kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Illumination

En illumination är en utsmyckning, vanligen av en handskrift, med färglagda initialer, randornament och bilder som belyser texten. Illuminationer var en av de vanligaste formerna av bildkonst under medeltiden och ända in på 1600-talet. Utövarna av konsten kallas illuminatörer, illuminister (franska: enlumineurs) eller bokmålare. 

Traditionen kommer från Orienten (de äldsta fynden utgörs av egyptiska papyrusskrifter).  

I Europa var det främst de irländska munkarna från 600-talet som införde denna form av utsmyckning. De utvecklade snart en egen stil, vilken dock påminner om den illuminerade Koranen. Eventuellt kan de ha varit indirekt påverkade av denna genom de bysantinska illuminationerna, men på grund av den ikonoklastiska schismen förstördes mycket av konsten i Bysans, och jämförelser är således svåra. Visigoter, franker och burgunder hade skolor i kalligrafi, men deras stil var vanligen mer påverkad av antikens estetik. Även om de irländska munkarna vann anseende på kontinenten var det först med Karl den stores regentskap som tekniken blev mer allmänt känd, och under honom blev illuminationerna mer luxuösa. 

Liksom bokavskrivningen (och vid sidan av denna) utövades konsten tidigast i klostren och klosterskolorna, men blev senare (åtminstone från 1200-talets mitt) ett borgerligt yrke, vars idkare emellertid var skilda från de egentliga målarna och i stället bildade en korporation med skrivare och bokbindare (Flandern). Efter träsnideriets uppkomst sysselsatte sig illuministerna även med att kolorera träsnitt.

I överförd betydelse används ordet illumination även inom den esoteriska traditionen om inre upplysning, en högre intuition, och kontakten med överjaget. Se även Illuminati (som dock inte är de enda som använder ordet).

Etymologi 
Ordet kommer från franskans illumination, från latinets  illuminare 'lysa upp', till lumen 'ljus'. Illumination betyder förutom ’färgläggning' (av medeltida handskrifter) även ’festlig upplysning’ (ofta med färgat ljus).

Se även 
 Bokmåleri
 Marginalia

Källor

Externa länkar 
 Treasures from Bibliothèque Nationale de France, Library of Congress
 Early Manuscripts at Oxford University
 The Schøyen Collection
 Mediaeval manuscripts and illumination, Koninklijke Bibliotheek, Netherlands
 Illuminated manuscripts (miniatures) from the 12th to 16th centuries, Web Gallery of Art, gotiska illuminationer och från renässansen
 Uppräkning av illuminatorer (artcyclopedia)

Motiv i konsten
Pressning (textil)

Pressning inom det textila området är den efterbehandling som utförs med värme, fukt och tryck i syfte att åstadkomma ett slätt tyg där mangling inte är tillämplig. Processen kan också syfta till att pressa in veck i tyget, pressa isär sömmar eller i viss mån formjustera en tygvara vars form inte är den avsedda. Formpressning av textilier används även för tillverkning av badkläder och BH-kupor. Ylletyger som pressas, i cylinderpress eller planpress, får en särskild glans och ytstruktur av behandlingen.

Se även
 Kläde
 Mangel
 Strykjärn

Textila tekniker
Sömnad
Tvätt
Les Nabis

Les Nabis (från hebreiska "profeterna"), på svenska kallad Nabisgruppen, var en konstnärsgrupp som var verksam i Frankrike och ställde ut tillsammans från 1891 till 1900. Till gruppen hörde Édouard Vuillard, Pierre Bonnard, Maurice Denis, Paul Ranson, Ker-Xavier Roussel, Félix Vallotton, Paul Sérusier och Aristide Maillol.

Stilen var inspirerad av Paul Gauguins verk och hans förenkling av formerna till stora rena ytor, den så kallade syntetismen. Även Paul Cézanne inspirerade dem; Denis porträtterade Nabisgruppen framför en av Cézannes tavlor i Hommage à Cézanne 1900. Nabisgruppen hade en allmänt traditionalistisk och estetiserande inriktning med inslag av katolsk kyrklighet och målade gärna intima heminteriörer. Litografin var ett medium som passade gruppen särskilt bra och som kom till god användning i bokillustrationer och affischer. De ägnade sig även åt glasmåleri och teaterdekor. Gruppen kan ses som en föregångare till jugend.

Bilder

Referenser 
Nationalencyklopedin, Nabisgruppen. (hämtad 2023-03-18)

Konstnärsgrupper i Frankrike
Fransk konst
Postimpressionism
Pont-Avenskolan

Pont-Avenskolan var en grupp målare med Paul Gauguin som ledare och inspiratör, verksam i trakten kring staden Pont-Aven i Bretagne. 

Första gången Gauguin besökte Pont-Aven var 1886 och vid sitt andra besök 1888 började han att samla elever omkring sig. Det var även då han lärde känna Émile Bernard.

Verk från skolan karakteriseras av djärva färger och symbolistiska motivval. De influerades av Bernards och Gauguins dekorativa ytstil, den så kallade syntetismen. Till gruppen hörde även bland andra Maurice Denis och Paul Sérusier.

Källor 

Postimpressionism
Konstnärsgrupper i Frankrike
Kultur i Bretagne
Adolf Hölzel

Adolf Hölzel, efternamnet även stavat Hoelzel och Hölzl, född 13 maj 1853 i dåvarande Olmütz i Mähren, Österrike-Ungern, (nuvarande Olomouc i Tjeckien), död 17 oktober 1934 i Stuttgart, var en tysk målare och konstteoretiker.

Biografi 
Adolf Hölzel var tidigt en av företrädarna för "Neu-Dachau", kretsen kring Fritz von Uhde. 1894 grundade han en egen konstskola i Dachau tillsammans med Arthur Langhammer och Ludwig Dill. 1906 utsågs han till professor vid konstakademin i Stuttgart.  

Hölzel blev berömd för sin tolvtonade färgcirkel och är därför oftast omnämnd som en teoretiker. Han räknas till impressionisterna men drogs tidigt till abstrakt gestaltande och blev en förebild för många yngre expressionister. Bland hans elever fanns under tidigt 1900-tal Tora Vega Holmström, Axel Törneman, Birger Simonsson, Emil Nolde, Johannes Itten, Oskar Schlemmer och Ida Kerkovius. 

I sin undervisning byggde Hölzel vidare på Goethes färglära, kombinerat med dåtida vetenskapliga avhandlingar om spektralfärgerna och tillämpningar av teorier utvecklade av Philipp Otto Runge, Delacroix, Georges-Pierre Seurat och Paul Signac. Studier i hur färger upplevs under olika förhållanden var ett ofta förekommande moment på schemat. I hans undervisning ingick även pointillistiska övningar i en radikal postimpressionistisk teknik, vilket speciellt påverkade Holmströms tidiga produktion där hon ofta tillämpade en mosaikartad divisionism.

I augusti 1937 beslagtog Propagandaministeriet i Nazityskland 10 verk av honom på tyska museer, därför att de definierades som entartete Kunst. 9 av dem fanns på Württembergische Staatsgalerie i Stuttgart och en akvarell på Schlesisches Museum der Bildenden Künste. Det var sammanlagt 5 akvareller och 5 teckningar. Konstsamlaren Emanuel Fohn bytte till sig allihop 1939 direkt ur ministeriets värdedepå. Fyra av akvarellerna skänktes 1964 till Pinakothek der Moderne i München. Fyra av teckningarna förvärvades 1995 av Albertina i Wien.

Galleri

Källor 
 Freie Universität Berlin (FUB): Beschlagnahmeinventar Entartete Kunst. (emuseum.campus.fu-berlin.de)

Noter

Externa länkar

Tyska målare under 1800-talet
Tyska målare under 1900-talet
Födda 1853
Avlidna 1934
Män
Resårband

Resårband är band som kan sträckas långt och ändå återgå till ursprungsform. De tillverkas ofta med inlagda trådar av exempelvis gummi eller elastan. 

Resårband används i hemtextilier och kläder för åtsnörning eller rynkeffekter. Byxor och leggings kan ha ett påsytt resårband som träs under foten för att hålla plagget på plats.

Resårstickning ger en liknande effekt men utgörs av en teknik att växla räta och aviga maskor i olika kombinationer. Muddar på exempelvis fritids- och arbetskläder är ofta resårstickade. Sömnad av resårstickade varor fordrar stygn med elastiska egenskaper.

Resår används också som benämning för en plaggdel med stor töjbarhet, som åstadkoms genom just resårstickning eller resårband.

Etymologi 
Ordet resår är ett inlån från franska ressort = spänstighet. Detta är besläktat med ressortir = gå ut igen.

Se även 
Resårmadrass

Referenser

Sybehör
Vävredskap
Strykning

Strykning är en metod för att göra hemtextilier och kläder släta med strykjärn eller pressjärn då mangling inte är tillämpligt.

Rekommenderade strykjärnstemperaturer

Se även 
 Strykjärn

Externa länkar 

 youtube.com - Videosekvens om strykning

Referenser 

Tvätt
Sömnad
Päll

Päll (av latinets pallium, ungefär ”hölje”, ”sängtäcke”, ”gardin”) är samlingsnamnet för en typ av täcke.

Olika pälltyper
En bordshimmel, vilken spändes över ett bord, är en typ av päll. Andra typer av pällar är sänghimmel, bårtäcke samt brudpäll.

Källor

Se även
Tronhimmel

Hemtextilier
Kyrkotextilier
Textilhistoria
Vorticism

Vorticism (av latin vortex ’virvel’) var en radikal brittisk konstriktning som hyllade kraftutvecklingen och energin i det moderna maskinsamhället. Aktiv runt åren för Första Världskriget nådde rörelsen sin höjdpunkt runt 1915. 

Under 1910-talet utvecklade Brittiske konstnären Wyndham Lewis (1882-1957) en teori som kom att kallas Vorticism, vilken innebar en koncentration av den syntetiska Kubismens samt den italienska Futurismens teorier för att således skapa en ny konströrelse som speglade dynamiken i det moderna, urbana samhället. Lewis publicerade bland annat två manifest i ett nummer av tidskriften Blast år 1914, där han klargjorde för rörelsens ståndpunkt: "The New Vortex plunges to the heart of the Present, we produce a New Living Abstraction." Vorticisterna uttryckte en aggression mot de etablerade Victorianska värderingar som upplevdes som hindrande för utvecklingen av nya konstnärliga rörelser och generationer i England. Bildkonst och litteratur sammanlänkades, där poeten Ezra Pound (1885-1972) fick en avgörande roll för rörelsen jämte Lewis. Vorticisternas konst karaktäriseras av semi-abstrakta, maskinlika, geometriska former och energiska rörelser. 

Bland övriga konstnärer inom rörelsen kan Jacob Epstein (1880-1959), C.R.W. Nevinson (1889-1946), Jessica Dismorr (1885-1939), William Roberts (1895-1980), Helen Saunders (1885-1963) samt Henri Gaudier-Brzeska (1891-1915) nämnas.

Referenser

Konst
Abstrakt konst
Rayonism

Rayonism (av franska rayon, "stråle"), är en konstriktning lanserad 1911 i Moskva av de ryska makarna Michail Larionov och Natalja Gontjarova.

Rayonisternas målningar hade en abstrakt stil och byggdes upp med en riklighet av färgstrålar. De kännetecknas av en energi med skenbara rörelser och kraftlinjer i målningen i likhet med den samtida italienska futurismen. Larionovs stil utvecklades efter hand mot rent geometrisk form.

Referenser 

Konst
Abstrakt konst
Kilimanjaro nationalpark

Kilimanjaro nationalpark ligger i norra Tanzania nära staden Moshi  längs gränsen till Kenya och har en yta på 1668 km². 1987 upptogs nationalparken på Unescos världsarvslista.

Geografi

Parken ligger runt den utslocknade vulkanen Kilimanjaro, som är Afrikas högsta med sina 5 895 meter och dessutom den största vulkanen i världen. Berget har vulkaniska koner, Kibo, Mawenzi och Shira. Kibos topp är den högsta och heter Uhuru.

Historia
Under tidigt 1900-tal blev berget Kilimanjaro, med omgivande skogar, viltreservat under det dåvarande protektoratet Tyska Östafrika. 1921 kungjordes samma område som skogsreservat av britterna då de fått Tanganyika som mandatområde av Nationernas Förbund. Delar av området (755 km²) blev nationalpark 1973. 1987 upptogs nationalparken på Unescos världsarvslista. 2005 utökades nationalparksområdet så att det därefter omfattar 1668 km².

Djurliv
Inom nationalparken finns vegetationszoner som går från tropiskt till alpint klimat. Parken är rik på djurarter med 140 olika däggdjur. De däggdjur som ses i parken är träddassar, grådykare, eland, buskbock, nataldykare, afrikansk buffel, elefant, diademmarkatta, galagoer och leopard.

Miljöförändringar 
Sedan 1962 har Kilimanjaros glaciärer minskat med 55 procent och har förlorat det mesta av sitt permanenta istäcke. Detta påverkar floderna som får sitt vatten från Kilimanjaro.

Säsong
Varmast och bäst sikt är det från december till februari. Det är också torrt, men kallare, mellan juli och september.

Kommunikationer
Parken ligger 128 km från Arusha och ungefär en timmes bilkörning från Kilimanjaros flygplats.

Källor

Nationalparker i Tanzania
Världsarv i Tanzania
Världsarv inskrivna 1987
Haff

Haff (tyska) är en bukt med bräckt vatten av låg salthalt på grund av inströmmande flodvatten. Den är skild från havet av öar eller en smal landtunga (näs). Haff förekommer längs Östersjöns södra kust, framför allt Kuriska sjön, Frisches Haff och Stettiner Haff. 

"Strandsjö" och "lagun" är i svenskan närmast synonyma begrepp.

Se även 
 Lagun
 Bodden

Källor 

Typer av bukter
Ugglan
Eugène Viollet-le-Duc

Eugène Emmanuel Viollet-le-Duc, född 27 januari 1814 i Paris, död 17 september 1879 i Lausanne, var en fransk arkitekt, främst ihågkommen för sina restaureringar av medeltida byggnader såsom kyrkan Sainte-Madeleine i Vézelay och slottet Château de Pierrefonds. Även takryttaren på Notre-Dame-katedralen i Paris, som rasade i branden den 15 april 2019, var ett av hans verk.

Viollet-le-Duc vurmade för den gotiska arkitekturen och det han uppfattade som principerna bakom dess konstruktion. I sina renoveringar av medeltida byggnader utgick han från för samtiden mycket noggranna arkeologiska undersökningar, som förutom gotiken även omfattade romaniken och renässansen. Han noterade och tecknade av möbler, kläder, musikinstrument och rustningar. 

I sin egen formgivning var Viollet-le-Duc osentimental och rationell. Han använde sina historiska kunskaper till innovativa konstruktioner i moderna material som gjutjärn. 

Den svenske arkitekten Helgo Zettervall tog starka intryck av Viollet-le-Duc.

Se även
 Rue Viollet-le-Duc i Paris

Källor

Externa länkar

Franska arkitekter under 1800-talet
Arkitekter från Paris
Födda 1814
Avlidna 1879
Män
Ugglan
Gerhard Halfred von Koch

Richert Gerhard Halfred (G. H.) von Koch (i riksdagen kallad von Koch i Stockholm, senare von Koch i Djursholm), född 13 januari 1872 i Stockholm, död där 16 mars 1948, var en svensk socialinspektör (lantbruksinspektor) och politiker (frisinnad). Han var bror till matematikern Helge von Koch och till kompositören Sigurd von Koch.

Biografi 
Gerhard Halfred von Koch var i ungdomen förvaltare på olika storjordbruk men kom snart att bli en av sin tids framträdande socialpolitiker. I sitt arbete som lantbruksinspektor såg han den sociala utsattheten och svåra levnadsförhållandena hos lantarbetarna. Han var tillsammans med Axel Rylander initiativtagare till Kooperativa Förbundet, vars sekreterare han var 1899-1905, och till Folkbildningsförbundet (grundat 1903). 

Han var också, tillsammans med bland andra Ernst Beckman, år 1903 instiftare av Centralförbundet för socialt arbete (CSA), som blev en viktig plattform för tidens liberalt präglade socialpolitiska debatt. Han ingick själv i CSA:s styrelse 1903–1940, från 1930 som ordförande, och var redaktör för Social Tidskrift 1901–1917 som kom att bli språkrör för CSA:s verksamhet. 

Åren 1919–1938 var Gerhard Halfred von Koch statens fattigvårdsinspektör, från 1926 även inspektör för barnavården. År 1938 utsågs han till byråchef i Socialstyrelsen. Åren 1939-1941 var han också ordförande i nämnden för statens flyktinghjälp.

Han var riksdagsledamot i första kammaren 1915–1926 för Örebro läns valkrets. I riksdagen tillhörde han Frisinnade landsföreningens partigrupp Liberala samlingspartiet, efter den liberala partisplittringen Frisinnade folkpartiet. Han var bland annat ledamot i andra lagutskottet 1920 och 1924–1926. Som riksdagsledamot var han flitigt engagerad i en rad socialpolitiska frågor, bland annat om fattigvård, barnavård och alkoholistvård. Han anlitades också i ett antal statliga utredningar. I riksdagen skrev han 62 egna motioner, en motion syftade till skydd för vissa fågelarter (1916).

von Koch är begravd på Djursholms begravningsplats.

Se även 

 von Koch (släktartikel)

Referenser

Noter

Källor 
 Tvåkammarriksdagen 1867–1970 (Almqvist & Wiksell International 1990), band 4, s. 495–496
 Anders Johnson: Kämpande liberalism. Folkpartiet 100 år (Informationsförlaget 2002), s. 26–27
 Agnes Wirén, G.H. von Koch, banbrytare i svensk socialvård, Rabén&Sjögren 1980

Vidare läsning

Externa länkar
 Sida om Gerhard Halfred von Koch

Ledamöter av Sveriges riksdags första kammare för Liberala samlingspartiet
Ledamöter av Sveriges riksdags första kammare för Frisinnade folkpartiet
Personer inom svensk liberalism
Kooperativa Förbundet
Konsumentkooperativ
Kooperativ
Politiker från Stockholm
Gerhard Halfred
Gravsatta på Djursholms begravningsplats
Födda 1872
Avlidna 1948
Män
Sigurd von Koch

Richert Sigurd Valdemar von Koch, född 28 juni 1879 på Ägnö i Stockholms skärgård, död 16 mars 1919 i Stockholm, var en svensk musikanmälare, målare, diktare, kompositör och musiker (piano).

Han var son till författaren och överstelöjtnanten Richert Vogt von Koch och friherrinnan Agathe Henriette Wrede af Elimä, samt bror till Ebba von Koch, Frances Wachtmeister, Helge von Koch och Halfred von Koch. Han gifte sig 1904 med konstnären Karin Magnell och var far till kompositören Erland von Koch. 

von Koch bedrev musik- och konststudier i Tyskland. Som konstnär har han företrädesvis målat lyriskt betonade skärgårdslandskap. Bland hans kompositioner märks några kammarmusikverk, främst pianokvintetten i F-dur från 1916, och ca 250 solosånger.

Han avled 39 år gammal i spanska sjukan. Sigurd von Koch är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Filmmanus

Se även
 von Koch

Referenser

Noter

Vidare läsning

Externa länkar 
 

Svenska kompositörer under 1800-talet
Svenska kompositörer under 1900-talet
Svenska musikkritiker
Sigurd
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1879
Avlidna 1919
Män
Sveriges kulturminister

Sveriges kulturminister, formellt statsråd och chef för Kulturdepartementet, är det statsråd i regeringen som handhar frågor om kulturpolitik, medier, trossamfund och begravningsverksamhet. Kulturministern leder Kulturdepartementet och ingår därmed i den grupp av statsråd som också är departementschefer. Kulturministerns närmsta medarbetare är den politiskt tillsatte statssekreteraren. 

Före 1 december 1991 handlades frågorna på Utbildningsdepartementet. Från den 1 december 1991 till den 31 december 2004 samt efter den borgerliga regeringens tillträde 2006 finns ett särskilt kulturdepartement. Mellan 2004 och 2006 handlades frågorna i Utbildnings- och kulturdepartementet. 


Lista över Sveriges kulturministrar 
Listan har strukturerats efter år, kulturministerns namn, den tidsperiod personen var kulturminister samt vilken titel statsrådet hade. Kulturdepartementet avvecklades 2004 och blev en del av Utbildnings- och kulturdepartementet. Efter den borgerliga valsegern 2006 återuppstod Kulturdepartementet som eget departement. Bengt Göransson har innehaft ämbetet längst tid, 8 år, 361 dagar, följd av Marita Ulvskog, 8 år, 175 dagar.

Se även 
 Svensk kulturpolitik
 Kulturminister
 Kulturdepartementet

Referenser 

Kulturministrar
 
Sverige
Bispgården

Bispgården är en bebyggelse utmed Indalsälven och riksväg 87 i Fors socken i Ragunda kommun i östligaste Jämtland. Orten är sedan 1995 uppdelad på två tätorter: Västra Bispgården och Östra Bispgården, där i västra delen det sedan 1885 funnits en järnvägsstation längs Stambanan genom övre Norrland. Stationshuset revs dock 1985. 

Indalsälven passerar Bispgården och i den ligger, i tur och ordning, Svarthålsforsens, Stadsforsens och Hölleforsens kraftverk.

Ortnamnet 
År 1472 skrevs i Biskopsgard. Detta är ursprungligen en kameral beteckning som har sin grund i förhållandet att jorden förvaltats under ärkebiskopen i Uppsala.

Befolkningsutveckling

Näringsliv
Ortens största industri är Z-lyften Produktion AB, som tillverkar bakgavellyftar till lastbilar.

Stockholms handelsbank etablerade ett kontor i Bispgården år 1915. Denna bank blev kort därefter Svenska Handelsbanken som hade ett kontor i Bispgården fram till år 2005.

Sevärdheter 
Ett mycket känt landmärke är Döda fallet, som kallades Storforsen fram till dess Vildhussen år 1796  med att tömma Ragundasjön och ge Indalsälven en ny fåra.

I Bispgårdens närhet (i Utanede, cirka en mil nedströms Indalsälven från Bispgården) ligger Thailändska paviljongen, byggd 1998 till minne av kung Chulalongkorn och hans besök i Bispgården 1897. En då nybruten väg som leder från gamla riksvägen förbi paviljongen till botten av älvnipan bär också kungens namn.

Se även
Fors socken

Källor 

Orter i Ragunda kommun
Tätorter i Sverige
Khamiruinerna

Khamiruinerna är en ruinstad och ett nationalmonument i Zimbabwe som 1986 upptogs på Unescos världsarvslista. De ligger 22 km väster om Bulawayo och 250 km från föregångaren Stora Zimbabwe och var en gång huvudstad i kungadömet Butua. Staden är av stort arkeologiskt värde då fynd från Kina och Europa tyder på att staden var en viktig handelsplats under lång tid. 
Staden var centrum för Torwadynastin från 1400-talet till 1600-talet.

Historia
Staden Khami, verkar ha grundats vid samma tid som Stora Zimbabwe övergivits på 1400-talet. Staden var huvudstad under Torwadynastin, från omkring 1450 och växte fram till mitten av 1600-talet. Enligt traditionen plundrades staden år 1683 av Changamire Dombo som ledde en trupp med WaRozwirebeller från Munhumutapariket. Utgrävningar verkar visa att platsen inte var bebodd efter att dessa Rozvi tagit över. Rozvi gjorde en annan av Khamifasens platser, Danamombe (Dhlo-Dhlo) till sin nya huvudstad.

Stadens utseende
Det allmänna intrycket är ett ringa och ett mindre mäktigt samhälle än det i Stora Zimbabwe. Det är möjligt att några av byggarna i Stora Zimbabwe med mindre mänskligt kapital och mindre spänstighet konstruerade den enklare versionen av Stora Zimbabwe.

Platsen för Khami avslöjar sju uppbyggda områden. En del innehades av den kungliga familjen och därtill olika öppna ytor i dalen som beboddes av övriga befolkningen. Ruinerna inkluderar en kunglig gård eller kullkompex, som låg högre än andra byggnader, stenmurar och hyddplattformar, men även ett kristet kors som tros ha placerats av en samtida missionär. Det finns även ruiner på östra sidan av floden Khami. Andra plattformar tros ha varit boskapinhägnader och en stödjemur med ett schackrutsmönster. Nyare utgrävningar (2000-2006) har avslöjat att samtliga murar i den västra delen av kullkomplexet, är dekorerade i rutmönster, fiskbensmönster, med ränder, såväl som olikfärgade stenblock.

Arkitektur
Bosättningen var en utveckling av den arkitekturstil som sprang fram i Stora Zimbabwe på 1200-talet. Förnyelsen härrör från miljön i vilken staden byggdes i. Med Matopangranit som är svårare att bryta var det svårt att skapa flata stenblock för att kunna bygga kallmurar. Byggnadernas struktur och stil (knappt något bevarat utöver grunder och gångvägar) visar därför en del originella lösningar på detta problem.

Stenarna de bröt kom från större block som spricker upp likt lökar, och följer bergets cirkulära natur. Detta var passande för byggnaders plattformar men inte för fristående murar. Det fanns därtill inga plana kullar där man kunde bygga så den brutna Matopanomgivningen var man tvungen att tämja genom att fylla upp området mellan stenblocken med stenar och jordmassor. Denna brist på sten av hög kvalitet innebar att nästan alla byggnader skapades av träförstärkt lera, av vilka inga exempel finns kvar.

Externa länkar 
Pictures of Khami Ruins,Bulawayo Zimbabwe 
Trail Guide of Khami Ruins,Bulawayo Zimbabwe 
Khami Ruins National Monument – UNESCO World Heritage Centre 

Världsarv i Zimbabwe
Världsarv inskrivna 1986
World Monuments Watch