kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Så älskade Gud världen all

Så älskade Gud världen all är en psalm av Betty Ehrenborg-Posse från 1856, byggd från texter ur Johannesevangeliet (Joh 3:16 och 4:9–10) och Johannes första brev. 

I 1986 års psalmbok är den med i den av Jan Håkan Åberg omarbetade versionen från 1983.

Melodin är version från 1856 av en fransk hugenottmelodi från 1551, nedtecknad i Genève. Originalmelodin används till O Herre Gud, oändelig och Vår Gud, till dig du skapat oss.

Publicerad i
Stockholms söndagsskolförenings sångbok 1882 som nr 20 med fyra verser, under rubriken "Passionssånger".
Det glada budskapet 1890 som nr 56 med titeln "Så älskade Gud".
Svensk söndagsskolsångbok 1908 som nr 11 under rubriken "Guds kärlek".
Lilla Psalmisten 1909 som nr 10 under rubriken "Guds makt och kärlek".
Svenska Missionsförbundets sångbok 1920 som nr 109 under rubriken "Jesu lidande".
Nya psalmer 1921 som nr 506 under rubriken "Guds härlighet i Kristus".
Sionstoner 1889 som nr 3 under rubriken "Samlingssånger".
Samlingstoner 1922 som nr 3 under rubriken "Samlingssånger"
Svensk söndagsskolsångbok 1929 som nr 23 under rubriken "Guds kärlek och omsorg".
Frälsningsarméns sångbok 1929 som nr 27 under rubriken "Frälsningssånger - Frälsningen i Kristus".
Musik till Frälsningsarméns sångbok 1930 som nr 27
Segertoner 1930 som nr 143
Sionstoner 1935 som nr 85 under rubriken "Frälsningens grund i Guds kärlek och förverkligande genom Kristus".
Guds lov 1935 som nr 201 under rubriken "Sånger om frälsningen".
1937 års psalmbok som nr 31 i 1937 års psalmbok under rubriken "Guds härlighet i Kristus".
Förbundstoner 1957 som nr 22 under rubriken "Guds uppenbarelse i Kristus: Guds och Kristi kärlek"
Segertoner 1960 som nr 143
Frälsningsarméns sångbok 1968 som nr 95 under rubriken "Frälsning"
Sions Sånger 1981 som nr 118 under rubriken "Guds nåd i Kristus".
Cecilia 1986, Den svenska psalmboken 1986, Frälsningsarméns sångbok 1990, Psalmer och Sånger, Segertoner 1988 som nr 28 under rubriken "Gud, vår Skapare och Fader".
Finlandssvenska psalmboken 1986 som nr 272 under rubriken "Guds nåd i Kristus".
Lova Herren 1988 som nr 50 med samma version som i 1937 års psalmbok, under rubriken "Frälsningen i Kristus".
Cecilia 2013 som nr 41 under rubriken "Gud Fadern".
Lova Herren 2020 som nr 50 under rubriken "Guds Son, Jesus vår Frälsare".

Svenska psalmer
Wertheim

Wertheim är stad i Main-Tauber-Kreis i regionen Heilbronn-Franken i Regierungsbezirk Stuttgart i södra delstaten Baden-Württemberg i Tyskland, vid floden Taubers förening med Main. Folkmängden uppgår till cirka  invånare. I staden finns ruinerna av slottet Wertheim, grevarna av Wertheims forna stamborg, som år 1631 intogs av svenskarna under Gustav II Adolf. Nära Wertheim ligger slottet Bronnbach.

Sedan 1972 har 15 kommuner uppgått i Wertheim. Dessa kommuner är: Bettingen, Dertingen, Dietenhan, Dörlesberg, Grünenwört, Höhefeld, Kembach, Lindelbach, Mondfeld, Nassig, Reicholzheim, Sachsenhausen, Sonderriet, Urphar and Waldenhausen.

Källor

Externa länkar 

Kommuner och städer i Main-Tauber-Kreis
Karl von Werther

Karl Anton Philipp von Werther,  född den 31 januari 1809 i Königsberg (nuvarande Kaliningrad), död den 8 februari 1894 i München, var en preussisk friherre och diplomat. Han var son till utrikesministern Heinrich Wilhelm von Werther.

von Werther utnämndes till preussiskt sändebud i Schweiz 1842, i Aten 1845 och i Köpenhamn 1849. Han sändes som ambassadör till Sankt Petersburg 1854 och till Wien 1859, där han 1864 avslöt freden mellan Preussen och Danmark. Vid utbrottet av tysk-österrikiska kriget 1866 rappellerades von Werther och skötte utrikesdepartementet i Berlin, medan Bismarck åtföljde kung Vilhelm och armén. I augusti 1866 deltog han i fredsunderhandlingarna i Nikolsburg och Prag och återvände därefter som ambassadör till Wien. I oktober 1869 blev han Nordtyska förbundets ambassadör i Paris, varifrån han rappelierades vid krigets utbrott i juli 1870. Sin långa och framgångsrika diplomatiska bana avslutade von Werther som Tyska rikets ambassadör i Konstantinopel 1874–1877, där han deltog i Konstantinopelkonferensen 1876.

Källor 

 

Tyska diplomater
Tyska friherrar
Diplomater under 1800-talet
Tyska ämbetsmän under 1800-talet
Personer från Königsberg
Födda 1809
Avlidna 1894
Män
Ugglan
Vertikal

Vertikal (från senlatin: verticālis, ungefär "rakt ovanför"), även lodrät, lodlinje, stående och astronomisk normal, är den riktning som anger åt vilket håll rakt neråt är i relation till situationen, såsom gravitationens dragningsriktning på en planet. Riktmätning på jorden sker traditionellt genom ett så kallat lod, en tråd som sträcks ut mot gravitationens dragningspunkt genom en påhängd tyngd i ena änden. Den riktning, som är vinkelrät mot lodlinjen, kallas horisontell. Varje punkt på jordytan har sin särskilda vertikallinje (lodlinje, zenitallinje).

Vertikalplan kallas ett plan, som går genom en vertikallinje. För varje punkt på jordytan finnas alltså oändligt många vertikalplan. Både vertikallinje och vertikalplan är vinkelräta mot ytan av stillastående vatten ("horisontalplan"). Den vertikala riktningen bestäms inte ensamt av jordens attraktionskraft, utan av resultanten till denna och den av jordens rotation framkallade centrifugalkraften. Därav följer, att lodlinjen i princip är riktad rätt emot jordens medelpunkt endast då centrifugalkraften ligger i rät linje med attraktionskraften (vid ekvatorn) eller då centrifugalkraften är noll (vid polerna).

I verkligheten går emellertid lodlinjen i allmänhet inte exakt genom jordens (geometriska) medelpunkt på grund av att jordens inre inte är homogen, det vill säga massfördelningen är ojämn. Detta leder till en lodavvikelse, vars storlek varierar från ort till ort.

Källor

Se även 
Horisontal (vågrät)

Geodesi
Astronomiska koordinatsystem
Juan Verzosa y Ponce de León

Juan Verzosa y Ponce de Leon, spansk diktare och diplomat, född 1523 i Zaragoza, död 1574 i Rom, fullbordade sina studier vid universitetet i Paris och anställdes som legationssekreterare hos Diego de Mendoza i Rom. Under diplomatiska uppdrag i England, Tyskland, Frankrike och Italien förvärvade han omfattande kunskaper i dessa länders språk, förutom att han talade flytande både latin och grekiska. Av hans publikationer kan man nämna "Historia de Felipe I", "Poema de San Pedro Arbués".

Källor

Spanskspråkiga författare
Spanska författare
Spanska diplomater
Födda 1523
Avlidna 1574
Män
Personer från Zaragoza
Johann Vesque von Püttlingen

Johann Vesque von Püttlingen, född den 23 juli 1803 i Opole, Galizien, död den 29 oktober 1883 i Wien, var en österrikisk friherre, ämbetsman, musiker och tonsättare.

Vesque von Püttlingen, som tillhörde en fransk-nederländsk adelssläkt, var i musik elev till Moscheles och Sechter, tog juris doktorsgrad och blev avdelningschef i österrikiska utrikesministeriet. År 1866 upphöjdes han till friherre. Vesque von Püttlingen vann anseende som pianist och som kompositör (under pseudonymen Johann Hoven eller endast "J. Hoven") av pianosonater, sånger och sex operor, bland dem Turandot (1838), Johanna d'Arc (1840) och Lips Tellian (1854).

Källor

Externa länkar 
 

Österrikiska kompositörer
Österrikiska pianister
Österrikiska friherrar
Österrikiska musiker under 1800-talet
Födda 1803
Avlidna 1883
Män
Ugglan
Slaget om Tammerfors

Slaget om Tammerfors var ett slag under det finska inbördeskriget som pågick mellan den 16 mars och den 6 april 1918. Slaget, som kan betraktas som det finska inbördeskrigets vändpunkt, slutade med seger för de vita. En stor del av Tammerfors förstördes under de intensiva gatustriderna.

Operationerna mot Tammerfors inleddes den 16 mars 1918 under ledning av överbefälhavare Gustaf Mannerheim. Staden försvarades hårdnackat av de röda, ledda av Hugo Salmela. Detta blev det första slaget i Nordens historia som utkämpades i en industristad. 

Den 6 april var slaget över och hade krävt 2 000 döda och omkring 2 000 sårade på den röda sidan, medan de vita förlorade 700 döda och fick ytterligare 2 000 sårade. De vita rensade ut det sista desperata motståndet bland de röda i Tammerfors, arkebuserade hundratals röda och tog närmare 11 000 fångar. Dessa fördes till Kalevankangas fångläger, som var i gång från den 6 april till den 15 september.

Svenska Brigaden deltog i slaget om Tammerfors. De kämpade på den vita sidan och bestod av ungefär 350 frivilliga svenskar. Bland de stupade fanns historikern Olof Palme, farbror till den senare svenske statsministern Olof Palme.

Referenser 
 
 Olsson, Simon & Haasmark, Stefan (2023). Svenska brigaden vid Tammerfors: De frivilligas egna berättelser från inbördeskrigets Finland.

Noter

Externa länkar 

"Ett finskt trauma" Upsala Nya Tidning

Tammerfors
Tammerfors
Tammerfors
Tammerfors
Slaget vid Ahvola

Slaget vid Ahvola var en batalj under det finska inbördeskriget 1918, mellan de röda och de vita. 

Ahvola är en by i dåvarande finska kommunen Jäskis (fi. Jääski, ry. Лесого́рский) på Karelska näset. Den ligger numera på ryska sidan av gränsen, inte långt från Imatra.

En vit motoffensiv på Karelska näset från den 25 februari varade till den 11 mars och ledde till slaget vid Ahvola, vilket utkämpades i bästa första världskrigs-stil med artilleri och regelrätta skyttegravar. Offensiven utmynnade, som så många liknande slag nere på kontinenten, i ett oavgjort dödläge. Slaget har i historieskrivningen kallats för ett Verdun i miniatyr.

Några skillnader mellan slagen vid Verdun respektive Ahvola är att den förra ägde rum under 10 månader medan den senare ägde rum under knappt nio veckor; att tio-hundratusentals man medverkade i den förra och bara hundratals vid den senare; att 120 000 artillerigranater avlossades per dygn under det förra och knappast fler än 1 000 under den senare. 

Hårda genombrottsstrider ägde rum vid Ahvola när den vita storoffensiven mot Viborg kom igång i april 1918.

Ahvola
Ahvola
Ahvola
Kari Marklund

Kari Kalevi Marklund, född 29 augusti 1938 i Torneå i Finland, död 10 oktober 2018 i Linköping, var en svensk fysiker, bibliotekarie, förlagschef och ämbetsman. Han var landshövding i Norrbottens län 1999–2003.

Biografi

Utbildning och karriär 
Efter studentexamen vid Luleå högre allmänna läroverk 1958
studerade Marklund matematik och naturvetenskapliga ämnen vid Uppsala universitet, varefter han bedrev forskning och undervisade där samt vid Oxfords universitet 1967–1968. Han avlade filosofie doktorsexamen vid Uppsala universitet 1973, och blev docent i fasta tillståndets fysik samma år. Därefter var han bibliotekschef vid Högskolan i Luleå 1973–1978, överbibliotekarie vid Universitetet i Linköping 1978–1983 och överbibliotekarie vid Lunds universitet 1983–1987. Han var chefredaktör för Nationalencyklopedin 1988–1993, förlagsdirektör vid Bokförlaget Bra Böcker 1992–1993, rektor vid Mitthögskolan 1994–1998. Marklund var landshövding i Norrbottens län 1999–2003.

Marklund var därtill ordförande för Svenska Basketbollförbundet 1996–1999 och förbundsordförande i Svenska Handikappidrottsförbundet och Sveriges Paralympiska Kommitté 2003–2011, samt ordförande i Internationella blindsportfederationens goalballkommitté 2011–2014.

Privatliv 
Marklund växte upp i Luleå, dit modern flyttat och ingått äktenskap med ingenjör Per Marklund. Kari Marklund var sedan 1960 gift med Birgitta Marklund, född Krekula i Kompelusvaara, och paret har tre barn.

Utmärkelser
  H. M. Konungens medalj i guld av 12:e storleken i Serafimerordens band (Kon:sGM12mserafb, 2000) för framstående insatser för utvecklingen av biblioteksväsendet
 Ledamot av Vetenskapssocieteten i Lund (LVSL)
 Filosofie hedersdoktor vid Luleå tekniska universitet (fil.dr. h.c. 2004)
 Hedersledamot vid Norrlands nation i Uppsala (1992)

Källor
 Intervju med Kari Marklund i Vetenskaparnas visioner Elva samtal om framtidens studier och undervisning i högskolan, av Christian Borg, 2002, sidorna 9-14.

Noter

Externa länkar

 Förteckning över Norrbottens landshövdingar

 

Män
Födda 1938
Avlidna 2018
Personer från Torneå
Svenska ämbetsmän under 1900-talet
Svenska ämbetsmän under 2000-talet
Alumner från Uppsala universitet
Alumner från Oxfords universitet
Svenska överbibliotekarier
Svenska lexikografer
Personer verksamma vid Luleå tekniska universitet
Personer verksamma vid Uppsala universitet
Personer verksamma vid Lunds universitet
Rektorer vid Mittuniversitetet
Landshövdingar i Norrbottens län
Hedersdoktorer vid Luleå tekniska universitet
Hedersledamöter vid Norrlands nation
Mottagare av Hans Majestät Konungens medalj
Ledamöter av Vetenskapssocieteten i Lund
Länsstyrelsen i Gävleborgs län

Länsstyrelsen i Gävleborgs län är en statlig myndighet med kansli i Gävle. Länsstyrelsen ansvarar för den statliga förvaltningen i länet, och har flera olika mål gällande regional utveckling. Länsstyrelsen i Gävleborgs län har cirka 220 anställda.

Länsstyrelsens chef är landshövdingen, som utses av Sveriges regering.

Bilder

Källor

Gävleborgs län
Gävleborg
Landshövdingar i Gävleborgs län

Landshövdingen i Gävleborgs län är chef för Länsstyrelsen i Gävleborgs län. Landshövdingen blir under sin ämbetstid även ståthållare på Gävle slott och ingår därmed i de Icke tjänstgörande hovstaterna vid Kungliga hovet.

Lista över landshövdingar 
1762–1763: Fredrik Henrik Sparre
1763–1772: Carl Sparre
1773–1781: Nils Philip Gyldenstolpe
1781–1812: Fredrik Adolf Ulrik Cronstedt
1812–1813: Salomon von Rajalin, friherre 
1813–1843: Erik Samuel Sparre, greve
1843–1853: Lars Magnus Lagerheim 
1853–1861: Lars Adolf Prytz 
1861–1883: Gustaf Ferdinand Asker 
1883–1899: Carl Adolf Theodor Björkman 
1899–1900: Theodor Odelberg 
1900–1918: Hugo Hamilton
1908–1911: Carl Mathias Ström (tillförordnad)
1911: Oscar von Sydow (tillförordnad)
1918–1922: Robert Hagen 
1922–1941: Sven Lübeck 
1923–1924 och 1928–1930: Oskar Rydin (tillförordnad)
1941–1950: Rickard Sandler
1950: Gösta Finngård (tillförordnad 6 månader)
1950–1954: Elon Andersson
1954–1962: John Lingman
1962–1963: Yngve Mattsson (tillförordnad)
1962–1971: Jarl Hjalmarson
1971–1986: Hans Hagnell
1986–1992: Lars Ivar Hising 
1992–2002: Lars Eric Ericsson
2002–2003: Monica Robin Svensson (tillförordnad 6 månader)
2003–2008: Christer Eirefelt
2008–2015: Barbro Holmberg
2015–    : Per Bill

Källor

Externa länkar
 Länsstyrelsen i Gävleborgs län.

Gävleborgs län
Racketsport

Racketsport är en sport som spelas med hjälp av en racket av något slag. Från början spelades de flesta racketsporterna med käppar, påkar eller stavar. Till de vanligaste racketsporterna hör tennis, badminton och bordtennis/pingis, men även Squash.

Racketsporter 
Badminton
Bordtennis/pingis
Padeltennis, eller padel.
Parabadminton
Platform tennis
Paddle tennis, eller padder tennis
Pickleball, eller pickelboll.
Racquetball, eller racketboll
Racquets, eller rackets
Racketlon
Real tennis
Rullstolstennis
Soft-ball tennis
Speed badminton, eller speedminton
Squash
Tennis

Se även 
Backhand
Forehand
Smash

Racketsport
Backhand

Backhand kallas det slag som man, i främst racketsporter, slår med handens yttersida riktad i slagriktningen. Inom tennis kan backhand slås genom att hålla i racketskaftet med en hand (enhandsbackhand eller enhandsfattning) eller med två händer (tvåhandsbackhand eller tvåhandsfattning/dubbelfattning). I praktiken väljer tennisspelare den fattning som känns naturligast. Tvåhandsfattning har blivit allt vanligare eftersom den rätt utförd medger större säkerhet och kraft i tillslaget av bollen, dock på bekostnad av räckvidd. Enhandsfattning föredras fortfarande av flera elitspelare.   

De australiska tennisspelarna Vivian McGrath och John Bromwich var bland de första elitspelarna som på 1930-talet började spela med dubbelfattad backhand. Under 1970-talet kom allt fler tennisspelare att använda dubbelfattad backhand, däribland Jimmy Connors, Björn Borg och Chris Evert, vilka alla var typiska baslinjespelare. Kända för sina effektiva backhandreturer, slagna med enhandsfattning, var spelare som amerikanen Donald Budge och australiern Ken Rosewall. Bland senare tiders elitspelare som spelade med enhandsfattad backhand märks Pete Sampras och Stefan Edberg.  

Från att tidigare ha varit sällsynt, spelar i dagens tennis majoriteten av elitspelarna med dubbelfattad backhand. Undantag är bland andra världsettorna Roger Federer och Justine Henin. 
Spanjoren Rafael Nadal använder dubbelfattad backhand med mer toppspin och längd jämfört med Federer som slår korta backhandslag med enhandsfattning.
Det finns absolut fler slag i tennis än bara backhand t.ex. backhandsmash, forehand, smash, backhandvolley och forehand volley.
De slag som är mest lik backhand är backhand volley och backhandsmash.
För att man slår alla tre på vänster sida (om man är högerhänt).
Backhand är inte det mest dominerande slaget inom tennis, det är forehand som är mest dominerande.

Se även
Forehand
Grundslag
Tennis
Roger Federer
Elias Ymer

Referenser

Tryckta källor
John-Anders "Jonte" Sjögren och Jan Kotschack, 1992. En bok om tennis. ICA Bokförlag ().

Sporttermer
Ord och fraser på engelska
Forehand

Forehand är när man, oftast i racketsporter, slår ett slag och handens innersida (handflatan) är riktad i slagriktningen. Brukar oftast slås med en hand men vissa spelare slår forehand med två händer. Som kallas för en dubbelfattad forehand, som är som en backhand på den dominanta sidan.

Se även
Backhand
Grundslag
Sporttermer
Ord och fraser på engelska
Time (tidskrift)

Time (egentligen Time Magazine) är en amerikansk tidskrift som ges ut en gång i veckan. Tidskriften grundades 1923 av Henry R. Luce och Briton Hadden. Idag ägs den av Time Warner. Den anses vara ett av de viktigaste nyhetsmagasinen, tillsammans med Newsweek. Tidningen hade tidigare en konservativ vinkling, vilket i dag inte märks i lika stor utsträckning som tidigare. Upplagan är på cirka 5,3 miljoner exemplar, varav 4,1 miljoner exemplar säljs i USA och 1,2 miljoner exemplar i form av internationella upplagor, som har funnits sedan 1997.

Time utnämner varje år Person of the year sedan 1927. Sedan 1999 listar tidskriften även det gångna årets 100 mest inflytelserika personer i den årliga listan Time 100.

Källor

Fotnoter

Externa länkar 
 Times webbplats 

Amerikanska tidskrifter
Nyhetstidningar
Tidskrifter startade 1923
Département Protection Sécurité

Département Protection Sécurité, DPS, är det franska partiet Front Nationals säkerhetsgrupp. DPS:s uppgift är att skydda partiet om det fysiskt angrips. Medlemmarna består bland annat av före detta fallskärmsjägare och folk från främlingslegionen. Alltefter vilken hotbild de möter består deras utrustning av hjälmar, sköldar, gasmasker och skottsäkra västar. De har digitala listor över journalister och antifascister med namn, adress och foto. Gruppen uppges ha cirka 3 000 medlemmar och brukar uppträda i svarta kläder, som beskrivits som "ninjaliknande". Från 1993 leddes gruppen av Bernard Courcelle som 1999 blev ledare för Kongos president Denis Sassou-Nguessos livvakt. Marc Bellier och Jean-Pierre Chabrut var ledare efter Bernard Courcelle. Ledare idag är Eric Staelens.

Infiltration 
DPS har även använts till infiltration och hemlig övervakning av partiets motståndare. En undersökning gjord av en parlamentarisk kommission 1998, dokumenterade mer än ett 60-tal fall där DPS tillgripit våld.

Orsak till bildande 
Som syfte att skapa DPS anger Front National att skydda ledande partimedlemmar, och man hävdar att attentaten mot Front National varit många. 1976 sprängdes Jean-Marie Le Pens våning i luften. Explosionen gjorde Jean-Maries äldsta dotter Marie-Caroline Le Pen döv på ena örat. 1978 sprängdes François Duprat i sin bil och år 1988 dog Jean-Pierre Stirbois i en bilolycka, som en del anser mystisk. 1994 blev Yann Piat, som tidigare var medlem i Front National, skjuten i sin bil. Det är dock osäkert om det var frågan om interna uppgörelser inom partiet, politiska motståndare eller något helt annat.

Referenser 

Organisationer i Frankrike
Paramilitära organisationer
Politiska organisationer
Anders Klarström

Ralph Carl Anders Klarström, född 17 december 1965 i Högsbo församling, Göteborgs och Bohus län, är en svensk före detta politiker. Han var mellan 1989 och 1995 partiledare för Sverigedemokraterna.

Anders Klarström var i tonåren en politisk sökare och deltog i möten med Moderaterna, Europeiska arbetarpartiet och andra politiska grupperingar. Han deltog 1984 även i i Nordiska rikspartiets verksamhet, ett parti han senare tog avstånd från. Under denna tid ringde han ett anonymt, hotfullt och antisemitiskt telefonsamtal till underhållaren Hagge Geigert. För detta hotsamtal dömdes Klarström senare till dagsböter. 

Under Klarströms tid som partiledare för Sverigedemokraterna växte partiet från 1 118 röster i riksdagsvalet 1988 till 13 954 röster 1994. Partiet erövrade även sina första kommunala mandat i Höörs kommun och Dals Eds kommun i valet 1991. Båda mandaten besattes av kvinnor. Klarström deltog i flera TV-debatter, bland annat Diskutabelt 1989, Nattkafé 1989 och i flera nyhetsinslag fram till 1994. 

Klarström deltog i utformningen av Sverigedemokraternas första partiprogram 1989, vilket han presenterade på en presskonferens 1989. År 1993 skrev han största delen i den uppdaterade versionen av SD:s partiprogram som då fastslogs. Klarström utvecklade även ett handlingsprogram i EG-frågan 1993. Han deltog i många närradiosändningar i Stockholm och hade en fast ledarspalt i partiets tidning SD-kuriren fram till 1995. Han höll även flera tal i samband med Engelbrektsdemonstrationerna mellan 1991 och 1994, Trollhättan 1993 och 1994. Han höll tal i Almedalen 1991, 1993 och 1994.

Referenser 

Politiker från Göteborg
Män
Födda 1965
Tidigare sverigedemokrater
Levande personer
Sverigedemokraternas partiledare
Jean-Marie Le Pen

Jean-Marie Le Pen, född 20 juni 1928 i La Trinité-sur-Mer, Morbihan, är en fransk politiker som fram till 16 januari 2011 var partiledare för Front National som han grundade 1972. 2015 uteslöts han ur partiet efter att ha beskrivit gaskamrarna under andra världskriget som "en liten detalj".

Le Pen har ställt upp i presidentvalet fem gånger, med sin största valframgång 2002, då han gick vidare till andra valomgången efter att ha fått fler röster än vänsterns kandidat Lionel Jospin. I presidentvalet 2007 hamnade han på fjärde plats i första valomgången, med 10,8 % av rösterna.

Bakgrund 
Le Pen var fallskärmsjägare (officer i 1:a fallskärmsregementet inom Främlingslegionen, 1REP) under Indokinakriget 1953, Suezkrisen 1956 och Algerietrevolten 1957. Han började sin politiska karriär i Paris 1956.

Det förekommer påståenden om att han sysslat med tortyr av fångar under självständighetskriget i Algeriet, men några bevis har dock aldrig framkommit. Han har heller aldrig anmälts för det och Le Pen nekar till anklagelserna. Påståendena publicerades 1993 i tidningarna Le Canard Enchainé och Libération samt av den f.d. premiärministern Michel Rocard i tv-kanalen TF1. Le Pen stämde tidningarna och Rocard men år 2000 fastslog högsta domstolen i Frankrike att det var lagligt att komma med sådana påståenden. Detta beror på att lagen om förtal inte kan användas då amnesti föreligger.

Sprängattentat 
År 1976 utsattes Le Pens lägenhet för ett sprängattentat. Explosionen gjorde hans äldsta dotter Marie-Caroline Le Pen döv på ena örat.

Politisk karriär 
I april 2000 suspenderades han på ett år som ledamot av Europaparlamentet, sedan han fällts för att ha slagit politikern Annette Peulvast-Bergeal.

Le Pen hade sin största valframgång i det franska presidentvalet 2002, då han fick 16,86 % och gick som tvåa vidare till andra valomgången, där han förlorade mot UMP-kandidaten Jacques Chirac. På partiets kongress i januari 2011 valdes Le Pens dotter Marine Le Pen till ny ledare för Front National.

Litteratur 
 Fyra modeller om högerextremismens uppgång
 L'espoir

Referenser

Externa länkar 

 Officiella kampanjsidan 2007 
 Europaparlamentet: Ledamöter: Jean-Marie LE PEN

Franska politiker under 1900-talet
Franska politiker under 2000-talet
Ledamöter av Europaparlamentet från Frankrike
Ledamöter av Europaparlamentet 2004–2009
Högerpopulism
Personer från Morbihan
Födda 1928
Levande personer
Män
Franska politiker för Nationell samling
Wikipedia:Projekt neutralitet