

Efter konciliet gick utvecklingen inom Katolska kyrkan snabbt, och inte utan konflikter. Konciliet inspirerade å ena sidan till befrielseteologin och andra radikala rörelser, och fick å andra sidan de som motsatte sig förändringarna att samla sig i konservativa och ibland schismatiska grupperingar såsom Sankt Pius X:s prästbrödraskap.

Sessioner 
Andra Vatikankonciliet genomfördes i fyra sessioner och samlades i Peterskyrkans mittskepp.

 Session 1: 11 oktober – 8 december 1962
 Session 2: 29 september – 4 december 1963
 Session 3: 14 september – 21 november 1964
 Session 4: 14 september – 8 december 1965

Skrifter från konciliet 

Andra Vatikankonciliet publicerade fyra konstitutioner, nio dekret och tre deklarationer.

Konstitutioner 
 Lumen Gentium (Om kyrkans väsen)
 Dei Verbum (Om uppenbarelsen)
 Sacrosanctum Concilium (Om gudstjänsten)
 Gaudium et Spes (Om kyrkans roll i den moderna världen)

Dekret 
 Inter Mirifica (Om massmedierna)
 Unitatis Redintegratio (Om ekumeniken)
 Orientalium Ecclesiarum (Om de orientaliska katolska kyrkorna)
 Christus Dominus (Om biskoparnas uppgifter)
 Optatam Totius (Om prästutbildningen)
 Perfectae Caritatis (Om ordenslivets förnyelse)
 Apostolicam Actuositatem (Om lekmännens ansvar i kyrkan)
 Presbyterorum Ordinis (Om prästernas uppgifter)
 Ad Gentes (Om missionen)

Deklarationer 
 Gravissimum Educationis (Om kristna utbildningsfrågor)
 Nostra Aetate (Om förhållandet till icke-kristna religioner)
 Dignitatis Humanae (Om religionsfriheten)

Se även 
 Första Vatikankonciliet
 Sedevakantism

Referenser

Noter
Tryckta källor

Vidare läsning 
 Vallquist, Gunnel, Dagbok från Rom: Andra Vatikankonciliet – en kamp om förnyelse. Skellefteå: Artos 1999.

Externa länkar

Texter 
 Dei Verbum
 Lumen Gentium
 Sacrosanctum Concilium
 Gaudium et Spes

 
Johannes XXIII
Paulus VI
Liktor

Liktor (latin lictor) var en statstjänsteman i antikens Rom som fungerade som livvakt åt olika ämbetsmän.

Ämbetet har sitt ursprung i kungatiden (före 509 f.Kr.). Liktorn bar ett spöknippe, fascis, som utanför Rom samt i fält var försett med en bila, securis, som bars även i Rom av en diktators liktorer, eftersom en diktator hade rätt att utdela dödsstraff även inom Roms stadsgränser. Liktorerna gick en och en i rad före överhetspersonen, till exempel diktatorn, konsuln eller praetorn och banade väg för denne samt verkställde i övrigt hans befallningar, vilka kunde innefatta gripanden, bestraffningar och till och med dödsstraff. 

Under den romerska republiken hade en konsul tolv liktorer; en praetor hade i Rom två stycken och annars sex. Vissa präster, samt vestaler, hade två liktorer och en diktator hela 24 stycken. Under kejsartiden hade kejsaren först likt konsuln tolv liktorer, men från och med kejsar Domitianus åtnjöt kejsaren 24 stycken. I Rom var liktorn iförd toga (eftersom alla liktorer var romerska medborgare och hade rätt att bära toga innanför Roms stadsgränser) och i fält militärklädsel.

Begravningsliktorn var hantlangare åt anordnaren av likprocessioner.

Källor
Axel W. Ahlberg, Nils Lundqvist & Gunnar Sörbom, Latinsk-svensk ordbok. 2 upplagan. Stockholm: Svenska bokförlaget (Bonnier) 1952.

Romerska titlar
Anders Frisk

Per Stefan Anders Frisk, född 18 februari 1963 i Annedals församling i Göteborg,, är en svensk före detta fotbollsdomare med en lång internationell meritlista. Han dömde bland annat EM-finalen 2000.

Frisk blev flera gånger utsatt för hot under sin domarkarriär. Under en match mellan Djurgårdens IF och Halmstads BK på Stockholms stadion den 28 oktober 1995 blev han nersparkad av en åskådare som sprang in på planen. Den 11 mars  tillkännagav Frisk sitt beslut att sluta döma på grund av att hans familj utsatts för hot. Detta efter att han utvisade Didier Drogba i en match mellan FC Barcelona och Chelsea FC i Uefa Champions League och indirekt anklagats för att vara partisk av Chelseatränaren José Mourinho.

Anders Frisk fick som tack för sina insatser motta FIFA:s hederspris 2005.

Referenser 

Fotbollsdomare från Sverige
Domare i VM i fotboll 2002
Domare i EM i fotboll 2000
Domare i EM i fotboll 2004
Idrottare från Göteborg
Födda 1963
Levande personer
Män
Ridå

Ridå (franska rideau, av rider, rynka, vecka), förhänge, förlåt, teaterförhänge, som före pjäsens början och mellan akterna är nedfällt/fördraget, så att det döljer scenen för salongen. Som den modernare ridåns uppfinnare nämnes Ferdinando Bibiena. På fornromerska teatrar nyttjades ett slags ridå (grekiska avlaia, latin aulæum), som vid styckets början rullades ned kring en under golvet befintlig cylinder och efter aktens slut drogs upp, så att den täckte scenen. På Shakespeares tid bestod ridån av skynken, som drogs åt sidorna, och denna form återfinns även på många moderna teatrar, vid sidan av den variant där ridån hissas/halas (eller upprullas) upp och ner från taket/scenvinden. 

Äldre tiders teatereldsvådor, före införandet av elektrisk belysning, ledde så småningom till uppfinnandet av den vattenkylda järnridån, avsedd att vid behov fullständigt isolera salongen från scenen. Enligt en äldre föreskrift i Sverige skulle före föreställningens början, inför sittande publik,  järnridån fällas och omedelbart upphalas som funktionskontroll och att i lugnande syfte demonstrera detta för teaterbesökarna.

Se även
Byxor (scen)
Kjol (scen)

Referenser

Platser på teatern
Scenteknik

de:Vorhang (Theater)#Hauptvorhang
fr:Rideau de théâtre#Rideaux d'avant scène
Kontrapost

Kontrapost (it. contrapposto "motställning") är en term, främst inom konsten, som används för att beskriva en människokropps ställning, där överkroppen är vriden på samma axel som benen men på ett annat plan och där båda fötterna stödjer på samma plan. Kroppstyngden är lagd på ena benet, det så kallade stödbenet, medan det andra, så kallade svängbenet håller balansen och utgör bara ett lätt stöd mot planet som personen står på. Kontrapost användes ofta i antikens skulptur och blev ånyo vanligt under renässansen.

Det första kända exemplet på kontrapost inom skulpturen är den så kallade Kritiosynglingen från cirka 480 f.Kr. Inom den klassiska grekiska skulpturen kom kontraposten att bli en mycket uppskattad pose som romarna senare tog upp i sin skulpturtradition.

Externa länkar 

Motiv i konsten
Laterankoncilierna

Laterankoncilierna är en serie koncilier, kyrkomöten, som under medeltiden hölls i Lateranpalatset i Lateranen i sydöstra Rom.

Första Laterankonciliet
Påven Calixtus II sammankallade 1123 ett koncilium för att bilägga investiturstriden genom att ratificera konkordatet i Worms. Vidare fördömde konciliet simoni samt drog upp riktlinjerna för hur korståg borde bedrivas i framtiden.

Andra Laterankonciliet
Vid detta koncilium, 1139, presiderade Innocentius II och fördömde motpåven Anacletus II, som hade uppsatts mot honom. Anacletus II:s samtliga anhängare, däribland Arnold av Brescia, fördrevs från Italien.

Tredje Laterankonciliet
Även vid detta koncilium, som hölls 1179, sökte man bringa ordning i en aktuell schism inom kyrkan, där flera motpåvar hade utsetts efter varann. Alexander III ledde förhandlingarna, som bland annat förkastade valdensernas och katarernas heresier samt reglerade ordningen för påveval.

Fjärde Laterankonciliet
Detta koncilium, som sammankallades av Innocentius III 1215, definierade transsubstantiationsläran och uppmanade alla katoliker till årlig bikt. Man förberedde även marken för ännu ett korståg. Judar och muslimer skulle bära speciell dräkt. Här beslutes också att samtliga världsliga myndigheter skulle förpliktas genom ed att inom sina jurisdiktionsornråden utrota (exterminare) alla de personer som de kyrkliga domarna betecknat som kättare. "Den som vägrar denna tjänst ska exkommuniceras av provinsens ärkebiskop och biskopar. Påven ska lösa hans vasaller från deras ed och lämna hans land till katoliker för att av dem tas i besittning (vasallos ab eius fidelitate denunciet absolutas et terram exponet catholicis occupandam)." Påvedömet stod vid den här tiden på höjden av sin makt.

Femte Laterankonciliet
Julius II öppnade detta koncilium 1512 och fördömde det nyligen avslutade schismatiska konciliet i Pisa. Julius II:s efterträdare på påvestolen, Leo X, övertog ordförandeklubban för konciliet och genomdrev vissa kanoniska reformer samt manade till korståg mot turkarna. Konciliet avslutades 1517, precis innan reformationen inleddes.

Noter

Katolska kyrkans koncilier
Kyrkostaten under 1100-talet
Kyrkostaten under 1200-talet
Kyrkostaten under 1500-talet
George C. Scott

För andra personer med liknande namn se George Scott

George Campbell Scott, född 18 oktober 1927 i Wise, Virginia, död 22 september 1999 i Westlake Village, Kalifornien, var en amerikansk skådespelare, regissör och producent. Scott är främst känd för sitt arbete på scenen såväl som för rollen som pansargeneralen George S. Patton i Patton – Pansargeneralen (1970), som den bombastiska General Buck Turgidson i Stanley Kubricks Dr. Strangelove (1964) och som Ebenezer Scrooge i Clive Donners En julsaga (1984). Han var också känd för sin ganska skrovliga röst.

Scott var den första skådespelaren att vägra att motta en Oscar för bästa manliga huvudroll (för Patton, 1970), efter att ha förvarnat Amerikanska filmakademien månader i förväg att han skulle göra så av filosofiska skäl, om han vann. Scott ansåg att varje rolltolkning var unik och inte kunde jämföras med andra.

Biografi 
George C. Scott föddes i Wise, Virginia och hans föräldrar var Helena Agnes (född Slemp, 1904–1935) och George Dewey Scott (1902–1988). Han var den ende sonen och hade en äldre syster. Hans mor dog innan han fyllde åtta år, och han växte upp med sin far, en chefstjänsteman på Buick Motor Company. Scotts mors morbror var den republikanske representanten C. Bascom Slemp från Virginia.

Scott tog värvning i Marinkåren och tjänstgjorde mellan åren 1945 och 1949. Efter militärtjänsten började Scott på University of Missouri där han läste journalistik. Han lämnade universitetet efter ett år för att börja med skådespeleri och filmdebuterade 1958.

George C. Scott Oscarbelönades för sin roll som den amerikanske pansargeneralen George S. Patton i Patton – Pansargeneralen (1970). Han tog dock inte emot priset eftersom han inte ansåg sig tävla mot andra skådespelare. Filmens producent Frank McCarthy tog emot priset på Oscarsgalan men lämnade nästa dag tillbaks det till Oscarsakademin, i enlighet med Scotts önskemål.

Scott drabbades av flera hjärtattacker under 1980-talet. Han avled 1999 och är begravd på Westwood Village Memorial Park Cemetery i Kalifornien.

Privatliv 
Scott var gift fyra gånger, bland annat med skådespelaren Colleen Dewhurst 1960–1965 och 1967–1972. Tillsammans med Dewhurst fick han sonen Campbell Scott. Från 1972 till sin död var han gift med skådespelaren Trish Van Devere, som han medverkade i flera filmer tillsammans med.

Filmografi i urval

Referenser

Externa länkar 

 
 
 George C. Scott hos Internet off-Broadway Database
 "The Films of George C. Scott", filmklippssammanställning

Amerikanska scenskådespelare
Amerikanska TV-skådespelare
Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Oscar för bästa manliga huvudroll
Personer från Wise County, Virginia
Födda 1927
Avlidna 1999
Män
Alumner från University of Missouri
Personer som tjänstgjort i USA:s marinkår
Flickorna i Rochefort

Flickorna i Rochefort (franska: Les Demoiselles de Rochefort) är en fransk musikalfilm från 1967 i regi av Jacques Demy. I huvudrollerna ses Catherine Deneuve, Françoise Dorléac, Gene Kelly, Jacques Perrin, Michel Piccoli, Danielle Darrieux, George Chakiris och Grover Dale.

Handling 
Tvillingsystrarna Delphine och Solange längtar bort från den lilla staden där de bedriver dansundervisning. Till staden kommer ett danssällskap som skall uppträda på torget och livet förändras för många i staden.

Om filmen 

Jacques Demy hade gjort filmmusikaler redan tidigare, till exempel Paraplyerna i Cherbourg, där hela dialogen sjungs fram. Dialogen till Flickorna i Rochefort skrevs av Jacques Demy, medan musiken skrevs av Michel Legrand som genom åren har skrivit musik till en mängd filmer. 

Musiken kännetecknas av att den är glad och medryckande, och samma tema återkommer regelbundet. Handlingen i sig är ganska sockersöt och orealistisk. Huvudpersonerna går till exempel omkring i chanelklänningar och diorhattar i alla möjliga sammanhang.

Vid filminspelningen spelade man även in en version med engelsk dialog. Även all musik finns i en version med engelsk sång. Tanken var att visa en engelsk version i engelskspråkiga länder. Denna blev dock aldrig visad på bio, men kan ses på kabel-TV emellanåt. Ljudspåret från filmen gavs ut, både den franska originalversionen och i en engelskspråkig version.

Agnes Varda, som var gift med Jacques Demy, har gjort en dokumentärfilm om inspelningen av filmen och hur staden Rochefort firade filmens 25-årsdag 1993. Dokumentären heter Flickorna fyller 25.

Filmen spelades in i Rochefort, som ligger i departementet Charente-Maritime vid den franska atlantkusten.

Rollista i urval 
 

Catherine Deneuve : Delphine Garnier
Françoise Dorléac : Solange Garnier
George Chakiris : Etienne
Michel Piccoli : Simon Dame
Gene Kelly : Andy Miller
Danielle Darrieux : Yvonne Garnier
Jacques Perrin : Maxence
Jacques Riberolles : Guillaume Lancien
Grover Dale : Bill
Geneviéve Thenier : Josette
Henri Crémieux : Subtil Dutrouz
Pamela Hart : Judith
Leslie North : Esther
Patrick Jeantet : Boubou
René Bazart : Pepe

Kritik

Källor

Externa länkar 
 
 
 Flickorna i Rochefort

Filmer 1967
Franskspråkiga filmer
Franska musikalfilmer
Frankrike på film
Filmer om tvillingsystrar
Stora Antillerna

Stora Antillerna är en ögrupp i Västindien.

Ögruppen omfattar fyra större öar:
 Kuba (100 860 km²)
 Hispaniola (76 480 km²)
Dominikanska republiken
 Haiti
 Jamaica (10 991 km²)
 Puerto Rico (9 104 km²)

Se även 
 Västindien
 Små Antillerna
 Karibisk spanska

Referenser

Externa länkar 

 
Nordamerikas ögrupper
Majestät

Majestät (latin majestas, storhet) är något sublimt eller upphöjt och används vanligen som beteckning för den högsta statliga makten.

I monarkier ingår ordet ofta i titeln för statsöverhuvudet och, om statsöverhuvudet är en man, även av dennes gemål. I Afrika används titeln ofta för stamhövdingar. Det formella tilltalet till en kung eller regerande drottning är Eders Majestät eller ännu mer formellt Eders Kunglig Majestät för att särskilja från ett Kejserligt Majestät. Omnämnande av kunglig person med sådan rang är formellt Hans Majestät (maskulinum) eller Hennes Majestät (femininum). En drottninggemål (fru till en kung) tilltalas likadant som en regerande drottning. 

En prinsgemål (make till en regerande drottning) tilltalas däremot Ers Kungliga Höghet och omnämns som Hans Kungliga Höghet, till exempel danske prins Henrik och brittiske prins Philip, hertig av Edinburgh.

Historik
Ordet majestät kommer ursprungligen från det Romerska rikets uppfattning om sin upphöjda suveränitet, det vill säga det romerska folkets (populi romani) högsta maktfullkomlighet. Ordet maiestas var den lagliga termen för den allra högsta statusen och värdigheten som endast staten hade i den Romerska republiken, och som skulle respekteras över allt annat. Majestätsbrott (minuere maiestatem populi romanum) inkluderade i detta sammanhang alla former av förräderi eller omstörtande verksamhet och straffades hårt. 

Från kejsartiden, framför allt tiden under Tiberius, överflyttades betydelsen till att syfta på kejsarens person och ställning, eftersom denne personifierade staten. Majestätsbrott och anklagelser därom var under denna tid skenrättegångar, där angivare (så kallade delatores) lockades av belöningar i form av del av den angivnes egendomar, och där inget eller litet tillfälle till försvar gavs. Vissa kejsare, bland andra Titus och Trajanus, ville inte befatta sig med dessa skenrättegångar och förbjöd dem, men rättegångarna återupptogs ofta av efterföljande despoter.

Tysk-romerska kejsare ansåg sig vara efterföljare till de romerska kejsarna, och använde sålunda majestätstitel. I vissa fall användes den även av andra, mindre potentater, som till exempel de normandiska kungarna på Sicilien under 1100-talet.

Kung Frans I (1515–1547) av Frankrike ville inte synas mindre upphöjd än sin konkurrent kejsar Karl V, och antog även han majestätstiteln. Henrik VIII av England (1509–1547) införde titeln i England, Erik XIV var den förste svenske kung som tilltalades majestät och Fredrik I den förste danske. Titeln Hans Majestät Konungen (HMK) uppstod från tilltalet majestät.

Se även
 Excellens
 Kunglig Majestät
 Pluralis majestatis
 Majestätsbrott
 Våld mot tjänsteman

Härskartitlar
Global

Global kan syfta på:

 Global (varumärke) - ett varumärke för köksknivar som tillverkas av det japanska företaget Yoshikin
 Global uppvärmning – den observerade uppvärmningen av jordens lägre atmosfär och hav sedan 1950-talet
 Globalt samhälle – en ekonomisk, kulturell och politisk process

Se även
  Internationell
 Världen – ett egennamn för planeten jorden
Osman I

Osman I, född omkring 1258 på okänd ort, död 1323–1324 i Bursa, var grundaren av det Osmanska riket i Anatolien i dagens Turkiet.  Efter honom är det Osmanska riket uppkallat.

Osman föddes som son till Ertuğrul och Halime Hatun. Osmans stam var vid tiden för hans födelse underställd stammen Coban (som styrde området runt Kastamonu) och även stammen Germiyan (som styrde runt Kütahya). Dessa två stammar var i sin tur underställda det seldjukiska sultanatet med bas i Konya. Osman gifte sig omkring år 1280, med Rabia Bala Malhun Hatun, dotter till den berömda Sheikh Edebali.

Då Osman år 1281 var 23 år dog hans far och han efterträdde fadern som hövding. Denne var härskare över en seljuqisk förläning med Söğüt nordväst om Eskişehir som huvudstad. Efter en belägring mellan 1288 och 1291 erövrade Osman I Karacahisar och lät där stadens ledare Dursun Fakih utropa honom till herre. År 1299 erövrades städerna Yarhisar och Bilecik från Bysantinska riket och Osman utropade sitt rikes självständighet gentemot seldjukerna. Samma år lät han gifta bort sin son Orhan med den bysantinske kejsarens dotter Nilüfer (Holofira på grekiska). År 1301 grundade han staden Yenişehir. När det seldjukiska riket upplöstes år 1308 utropade Osman sitt rike som arvtagare till den seldjukiska makten. År 1313 anslöt sig hövdingen Mihal till det Osmanska riket med sina städer Mekece, Akhisar och Göpazari. 

År 1324 lämnade Osman över makten till sin son Orhan. Denne fullbordade den belägring av Bursa som Osman I inlett. Bursa var den viktigaste bysantinska staden i Anatolien. Osman hann inte uppleva stadens intagande då han avled år 1323 eller 1324, omkring 65 år gammal. Orhan lät begrava honom i Bursa som intogs av osmanerna.

Referenser

Noter 

Osmanska rikets sultaner
Födda 1258
Män
Avlidna 1323
Personer i Osmanska riket under 1300-talet
Säkerhetshål

Inom datasäkerhet används termen säkerhetshål för en svaghet i ett system som tillåter att obehöriga kan påverka integriteten av systemet.

Säkerhetshål kan ha många orsaker. Bland dem kan nämnas dåliga lösenord, felaktigheter i design av operativsystem och mjukvarufel i olika programvaror som gör att en angripare kan utnyttja svagheter som uppstått på grund av dessa fel. Många internetmaskar använder sig av olika säkerhetshål för att ta sig in i värdmaskinen.

En typ av säkerhetshål är en buffertöverskridning, vilket gör att när man återvänder från ett funktionsanrop görs det till fel adress. På den felaktiga adressen finns ny kod som ger angriparen tillgång till maskinen.

En annan typ av säkerhetshål är SQL injection. Då försöker man i databasfrågor lägga in kod som söker reda på information som man normalt inte skulle ha tillgång till. Webbtjänster kan råka ut för detta.

Datasäkerhet
Sundbybergs stad

Se även Sundbybergs kommun, som i vissa sammanhang också kallas Sundbybergs stad.

Sundbybergs stad var en kommun i Stockholms län.

Administrativ historik
Sundbybergs stad bildades 1 januari 1927 (enligt beslut den 23 september 1926) genom en ombildning av Sundbybergs köping som bildats 1888 genom en utbrytning ur Bromma landskommun. Den nya staden hade 6 750 invånare (den 31 december 1926) och omfattade en areal av 1,52 km², varav allt land. Anders Petter Löfström var den huvudsakliga drivande bakom tillkomsten av Sundbybergs köping. 

1 januari 1949 (enligt beslut den 30 mars 1948) överfördes till Sundbybergs stad från upplösta den Spånga landskommun ett område (inklusive det 1903 bildade Duvbo municipalsamhälle) med 3 329 invånare och omfattande en areal av 5,02 km², varav 4,93 km² land. Vid samma tidpunkt tillfördes ett område från Solna stad (innefattande tidigare Lilla Alby municipalsamhälle) med 2 810 invånare och omfattande en areal av 0,32 km², varav allt land.

1 januari 1951 (enligt beslut den 24 mars 1950) överfördes ett obebott område omfattande en areal av 0,005 km², varav allt land, till Solna stad.

1 januari 1956 tillfördes ett obebott område omfattande en areal av 0,001 km² land från Solna stad.

1 januari 1966 tillfördes ett obebott område omfattande en areal av 0,08 km² land från Solna stad. Samtidigt överfördes ett obebott område omfattande en areal av 0,03 km² land i motsatt riktning.

Staden ombildades den 1 januari 1971 till Sundbybergs kommun.

Judiciell tillhörighet
I likhet med andra under 1900-talet inrättade stadskommuner fick Sundbyberg inte egen jurisdiktion utan låg fortsatt under landsrätt, först i Sollentuna och Färentuna domsaga och Sollentuna och Färentuna domsagas tingslag och sedan från 1 juli 1967 i Solna domsaga och Solna domsagas tingslag.

Kyrklig tillhörighet
Staden tillhörde i kyrkligt hänseende Sundbybergs församling.

Sockenkod
För registrerade fornfynd med mera så återfinns staden inom ett område definierat av sockenkod 0094 som motsvarar den omfattning staden hade kring 1950.

Stadsvapen
Blasonering: I silversköld en röd bjälke belagd med en åska av samma metall åtföljd av trenne röda kugghjul två över och ett under.

Sundbybergs kommunvapen fastställdes för Sundbybergs stad 1928 och innehåller symboler för stadens då största industrier, mekanisk och elektrisk industri.

Geografi
Sundbybergs stad omfattade den 1 januari 1952 en areal av 6,86 km², varav 6,77 km² land. Efter nymätningar och arealberäkningar färdiga den 1 januari 1955 omfattade staden den 1 januari 1961 en areal av 6,89 km², varav 6,82 km² land.

Tätorter i staden 1960
I Sundbybergs stad fanns del av tätorten Stockholm, som hade 26 987 invånare i staden den 1 november 1960. Tätortsgraden i staden var då 100,0 procent.

Befolkningsutveckling

Politik

Mandatfördelning i valen 1926–1966

Anmärkningar

Referenser

Tidigare kommuner i Stockholms län
Indelningar i Sundbybergs kommun
Sveriges kommuner 1863-1951
Sveriges kommuner 1952-1970
Städer i Sverige