kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Audrey Tautou

Audrey Justine Tautou, född 9 augusti 1976 i Beaumont, Puy-de-Dôme, är en fransk skådespelare. Audrey Tautou är bland annat känd för rollen som Amélie Poulain i filmen Amelie från Montmartre samt som Sophie Neveu i Da Vinci-koden, filmatiseringen av Dan Browns bästsäljare.

Filmografi (urval)

Externa länkar 

Franska skådespelare under 2000-talet
Kvinnor
Levande personer
Födda 1976
Personer från Puy-de-Dôme
CRASH

CRASH var en datortidning som täckte ZX Spectrum-datorn. Tidningen utgavs åren 1984 till 1991 av Newsfield och från 1991 till 1992 av Europress. Tidningen började ursprungligen som en mjukvarukatalog för ovan nämnda dator.

Externa länkar
CRASH online edition

Datortidningar
Tidskrifter startade 1984
Tidskrifter nedlagda 1992
Neckarsulm

Neckarsulm är en stad i Landkreis Heilbronn i regionen Heilbronn-Franken i Regierungsbezirk Stuttgart i förbundslandet Baden-Württemberg i Tyskland, 
och är en förort till Heilbronn. Folkmängden uppgår till cirka  invånare, på en yta av  kvadratkilometer. I Neckarsulm tillverkas sedan lång tid tillbaka fordon.

Staden ingår i kommunalförbundet Neckarsulml tillsammans med kommunerna Erlenbach och Untereisesheim.

Näringsliv 
Sedan 1880 har fordonstillverkaren NSU och dess efterträdare spelat en viktig roll för ortens näringsliv. NSU övertogs 1969 av Volkswagen AG och slogs samman med dess dotterbolag Audi. Sedan 1970-talet tillverkar Audi flera av sina modeller i Neckarsulm.

I Neckarsulm finns varuhuskedjan Lidls huvudkontor.

Referenser 

Kommuner och städer i Landkreis Heilbronn
 
Audi
Commodore 65

Commodore 65, även kallad C64DX (ej att förväxlas med Commodore SX-64), är en 8-bitars dator konstruerad av Commodore mellan 1990 och 1991. Datorn var tänkt att prestandamässigt hamna mellan Commodore 64 och Amiga. Datorn kom aldrig längre än till prototypstadiet; totalt tillverkades cirka 200 exemplar. C65-projektet lades ner 1991 av Commodores VD Irving Gould.

C65 var i praktiken en utökad och förbättrad version av Commodore 64, och var tänkt att vara bakåtkompatibel med sin föregångare, samtidigt som den prestandamässigt i många fall kommer nära Amiga. Datorn konstruerades av Bill Gardei (4567), Victor Andreade (4510), Fred Bowen (mjukvara) och Paul Lassa (hårdvara). Efter att Commodore International gick i konkurs 1994 såldes ett antal prototyper till den öppna marknaden, och ett fåtal äger därför idag en C65. Datorn klassas som en raritet.

Eftersom C65-projektet avbröts, blev Commodore 128 (1985) den sista unika 8-bitarsdatorn från Commodore.

Källor
Brian Bagnall. On the Edge: The Spectacular Rise and Fall of Commodore (2005), Variant Press. .

Externa länkar
Commodore 65
https://www.commodore.se/historien-om-Commodore-65/

Hemdatorer
Commodore Business Machines-hårdvara
Agne Simonsson

Tore Klas Agne Simonsson, född 19 oktober 1935 i Göteborg, död 22 september 2020 i Björkekärrs församling, var en svensk fotbollsspelare och fotbollstränare som räknas som en av Sveriges främsta spelare genom tiderna. Han är till dags dato den enda svenske mannen som spelat i Real Madrid.

Biografi
Simonsson växte upp i Gamlestaden i Göteborg, och kom fram som center (anfallare) i Örgryte IS under 1950-talet och debuterade snart i landslaget. Under VM-slutspelet på hemmaplan 1958 tillhörde Simonsson de mest lysande spelarna med sina fyra mål under turneringen, bland annat i finalen mot Brasilien. Han är tillsammans med Nils Liedholm och Hanna Ljungberg en av tre svenska fotbollsspelare någonsin som gjort mål i en VM-final.

1959 tilldelades han såväl Guldbollen som Svenska Dagbladets guldmedalj ("Bragdguldet") efter två mål i landskampen mot England som gav en historisk vinst på Wembley Stadium (3-2). Efter matchen kallades han för "The King of Wembley".

Under en period var han proffs i spanska storklubben Real Madrid men hade svårt att ta en ordinarie plats i det stjärnspäckade laget och lånades ut till Real Sociedad. Så småningom återvände han till Örgryte där han avslutade karriären.

Simonsson ledde BK Häcken till serieseger i Division III Nordvästra Götaland 1977. 1985 ledde Agne Simonsson som tränare fram Örgryte IS till SM-guld efter finalsegern mot IFK Göteborg i dåtidens slutspel.

Då Simonsson var hyllad guldtränare och ÖIS även följande säsong låg på slutspelsplats, valde ÖIS-ordföranden Ingvar Fast att degradera Simonsson från A-lags- till ungdomstränare. Simonsson sade då upp sig och ägnade sig åt sitt arbete som fastighetsmäklare men fick ganska omgående ett tränaranbud från grekiska proffslaget Iraklis. Han blev dess dittills högst betalde tränare och dess framgångsrikaste någonsin.

Agne Simonsson är gravsatt i minneslunden på Kvibergs kyrkogård.

Bildgalleri

Meriter
51 A-landskamper/27 mål 1957-1967.
Guldbollen 1959
Bragdguldet 1959
VM-silver: 1958
Invald 2008 i Svensk fotbolls Hall of Fame som nummer 30.

Referenser

Noter

Vidare läsning

Externa länkar

England - Sverige 2-3 Wembley 1959, Agne Simonsson gör i oktober 1959 på Wembley Stadium två mål på det engelska landslaget och erhåller senare Svenska Dagbladets bragdmedalj för bedriften. YouTube.
Guldbollen 1959

Födda 1935
Svenska fotbollsspelare
Svenska fotbollstränare
Spelare i Örgryte IS Fotboll
Spelare i Real Madrid
Spelare i La Liga
Spelare i VM i fotboll 1958
Mottagare av Stora grabbars och tjejers märke
Spelare i Real Sociedad
Tränare i Örgryte IS Fotboll
Tränare i BK Häcken
Tränare i Iraklis Thessaloniki FC
Svenska landslagsspelare i fotboll
Medlemmar i Svensk fotbolls Hall of Fame
Mottagare av Svenska Dagbladets guldmedalj
Svenska idrottare under 1900-talet
Idrottare från Göteborg
Gravsatta på Kvibergs kyrkogård
Avlidna 2020
Män
Curt Sachs

Curt Sachs, född 29 juni 1881 i Berlin, död 5 februari 1959 i New York, var en tysk musikforskare.

Sachs studerade konsthistoria och musikvetenskap ursprungligen under Oskar Fleischer, senare hos Hermann Kretzschmar och Johannes Wolf. Han var professor vid Berlins universitet och ägnade sig främst åt musikinstrumenten och deras historia  och författade, förutom talrika mindre avhandlingar,  skrifter som Reallexikon der Musikinstrumente, Handbuch der Instrumentenkunde, Die Musikinstrumente Indiens und Indonesiens, Die Musikinstrumente (1923); på detta område var en auktoritet; i övrigt komponerade han en del sånger.

Källor

Tyska musikologer
Tyska professorer
Personer verksamma vid Humboldt-Universität zu Berlin
Tyska forskare under 1900-talet
Personer från Berlin
Födda 1881
Avlidna 1959
Män
Ugglan
Erich von Hornbostel

Erich von Hornbostel, född 25 februari 1877 i Wien, död 28 november 1935 i Cambridge, Massachusetts, var en österrikisk musikforskare.

Österrikiska musikologer
Födda 1877
Avlidna 1935
Män
Wembley Stadium

Wembley Stadium är Englands nationalarena för fotboll belägen i stadsdelen Wembley i nordvästra London. Den ersatte Gamla Wembley som invigdes 1923 och stängdes för ombyggnad 2000. Gamla Wembley var en av världens mest berömda fotbollsarenor. Därefter revs den gamla arenan och den nya byggdes om från grunden på samma plats 2003-2007. På Wembley spelar det engelska fotbollslandslaget sina hemmamatcher och där avgörs den engelska FA-cupfinalen i maj varje år.

Arenan fungerade som en tillfällig hemmaarena för Tottenham Hotspurs Champions League-matcher under säsongen 2016-17 och samtliga matcher under säsongen 2017-18, detta var under tiden White Hart Lane revs och den nya arenan byggs.. Fotbollslaget Chelsea FC spelade på denna plan en gång i tiden.

Kapacitet 
Kapaciteten för den nya arenan är 90 000 åskådare vid fotbolls- och rugbymatcher och 75 000 vid konserter. Det gör Wembley till Europas näst största arena efter Camp Nou i Barcelona.

Kända matcher 
U21-landskampen England-Italien 3-3, 28 mars 2007 var första matchen på nya Wembley.

Finalen i UEFA Champions League 2010/2011 mellan Manchester United FC och FC Barcelona spelades den 28 maj 2011 på nya Wembley. Barcelona vann med 1-3.

Finalen i UEFA Champions League 2012/2013 mellan Borussia Dortmund och FC Bayern München spelades den 25 maj 2013 på nya Wembley. Resultatet blev 2-1 till Bayern München.

Engelska damlandslaget i fotboll tog em-guld på Wembley 31 juli 2022. Laget mötte Tyskland och vann med 2-1 efter förlängning.

Övrigt 
Wembley har varit värd för många pop- och rockkonserter, bland annat, Muses konserter 2007, när de var det första bandet att sälja ut arenan, och återigen 2010. Arenan har även använts till andra arrangemang, till exempel speedway. Nya Wembley höll 2007 en av konserterna under antimiljöförstöringsgalan Live Earth.

Motorsportsfestivalen Race of Champions kördes på Wembley Stadium 2007 och 2008.

Observera att Wembley Stadium inte är detsamma som Wembley Arena, som ligger alldeles i närheten. Wembley Arena är en inomhusarena med drygt 12 000 platser, använd för konserter och vissa sportevenemang.

Wembley har över två miljoner besökare årligen.

Referenser

Externa länkar 

 

Arenor i Storbritannien
Fotbollsanläggningar i England
Sportanläggningar invigda 2007
Konsertscener i Storbritannien
Olympiastadion
Fotboll i London
Arenor vid olympiska sommarspelen 2012
Finalarenor i Uefa Champions League
Neofuturistisk arkitektur
Schleyer-kidnappningen

Schleyer-kidnappningen var en kidnappning utförd av Kommando Siegfried Hausner inom Röda armé-fraktionen i Köln den 5 september 1977. Inom ramen för den så kallade Offensive 77, då RAF ville gå till attack mot det västtyska samhället beslutade man att kidnappa den västtyska arbetsgivarföreningens ordförande Hanns Martin Schleyer. Schleyer satt även i styrelsen för Daimler-Benz. Schleyers förflutna som nazist och SS-officer hade provocerat RAF.

Kidnappningen 
Schleyer kidnappades på Raschdorffstraße i Köln-stadsdelen Braunsfeld vid en brutal attack, då hans chaufför Heinz Marcisz (41) och tre livvakter, polismännen Reinhold Brändle (41), Roland Pieler (20) och Helmut Ulmer (24), sköts till döds i det villaområde som Schleyer färdades igenom. 

Schleyer fördes iväg av RAF-medlemmarna Peter-Jürgen Boock, Sieglinde Hofmann, Willi-Peter Stoll och Stefan Wisniewski och hölls fången under flera veckor på olika hemliga adresser. Trots en intensiv polisjakt kunde myndigheterna inte finna Schleyer. Under tiden skickade kidnapparna krav och videofilmer med Schleyer. När man inte fick igenom sina krav, och de fängslade RAF-medlemmarna Andreas Baader, Gudrun Ensslin och Jan-Carl Raspe påträffats döda i sina fängelseceller och Irmgard Möller allvarligt skadad, valde RAF att göra sig av med Schleyer. Han sköts ihjäl med tre skott i bakhuvudet i Frankrike nära den västtyska gränsen. Schleyers kropp påträffades den 18 oktober 1977 i bagageutrymmet på en parkerad bil (Audi 100) vid Rue Charles Péguy i den franska staden Mulhouse efter tips till polisen.

I september 2007 hävdade Peter-Jürgen Boock i Der Spiegel att det var Rolf Heissler och Stefan Wisniewski som hade skjutit Schleyer i närheten av den fransk-belgiska gränsen. Enligt obduktionsprotokollet hade Schleyer skjutits i bakhuvudet med tre skott, avfyrade från ett och samma vapen. Skottvinklarna indikerar att teorin om två skyttar är fullt möjlig.

Se även 
 Dödsspelet

Källor 
 Aust, Stefan, Baader-Meinhof: sju år som förändrade Förbundsrepubliken. Stockholm: Symposion 1990. 
 Peters, Butz, Tödlicher Irrtum: die Geschichte der RAF. Frankfurt am Main: Fischer Taschenbuch-Verlag 2007.

Noter

Externa länkar 
 Minnessida för de tre dödade polismännen

Röda armé-fraktionen
Tysklands politiska historia
1977 i Västtyskland
Terroristaktioner 1977
Terroristaktioner i Frankrike
Terroristaktioner i Tyskland
Christian Klar

Christian Klar, född 20 maj 1952 i Freiburg im Breisgau, var en tysk medlem av den så kallade andra generationen av Röda armé-fraktionen (RAF).

Klar började engagera sig för RAF-fångarnas situation i tyska fängelser i mitten av 1970-talet och kom snart själv in i RAF:s inre kretsar och blev själv RAF-medlem. Klar avancerade snabbt till att bli en ledare inom den andra generationen av RAF tillsammans med Brigitte Mohnhaupt. Han var under lång tid den mest efterspanade RAF-medlemmen och blev känd för sin förmåga att byta skepnad för att undkomma polisen. Han blev även känd för att oblygt lämna fingeravtryck efter sig. 

Klar greps av västtysk polis utanför Hamburg i november 1982 och dömdes 1985 till livstids fängelse för bland annat mord. Han satt internerad på anstalten Bruchsal i nordvästra Baden-Württemberg.

Klar dömdes för delaktighet i morden på riksåklagaren Siegfried Buback, bankchefen Jürgen Ponto och arbetsgivarföreningens chef Hanns-Martin Schleyer, alla begångna 1977.

Christian Klar fick i maj 2007 sin nådeansökan avslagen av Horst Köhler. I januari 2009 frigavs Klar villkorligt efter 26 år i fängelset.

Källor 

Födda 1952
Män
Tyska brottslingar
Medlemmar i Röda armé-fraktionen
Levande personer
Vänsterextremister
Aventinen

Aventinen (latin: Mons Aventinus, italienska: Aventino) är en av Roms sju kullar, belägen sydväst om Palatinen vid Tibern. Den har två krön, Aventinen och den så kallade Lilla Aventinen (italienska: Piccolo Aventino). 

Aventinen skall ha grundlagts av kung Ancus Marcius på 600-talet f.Kr. Under den romerska republiken var kullen en folklig stadsdel, bebodd av plebejer, men kom senare att bli ett exklusivt bostadskvarter med stora villor, tempel och luxuösa badinrättningar. På Aventinen firades bland annat extatiska fester till Bacchi ära, så kallade backanaler. Bland byggnader under antiken fanns bland annat Dianas tempel, det romersk-latinska förbundets sakrala medelpunkt som ända fram till 49 e.Kr. låg utanför Roms stadsgräns, samt Juno Reginas och Jupiter Libertas tempel.

Under medeltiden avfolkades Aventinen, och den har fram till idag dominerats av kloster och trädgårdar. 

Till Aventinens mer kända byggnader räknas de fornkristna kyrkorna Santa Sabina, Santi Bonifacio e Alessio, Santa Prisca och den moderna Sant'Anselmo. Därtill bör nämnas Malteserordens säte och dess kyrka Santa Maria del Priorato. På Lilla Aventinen ligger bland annat kyrkorna San Saba och Santa Balbina. 

Bland Aventinens antika lämningar kan nämnas Dianas tempel samt fragment av den serviska stadsmuren.

Källor

Externa länkar

Rione Ripa
Rione San Saba
Johannes XXIII (motpåve)

Johannes XXIII, egentligen Baldassare Cossa, född cirka 1370 i Neapel, död 22 december 1419 i Florens, var motpåve från den 17 maj 1410 till den 29 maj 1415.

Biografi
Baldassare Cossa var son till Giovanni Cossa och Cicciola Barile. Han utsågs 1402 till kardinaldiakon med Sant'Eustachio som titelkyrka. År 1410 valdes han av konciliet i Pisa till motpåve mot Gregorius XII i Rom och Benedictus XIII i Avignon. Romersk-katolska kyrkan hade därmed tre påvar. Den stora schismen hade nått sin kulmen. Situationen blev ohållbar, och Johannes XXIII avsattes den 29 maj 1415 vid konciliet i Konstanz efter att ha förlorat sitt stöd från världsliga makthavare.

Cossa erkände den nye påven, Martin V, som ende rättmätige påve och fick absolution av denne. År 1419 utsågs Cossa till kardinalbiskop av Frascati (Tusculum).

Referenser

Webbkällor

Tryckta källor

Externa länkar

Födda 1370
Avlidna 1419
Motpåvar
Alumner från Bolognas universitet
Män
Personer från Neapel
Kardinalbiskopar av Frascati
Nectarine

Nectarine Demoscene Radio var en webbradio som endast spelade musik från demoscenen. Det fanns också relayservrar i USA, Storbritannien, Frankrike, Tyskland och Norge. Upphovsman är Christophe Le Sage.

Musiken som spelas är fri, men i de flesta fall under copyright till upphovsmannen. Den är fri i den meningen att upphovsmännen till musiken gjort låtarna för nöjes skull utan uppsåt att tjäna pengar på sitt verk. 

Den 9 september 2008 utsattes Nectarine för en elakartad attack, vilket resulterade i en total förlust av data. Grundaren, Christophe Le Sage, meddelade till en början att projektet skulle återupptas men övertogs senare av polacken Wojciech Arabczyk.

Externa länkar
Nectarine Demoscene Radio

Webbradio
Christophe Le Sage

Christophe Le Sage, född 15 augusti 1972 i Lyon i Frankrike, programmerare. Upphovsman till nätradion Nectarine och webbportalen Orange Juice, båda med demoscenen som målgrupp.

Demoscenen
Franska programmerare
Födda 1972
Levande personer
Män
Orange Juice

Orange Juice var en brittisk musikgrupp, som bildades 1976 som The Nu-Sonics i en förort till Glasgow i Skottland. 1979 bytte de namn till Orange Juice. Gruppen mest kända medlem var sångaren och gitarristen Edwyn Collins. De splittrades 1985.

Orange Juice debuterade 1980 med singeln "Falling and Laughing" på skivbolaget Postcard Records. Deras mest kända låt är förmodligen "Rip It Up", som blev en hit 1983. Det var den första hitlåten att använda Roland TB-303.

Diskografi (urval) 
Studioalbum 

Livealbum

Singlar (topp 100 på UK Indie Chart)
1980 – "Falling and Laughing" (#48)
1980 – "Blue Boy" (#15)
1980 – "Simply Thrilled Honey" (#5)
1981 – "Poor Old Soul" (#5)
1981 – "L.O.V.E. Love" (#65)
1982 – "Felicity" (#63)
1982 – "Two Hearts Together" (#60)
1982 – "I Can't Help Myself" (#42)
1983 – "Rip It Up" (#8)
1983 – "Flesh of My Flesh" (#41)
1984 – "Bridge" (#67)
1984 – "What Presence" (#47)
1984 – "Lean Period" (#74)

Samlingsalbum
1984 – In a Nutshell
1992 – The Esteemed - The Very Best of Orange Juice
1992 – Ostrich Churchyard
1993 – The Heather's on Fire 
2005 – The Glasgow School
2010 – Coals To Newcastle

Referenser

Noter

Externa länkar 
Orange Juice på allmusic.com
Diskografi på Discogs
 
 Stylusmagazine.com

Brittiska musikgrupper
Skotska musikgrupper
Musikgrupper bildade 1976
Musikgrupper upplösta 1985
Operativsystemkärna

En operativsystemskärna (engelska kernel, som kan översättas som "kärna") är den innersta delen av ett operativsystem. Kärnans uppgift är att starta systemet, hantera resurstilldelningen, samt att kommunicera med hårdvaran. Vanligtvis fungerar kärnan som ett lager mellan datorns hårdvara och de processer som körs i datorsystemet. Programmen har i allmänhet inte direkt tillgång till hårdvaran, utan måste gå via kärnan (se HAL). Kärnan har också ofta till uppgift att hålla program åtskilda från varandra så att ett program som kraschar inte nödvändigtvis kraschar andra program. Kärnan tillhandahåller också tjänster så att informationsutbyte skall kunna ske mellan program. Detta kan ske lokalt eller via datornätverk.

Tre vanliga typer av operativsystemskärnor 

De tre vanligaste typerna av operativsystemskärnor är de monolitiska kärnorna, mikrokärnorna och hybridkärnorna.

Monolitisk 

Monolitiska kärnor bygger på att hela kärnan fungerar som ett program där alla systemets funktioner finns inkluderade. GNU/Linux och FreeBSD är exempel på operativsystem som bygger på monolitiska kärnor.

Mikro 

Mikrokärnor är uppbyggda av ett stort antal mindre komponenter som kommunicerar mellan varandra och tillåter att komponenter läggs till och tas bort utan att systemet startas om. Operativsystemen GNU/Hurd, QNX och Mac OS bygger på mikrokärnor.

Hybrid 

En annan typ av kärna är hybridkärnan, som finns i till exempel Windows NT. Den liknar mikrokärnan, men de olika processerna körs i delade minnesutrymmen.

Övriga

Exokärna 
En mindre vanlig typ av kärna är exokärnan. Tanken bakom exokärnorna är att operativsystemet inte ska tillhandahålla några som helst abstraktioner - abstraktionerna ska istället implementeras som programbibliotek. Olika typer av program kräver nämligen olika typer av abstraktioner. Exokärnor tillåter därför, till skillnad från de andra kärnorna, att vanliga program kommunicerar direkt med systemets hårdvara. Exokärnans uppgift blir då reducerad till att se till att programmen endast får tillgång till den del av hårdvaran de har rätt till. Exempel på operativsystem som bygger på en exokärna är Exokernel och Nemesis.

Källor

Operativsystemteknik
Esposizione Universale di Roma

Esposizione Universale di Roma, ofta förkortat EUR, är en modern stadsdel i södra Rom, som projekterades inför en världsutställning som var tänkt att hållas 1942. 

Italiens diktator Mussolini ville kunna ge uttryck för regimens ideal utan att vara bunden av hänsyn till äldre bebyggelse. Projektet leddes av arkitekten Marcello Piacentini, och hans vision var att arkitekturen i moderna och funktionella former skulle ge uttryck för Roms storhet. Byggnationen avbröts dock 1942 i och med andra världskriget och återupptogs inte förrän 1951. Inför de olympiska sommarspelen 1960 förlades flera sportanläggningar till EUR.

Arkitektur (urval) 
 Palazzo della Civiltà del Lavoro – även benämnt Palazzo della Civiltà Italiana (1940) ”det kvadratiska Colosseum”
 Palazzo EUR (1939) 
 Palazzo dei Congressi (1954) 
 Museo della Civiltà Romana (1952) Innehåller bland annat den kända modellen av kejsartidens Rom. 
 Santi Pietro e Paolo (1942) Kyrka vars kupol är något mindre än Peterskyrkans. Kyrkan är ägnad apostlarna Petrus och Paulus.
 Palazzo dello Sport (1960)

Källor 
 Insolera, Italo, Roma moderna: un secolo di storia urbanistica. 2° ediz. Torino: Giulio Einaudi editore 1963.

Externa länkar 

Byggnader och anläggningar i Rom
Stadsdelar i Rom
Brukspatron

Brukspatron (vid tilltal: Patron, av lat. Patronus), var i Sverige en titel för ägaren till ett bruk (järnbruk, mässingsbruk, bergsbruk, med mera).

Efter att ha försvunnit ur språkbruket under industrialiseringen under andra hälften av 1800-talet kan i dag benämningen genom sin ton av underdånighet ha en något nedsättande eller skämtsam innebörd om den används för bruksägare efter denna tidsperiod.

Kända brukspatroner
Louis De Geer
Brita Behm
Thorsten Vilhelm Nordenfeldt
Carl Fredrik Wærn den äldre
Peter Carl af Burén
Gabriel Bergenstråhle
Thore Petré
Pehr Lagerhjelm
Bengt Gustaf Geijer
 Catharina Bröms
Johan Börjesson Carlberg
Adolphe Stackelberg
John Brynteson
Melcher Ekströmer
Carl Reinhold Roth

Se även
Träpatron

Noter 

Titlar i näringsliv
 
Järnbruk
The Buckinghams

The Buckinghams var en amerikansk popgrupp bildad 1966 i Chicago i Illinois. Dess brittiskt klingande namn kom sig av att man skojade lite med British invasion-yran som rådde. Gruppen bestod från början av Dennis Tufano (sång), Carl Giammarese (gitarr), Nick Fortuna (bas), Dennis Miccolis (keyboard) och John Poulos (trummor).

De fick skivkontrakt på det mindre bolaget USA Records och slog igenom tidigt 1967 med låten "Kind of a Drag". Efter den hitlåten säkrade producenten James William Guercio ett kontrakt åt gruppen på Columbia Records. Ungefär samtidigt ersattes Miccolis av Marty Grebb. På sitt nya bolag fick gruppen fyra stora hitsinglar till: "Don't You Care", "Mercy, Mercy, Mercy", "Hey Baby (They're Playing Our Song)" och "Susan". Gruppens framgång berodde till stor del på att låtskrivaren Jim Holvay gav dem många fina texter att arbeta på. Kännetecknande för deras hitlåtar var också att bleckblåsinstrument ofta förekom.

Framgången fick dock ett abrupt slut redan 1968. Inför gruppens fjärde album släpptes singeln "Back in Love Again" som floppade jämfört med de tidigare låtarna. Senare singlar listnoterades inte alls. Både Grebb och Fortuna lämnade gruppen samma år. 1970 bestämde man sig för att bryta upp.

Sedan 1980-talet har olika versioner av The Buckinghams turnerat med Giammarese och Fortuna som originalmedlemmar. Tufano var även med under 1980-talets början men slutade 1983 för att istället bli soloartist.

Diskografi

Album 

Kind of a Drag (1967)
Time and Charges (1967)
Portraits (1967)
In One Ear and Gone Tomorrow (1968)
A Matter of Time (1985)
Terra Firma (1998)
Live and Well (2006)
Reaching Back (2007
Standing Room Only (2008)
The Joy of Christmas (2008)
Up Close (2010)

Singlar 

 Sweets for My Sweet (1965)
 I'll Go Crazy (1966)
 I Call Your Name (1966)
 I've Been Wrong Before (1966)
 Kind Of A Drag (1966)
 Lawdy Miss Clawdy (1967)
 Summertime (1967)
 Don't You Care (1967)
 Mercy, Mercy, Mercy (1967)
 Hey Baby (They're Playing Our Song) (1967)
 Susan (1967)
 Back In Love Again (1968)
 Where Did You Come From (1968)
 This Is How Much I Love You (1969)
 It's a Beautiful Day (For Lovin') (1969)
 I Got a Feelin (1970)
 Veronica (1985)

Externa länkar
The Buckinghams på Allmusic
Intervjuer med The Buckinghams

Buckinghams, The