kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Mätress

Mätress (av fr. maîtresse, eg. "härskarinna") är en historisk benämning på en älskarinna till en furstlig eller i övrigt framstående person, specifikt en älskarinna med en officiell eller halvofficiell ställning.

Historia

I Frankrike hade de kungliga älskarinnorna, som levde öppet vid hovet, den halvofficiella titeln mätress (fr. maîtresse) från Agnes Sorel på 1400-talet fram till den franska revolutionen. 

En av de mest kända mätresserna var Jeanne-Antoinette Poisson som introducerades för Ludvig XV av Frankrike vid en maskeradbal 1745 och fick titeln Markisinna de Pompadour. Madame de Pompadour blev också stilbildande för rokokon i Frankrike. Hennes efterträdare Madame du Barry var född utanför äktenskapet och chockerade hovet genom att bryta de strikta klassgränserna då hon efterträdde Madame de Pompadour som kunglig mätress. Hon fortsatte Madame de Pompadours överdådiga och kostsamma livsstil, men hon ogillades av Marie-Antoinette och förvisades från hovet efter Ludvig XV:s död. Hon har kallats Europas sista mätress. 

Frankrike var under 1600-talet och 1700-talet en absolut monarki med ökande lyxkonsumtion, en adel som framhävde sina privilegier och sökte särskilja sig från den växande borgarklassen.  Det franska hovet var vid denna tid stilbildande för Europa, och under 1600- och 1700-talen förekom liknande officiella älskarinnor vid flera hov i Europa efter fransk förebild. Under artonhundratalet började kungarna hålla sina utomäktenskapliga förhållanden hemliga.

Lista över mätresser
Se även :Kategori:Mätresser.

Françoise Louise de La Baume Le Blanc de La Vallière, mätress till Ludvig XIV av Frankrike
Françoise d'Aubigné de Maintenon, mätress till Ludvig XIV av Frankrike
Françoise Athénaïs de Rochechouart de Montespan, mätress till Ludvig XIV av Frankrike
Jeanne du Barry, mätress till Ludvig XV av Frankrike
Diane de Poitiers, mätress till Henrik II av Frankrike
Gabrielle d'Estrées, mätress till Henrik IV av Frankrike
Jeanne Antoinette Poisson Pompadour, mätress till Ludvig XV av Frankrike
Agnès Sorel, mätress till Karl VII av Frankrike
Hedvig Taube, mätress till Fredrik I av Sverige
Sophie Hagman, mätress till Fredrik Adolf av Sverige.

Se även
 Utomäktenskapliga förhållanden
 Konkubin
 Bihustru
 Frilla
 Gunstling

Referenser

 
Stereotyper och arketyper
Värdemynt

Värdemynt är mynt där metallen anses motsvara värdet på myntet, dvs myntet skall innehålla metall till det värde som står stämplat på myntet. Motsatsen är fiatpengar. Jämför med skiljemynt.

Se även
Nödmynt
Guldmyntfot
Silvermyntfot
Krugerrand

Mynt
Skiljemynt

Skiljemynt, även kallade kreditmynt eller mynttecken, är mynt där metallen som ingår inte motsvarar värdet på myntets valör. Nästan alla mynt som används idag är skiljemynt. Motsatsen är värdemynt, där myntets valör motsvarar metallens värde. Värdet på skiljemynt är baserade på värdet av valutan i ett land, inklusive varor och tjänster och landets värdestabiliserande åtgärder, vilket gör att värdet är relativt fast över tiden. Värdemynt påverkas också av värdeförändringar i den metall som mynten består av, vilket gör det svårare att behålla en fast kurs.

Jämför gärna den svenska daler silvermynt som användes förr. Eftersom det fanns daler slagna i både silver och koppar förändrades värdet på mynten, men även värdeskillnaden mellan mynten förändrades: 1633 var en daler silvermynt värd 2 daler kopparmynt. 1665 var en daler silvermynt värd 3 daler kopparmynt.

Se även 
Nödmynt

Mynt
Församlingsbok

Församlingsbok är den kyrkobok som 1895 (Kungl. förordning 6.8 1894) ersatte husförhörslängden. Den blev i sin tur 1991 ersatt med en folklängd, då kyrkoböckerna och mantalslängderna slogs ihop.

Församlingsboken var upplagd topografiskt i likhet med husförhörslängden och listade alla som var skrivna på fastigheten kontinuerligt med namn, yrke, födelsedatum och födelseort, dödsdatum, civilstånd, flyttningsuppgifter med mera. Den innehöll fortfarande uppgifter av religiös karaktär, som till exempel nattvardsgång, husförhör och betyg i kristendomskunskap.

Referenser 

Kyrkoböcker
Lappförsamling

Lappförsamlingar var icke-territoriella församlingar i Svenska kyrkan för den samiska befolkningen inom Jämtlands och Kopparbergs län. Dess medlemmar räknades förr inte till någon särskild socken, varför staten tog ansvar för deras fattigvård och liknande. Den präst som ansvarade för lappförsamlingarna kallades för pastor lapponum, lapparnas herde. Från 1740-talet fanns även kateketer, kringvandrande lärare, som undervisade i första hand barnen i läsning och kristendom men dessutom på sön- och helgdagar höll andaktsstunder.

Den första lappförsamlingen var Föllinge lappförsamling, som bildades 1746 genom utbrytning ur Åsele församling, som då områdesmässigt omfattade hela Åsele lappmark men i personellt hänseende också samerna i norra Jämtland. Ur Föllinge lappförsamling utbröts därefter Undersåkers lappförsamling på 1750-talet, ur vilken Hede lappförsamling i sin tur utbröts 1768. Frostvikens lappförsamling bildades 1842 genom utbrytning ur Föllinge lappförsamling, som därefter fick det nya namnet Hotagens lappförsamling. År 1925 fick Hede lappförsamling det nya namnet Tännäs lappförsamling och kom även att omfatta samerna i Idre i norra Dalarna. 1930 fanns i Frostvikens lappförsamling 147, i Hotagen 158, i Undersåker 217 och i Tännäs 200 personer – totalt 722 personer.

I lappmarkerna, det vill säga i det inre av Västerbottens och Norrbottens län, fanns inga särskilda lappförsamlingar. Där var samerna integrerade i de vanliga socknarna.

Att Jämtlandssamerna stod utanför socknarna innebar att de inte hade samma möjligheter att påverka som andra medborgare. Enligt 1862 års kommunalförordning krävdes det att man var mantalsskriven i en kommun för att besöka kommunalstämmor och delta i allmänna val till landsting och riksdag. Sedan detta uppmärksammats i samband med införandet av allmän rösträtt bestämdes den 20 maj 1927 att lappförsamlingarnas invånare skulle mantalsskrivas i de kommuner där de var bosatta.

Lappförsamlingarna upplöstes dock inte förrän den 1 januari 1942, då medlemmarna också blev kyrkobokförda i den territoriella församling där de var mantalsskrivna.  

Några kapell uppfördes vars uppgift var att i första hand tillgodose samernas religiösa behov, Handöls kapell 1804, Vallbo kapell 1863, Ankarede kapell 1896, Kolåsens kapell 1849 och Jänsmässholmens kapell 1931. Dessa kom även att kallas lappkapell.

Befolkningsutveckling

Källor
 Lappkapellen - Handöl, Vallbo, Ankarede, Kolåsen, Järnmässholmen av Börje Rosén, 1969, 99-0159213-5

Noter

Historiska församlingar i Sverige
Samisk historia
Mantalsskrivning

Mantalsskrivning var i äldre tider i Sverige en årlig registrering av befolkningen i en mantalslängd. Den ersattes 1991 av folkbokföringen som hanteras av Skatteverket, det lokala skattekontoret. 

Redan 1571 uppbars Älvsborgs första lösen baserad på varje svensk innevånares tillgångar, vilket innebar en form av mantalsskrivning som blev föregångare till senare tiders mantalsskrivningar. En liknande skatt uppbars i samband med Älvborgs andra lösen 1613, där skatten baserades på antalet medlemmar i hushållet. Då man på 1620-talet på grund av krigen behövde ytterligare skatter inrättades kvarntullsmantal som betalades av alla som malde i handkvarn. Inom kort permanentades skatten som en skatt att erläggas av alla oavsett om man ägde fast kvarn eller handkvarn i form av mantalspenningar.

År 1652 bestämdes det att alla vuxna mellan 16 och 63 år skulle betala mantalspenning. Åldern höjdes år 1841 till 17 år och år 1857 till 18 år. Många var befriade från skatt: gamla, fattiga, sjuka, soldater, båtsmän, adel m.fl. Mantalsskrivningen ägde rum i slutet av varje år, då hushållsföreståndaren, oftast fadern, anmälde hushållets sammansättning i en så kallad mantalsuppgift (adress, namn, befattning, födelseår och –församling mm). Mantalsuppgifterna samlades ihop av skattemyndigheterna som sedan skrev in upplysningarna i mantalslängder. 

Mantalskrivningen grundades, sedan 1946, på kyrkobokföringen per den 1 november året innan mantalsåret. Det i sin tur innebar att den som mantalsskrevs i en viss församling och kommun fick en rättslig hemvist ett år i taget för beskattning.

Begreppet mantalsskrivning används inte sedan 1 juli 1991 och sedan dess är det de uppgifter som finns i folkbokföringen den 1 november som styr var beskattningen ska ske.

Se även
 Mantal

Källor
 Gösta Lext (1968). Mantalsskrivningen i Sverige före 1860. (Meddelanden från ekonomisk-historiska institutionen vid Göteborgs universitet 13.) 297 sidor.
Skatteverket - Folkbokföringens historia

 
Svenska register
Sveriges ekonomiska historia
Dödbok

Dödbok, begravningsbok eller död- och begravningsbok, är en kyrkbok för anteckningar om alla personer i en församling som avlidit. Död- och begravningsböckerna innehåller bland annat uppgifter om den avlidnes namn, födelsetid, yrke, boställe, civilstånd, dödsdatum, dödsorsak, dödsort, läkaren som utfärdat dödsbeviset, begravningsdag samt gravsättning av stoft eller aska. Dödsfall som anmälts avseende andra församlingar antecknades också.

De används mycket inom släktforskning. Den äldsta bevarade begravningsboken är från Bondkyrka församling i Uppsala stift och börjar år 1608. 1686 års kyrkolag fastslog att död- och begravningsböcker skulle föras i alla församlingar.

Referenser 

Döden
Kyrkoböcker
Fängelseförsamling

Fängelseförsamling, en typ av församlingar, vilka fanns förr, i synnerhet vid central-, slotts- och fästningsfängelser. Ett exempel är Varbergs straffängelseförsamling (vid Varbergs fästning) som bildades 1848 och upplöstes 1880.

Vid andra fångvårdsanstalter, oftast länsfängelser, fördes ibland kyrkoböcker utan anknytning till någon församling.

Historiska församlingar i Sverige
Födelsebok

Födelsebok, dopbok eller födelse- och dopbok,  är en kyrkbok för anteckning om tid och plats för födelse, hemvist, föräldrar (samt moderns ålder), förnamn, dop samt faddrarnas namn och hemvist. Det skrevs också in om barnet var oäkta.

1686 års kyrkolag stadgade att prästen i församlingen skulle föra längder över Alle barns så ächtas som oächtas med dheras föräldrars och faddrars namn födelse och döpelse dag. Bestämmelserna krävde även att dopet skulle äga rum inom åtta dygn från födseln.

Födelse- och dopböcker förekommer sporadiskt från 1600-talets första hälft. Från början förekom det ibland enbart doplängder, då saknades uppgiften om födelsedag. Från början kunde också uppgiften om moderns namn och boställe saknas. Med tiden kom födelseböckerna att innehålla allt mer information, såsom moderns ålder, barnets ordningsnummer i syskonskaran och hänvisningar till sidor i husförhörslängder/församlingsböcker. Under 1800-talet började det förekomma att barn inte döptes och då blev moderns kyrkoskrivningsort registrerad även för barnet.

Ibland kan uppgiften om faderns namn saknas. Det kan då bero på att modern helt enkelt inte vet vem fadern är. Det kan också vara till exempel en gift husbonde som varit otrogen med en piga. Fadern kan dock ibland spåras genom att kontrollera domstolsböckerna från den aktuella tiden och se om någon man i församlingen blivit dömd, då mannen fick betala böter om han gjorde någon med barn.

Från och med den 1 juli 1991 tas en kronologisk födelselängd ut årligen från det digitaliserade folkbokföringssystemet istället.

Referenser 

Kyrkoböcker
Pseudonym

Pseudonym, grekiska ψευδώνυμος (pseudónymos), "falskt namn", från ψεῦδος (pseûdos), "lögn, oriktighet", och ὄνομα (ónoma), "namn", är ett annat namn än bärarens registrerade borgerliga namn, i syfte att skapa anonymitet. En pseudonym skiljer sig från ett artistnamn på så sätt att artistnamnet inte har som syfte att dölja identiteten. Ett fingerat namn är ett alternativt namn, ett alias, som används öppet till exempel för att skydda en intervjuad person.

Inom litteratur 
Ofta har skönlitterära författare använt sig av pseudonymer, bland annat för att undvika förföljelse under perioder och på platser då det inte varit tillåtet att uttrycka kritik mot regimen. Under 1800-talet använde flera kvinnliga författare manliga pseudonymer, till exempel Amantine Lucile Aurore Dupin (George Sand), Victoria Benedictsson (Ernst Ahlgren) och systrarna Charlotte, Emily och Anne Brontë (Currer Bell, Ellis Bell respektive Acton Bell). Flera svenska deckarförfattare som Bo Balderson, Lars Kepler och Arne Dahl är pseudonymer. Ibland används det franska uttrycket nom de plume, "penn-namn" för författares pseudonymer.

Inom tidningsvärlden 
Åtminstone sedan 1838 har journalister och redaktörer ofta använt signaturer i stället för sitt egentliga namn. Det var inte nöd­vändigtvis i syfte att bevara anonymitet eller ens för att särskilja författande för brödfödan från en eventuell seriös produktion. Det kunde lika gärna ha uppkommit på grund av utrymmesbristen vid tidningsproduktion där varje millimeter räknades. Från början var det brukligt med journalistens initialer eller en förkortning av namnet, men det blev snart vanligt med konstruktioner, anagram och fantasinamn, såsom Bang eller Kar de Mumma, inte minst för att flera kunde ha samma initialer. Ibland kunde en journalist ha flera signaturer; dels för att uttrycka olika profiler, eller bara för att inte verka dominera tidningen, se Erik Thyselius. En senare synonym var uttrycket märke, i bruk redan 1887.

I dagens läge är i regel signaturen utbytt mot byline med hela namnet och foto.

Film 
En filmregissör som av en eller annan anledning inte ville kännas vid en film använde ofta pseudonymen Alan Smithee. Detta har nu ändrats så att publiken inte kan se vilka filmer som varit omtvistade.

Övriga 

Pseudonym förekommer också som superhjälteidentiteter eller aliasnamn och kan vare ett så kallat "oäkta" namn såsom ett smeknamn, kodnamn, spelaridentitet, artistnamn, ett kontonamn på en chatt- eller bloggsida. Sådana namn är nödvändigtvis inte mindre äkta än namn som är registrerade hos en myndighet. För att rekvisiten ska vara uppfyllda vad gäller exempelvis olagliga former av oäkthet, såsom urkundsförfalskning, kan det krävas att någon vilseletts samtidigt som någon form av uppsåtligt vinningsrekvisit föreligger.

Se även 
 Författarnamn
 Heteronym
 Pseudepigrafi 
 Pseudonymisering
 Lista över pseudonymer 
 nom de guerre

Källor

 
Anonymitet
Penis

Penis (latin: penis – 'svans', 'manslem') är hos mannen, och de flesta andra däggdjurshannarna och en del andra djur, ett organ för samlag och urinering. Den tillhör tillsammans med pungen de yttre delarna av det manliga könsorganet. Ollonet, penistoppen, motsvaras anatomiskt för kvinnor av klitoris.

Struktur 
Penis består av tre parallella cylinderformade svällkroppar som är uppbyggda av svampformig erektil vävnad; två stycken corpus cavernosum som är belägna på ovansidan, samt corpus spongiosum som innefattar urinröret och längst ut avslutas med ollonet.

Ollonet är en erogen zon och täcks helt eller delvis av förhuden, en hudflik som kan dras bakåt och blotta ollonet, något som sker delvis automatiskt när penis erigeras och ollonet förstoras. Mellan förhuden och ollonet sitter flera talgkörtlar som producerar ett sekret, smegma, som smörjer ollonet och skyddar det mot friktion. Längs ollonets nedre kant, innanför förhuden, sitter också frenulum, som är ett slemhinneveck. Inuti penis, skyddad av svällkropparna, ligger urinröret, som transporterar urin från urinblåsan och sädesvätska från testiklarna. Urinrörets mynning (meatus) är belägen på ollonet längst ut på penis. 

Från urinrörets mynning löper en upphöjd ås på undersidan av penis, ända ned till där penis fäster vid kroppen, penisroten, över pungen och genom området mellan pung och anus, mellangården. Åsen är en rest av fosterutvecklingen, när det som på ett flickfoster ska bli yttre blygdläppar istället på ett pojkfoster växer ihop och bildar pung och penis, ihop med det som hos flickfostret skulle blivit en klitoris. Hudsömmen bildas där organen växer ihop och kvarstår som en synlig hudsöm även på vuxna individer. Hos kvinnor finns den bara i mellangården, eftersom det bara är där en sammanfogning skett. Detta veck kallas för raphe.

En förutsättning för ejakulation är erektion av penis, som sker genom fysisk eller psykisk stimulering. Detta leder till frisättning av kväveoxid (NO) vilket gör att svällkropparna sväller och penis styvnar.

Jämförande anatomi 
Människans penis skiljer sig från vissa däggdjurs. Den har inget penisben (baculum), som till exempel valar har, utan styvheten vid erektion beror enbart på blodtillförseln till svällkropparna. Den är även större i proportion till kroppsmassa i förhållande till genomsnittet i djurriket.

Etymologi 
Det svenska ordet penis kommer från latin och betydde ursprungligen "svans". Det latinska ordet kan, enligt vissa, härleda från det indoeuropeiska pesnis. Det grekiska ordet phallos har gett upphov till det svenska ordet "fallos", som kan ha samma betydelse.

Sjukdomstillstånd 
 Erektil dysfunktion
 Fallalgi – smärta i penis
 Parafimos
 Penisfraktur
 Peyronies sjukdom
 Penoscrotal webbing
 Herpes simplex
 Hypospadi
 Sexuellt överförbar infektion
 Peniscancer
 Priapism
 Förhudsförträngning

Se även 
 Dildo
 Erektion
 Fallossymbol
 Lingam
 Penisfodral
 Priapos
 Vagina

Källor

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 

Erogena zoner
Mannens könsorgan
Nirvana

Den här artikeln handlar om begreppet inom buddhismen. För andra betydelser, se Nirvana (olika betydelser).
Nirvâna (sanskr., निर्वाण, ”utslocknande”), alternativt pali nibbâna, är målet för den buddhistiska vägen. Nirvana ses ofta som frigörelsen från sensualitet/girighet/begär, hat och ignorans. Nirvana betraktas inte som en plats eller en existensform utan i stället som en avsaknad av de negativa ting som karakteriserar den samsariska existensen. Om nirvana beskrivs i negativa termer är nirvana avsaknad av jord, vatten, eld, luft, liv, död och lidande. I positiva termer kan nirvana beskrivas som dödslöst, oförgängligt, oskapat, fritt, saligt etc.

Buddhas upplysning kallas först för nirvana, och när han dog sägs det att denna nirvana övergick till parinirvana, nirvana efter döden.

Inom mahayansk filosofi (madhyamaka) är det ingen skillnad på nirvana och samsara, då båda är tomma (shunyata). I en del mahayanska texter sägs även Buddhas död/ingång i parinirvana vara en bluff. I stället menar dessa texter att Buddha är evig men att Buddha existerar bortom existens och icke-existens samt bortom nirvana och samsara.

Se även 
 Frälsning
 Moksha
 Bodhi
 Satori

Referenser

Tryckta källor

Buddhism
Livet efter detta
Äppelbo

Äppelbo är en tätort i Vansbro kommun och kyrkbyn i Äppelbo socken, belägen omkring 15 kilometer väster om Vansbro. Orten ligger vid E16, riksväg 66. Äppelbo ligger på norra sidan av Västerdalälven och vid dess tillflöde, ån Noret.

Kopparbergs enskilda bank öppnade ett kontor i Äppelbo den 3 april 1906. Äppelbo hade även ett sparbankskontor. Länssparbanken Dalarna lade ner detta år 1977. Senare avvecklades även Götabankens kontor. Den hade adress Villavägen 1 och Äppelbo.

Befolkningsutveckling

Se även 
 Äppelbo socken
 Äppelbo kyrka

Noter

Externa länkar 

 www.appelbo.net

Orter i Vansbro kommun
Tätorter i Sverige
Telnet

Telnet är ett nätverksprotokoll för Internet främst avsett för textbaserad inloggning på olika datorer, men också för annan textbaserad kommunikation, till exempel mellan automatiserade processer. Protokollet definierar ett antal avancerade funktioner, men protokollet och telnet-programmen används också för enkel textbaserad kommunikation med serverprocesser som inte nödvändigtvis stöder dessa.

Telnet använder vid textbaserad inloggning normalt TCP-port 23, som är reserverat för ändamålet. Denna funktion har till stor del övertagits av SSH, som skapar en krypterad förbindelse.

Eftersom de flesta applikationsprotokoll på Internet använder textbaserade kommandon och svar kan telnet-programmen användas för att kommunicera med många servrar. Exempel på sådana protokoll är SMTP, POP3 och IMAP för e-post, HTTP för webbaccess och NNTP för Usenet-access.

Historia 
Telnet är ett klient-server protokoll som fördaterar TCP/IP och som användes i samband med NCP protokollet. Vanligtvis så används Telnet protokollet för att etablera en anslutning till TCP (Transmission Control Protocol), och mer specifikt till port 23. Vid denna port så finns det en Telnet server applikation (telnetd) som är lyssnaren.

Flera förlängningar av protokollet har gjorts på grund av dess protokollarkitektur. Vissa av dessa förlängningar har sedan blivit standard inom Internet.

Telnet kan som enklast förstås inom kontexten av en användare med en terminal som använder det lokala Telnet programmet (känt som klientprogrammet) till att köra en inloggningssession på en fjärrdator där användarens kommunikationsbehov är hanterat av ett Telnet serverprogram.

Säkerhet 
I början av Telnets utveckling så var säkerhet inte nödvändigtvis en prioritering. Detta beror på att den större majoriteten av datoranvändare med nätverk var inom datavetenskaps avdelningarna på akademiska institutioner, alternativt inom statligt ägda forskningsanläggningar.

Detta förändrades när en ständigt ökande andel av befolkningen fick tillgång till internet vilket även ökade antalet människor som hade avsikten att bryta sig in på servrar. Resultatet av detta var att utveckling av krypteringsalternativ var nödvändiga.

Telnet bör inte som sådant användas till fjärrinloggning eftersom förbindelsen inte är krypterad. Data som skickas över förbindelsen kan avlyssnas (inklusive lösenord) och manipuleras av dem mellan klient och server eller av dem som lyckas styra vilken väg datapaketen tar.

På grund av säkerhetsproblemet har användandet av Telnet-protokollet minskat och för inloggning nästan helt ersatts av SSH-protokollet. Telnet-förbindelser kan styras via en krypterad förbindelse, såsom en SSH-tunnel, men SSH tillhandahåller i sig själv de funktioner som vanligen behövs.

Se även 
 rlogin

Externa länkar 
 RFC 854: specifikation av protokollet

Fjärradministrationsprogram
Applikationsskiktsprotokoll
Internethistoria
Gunnar Lindqvist (musiker)

Gunnar Lindqvist, född 8 maj 1937 i Stockholm, död där 18 februari 2003, var en svensk jazzmusiker och musikproducent. 

Lindqvist var ledare för improvisationskollektivet G.L. Unit. Han var också verksam på EMI som producent åt  Lars Gullin, Hjördis Petterson, Bernt Rosengren, Putte Wickman och Monica Zetterlund samt grupperna Solar Plexus, Panta Rei, Energy och Storm.

Källor
Tobias Petterson: The Encyclopedia of Swedish Progressive Music, 1967–1979, Stockholm, Premium 2007, , sid. 69.

Svenska jazzmusiker
Svenska musikproducenter
Födda 1937
Avlidna 2003
Män
Musiker från Stockholm
Svenska musiker under 1900-talet
Invalidkåren på Ulriksdal

Invalidkåren på Ulriksdal var Sveriges sista veteransjukhus. Den bedrev sin verksamhet på Ulriksdals slott mellan 1822 och 1849. Invalidkåren tog hand om krigsinvalider som kunde göra enklare vakttjänst och andra sysslor. Den efterträdde veteransjukhuset och veteranboendet i Vadstena, som stängdes 1783, och invalidkåren i Karlshamn, som drevs 1790–1834. De krigsinvalider som trots allt bodde kvar på Ulriksdal vid stängningen flyttades över till Danvikens hospital i södra Stockholm.

För sjukhuset fanns också en egen församling, Invalidkåren på Ulriksdals församling, som vid 1849 införlivades i Solna församling.

Sveriges militärhistoria