kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Folkets Dagblad Politiken

Folkets Dagblad Politiken var en svensk oppositionell socialdemokratisk och senare vänstersocialdemokratisk tidning, senare kommunistisk. Från 1934 Socialistiska partiets organ som senare under Nils Flygs ledning närmade sig nazismen. Tidningen slutade som en pro-nazistisk morgontidning. Tidningen gavs ut 1917–1940 och sedan i Stockholm 1942–1945 under olika namn: Politiken, Folkets Dagblad Politiken, och Folkets Dagblad.

Historia
Tidningen startade som Politiken. I samband med partisprängningen 1917 blev tidningen Sveriges Socialdemokratiska Vänsterpartis organ under namnet Folkets Dagblad Politiken. 1924 lade tidningen till i titeln "Huvudorgan för Sveriges kommunistiska Parti Sektion av Kommunistiska Internationalen".

Orsaken var Zeth Höglunds konflikt med kommunistiska Internationalens (Komintern) ledning som gjorde att han slutade i tidningens redaktion. Kretsen kring Höglund grundade då tidningen Den Nya Politiken. När SKP sprängdes 1929 togs tidningen över av fraktionen runt Karl Kilbom och blev huvudorgan för de (av Komintern) ur SKP uteslutna så kallade "kilbomarna", som ännu bar namnet Sveriges Kommunistiska Parti. 1930 nådde tidningen sin högsta upplaga, 30 000 exemplar. Samma år bytte tidningen namn till Folkets Dagblad. 1934 gick "kilbomspartiet" samman med en utbrytning ur socialdemokratin och antog beteckningen Socialistiska partiet, arbetarnas och jordfolkets förbund. 1936 avsattes Karl Kilbom som tidningsredaktör och Nils Flyg tog över.

Tidningen som var Socialistiska partiets organ förblev huvudorgan i partiets resa mot nazismen mot slutet av 1930-talet när den gick i konkurs. Det sista numret utkom 30 augusti 1940. 

Tidningen gavs ut på nytt med tyska subsidier 1942 innan den slutgiltigt lades ner 1945.

Redaktion 
Redaktionsort var under hela utgivningstiden Stockholm. Tidningen var sexdagarstidning från starten och blev morgontidning 25 november 1917.

Tryckning 
Tidningen trycktes från 2 november 1917 till 10 november 1918 av Stockholms bokindustri aktiebolag i Stockholm, och sedan av tidningens egna Aktiebolaget Politikens tryckeri resten av utgivningen. Trycket var enfärg i svart med antikva som typsnitt. Satsytan var i början stor, men blev mindre och med 28x18 cm 1940 var det rent tidskriftsformat. Från 1920 var sidantalet åtta och hade 1925 ökat till upp till tio sidor. År 1930 hade tidningen sitt största omfång med som mest 12 sidor, och återgick sedan till 8–10 sidor.

År 1918 var priset för tidningen 5 kronor och steg sedan till maximala 36 kr 1921, men sjönk sedan. 1930, då upplagan var störst, kostade tidningen 30 kronor. Det fanns två editioner av tidningen: Riksupplagan och Stockholmsupplagan, där riksupplagan ofta var billigare. År 1927 var upplagan  och växte till  år 1932. Den minskade sedan snabbt under Nils Flygs pronazistiska redigering. Tidningen hade en periodisk bilaga åren 1922–1940 som hette Lördagskvällen - Bilaga till Folkets Dagblad Politiken.

Referenser 

Nedlagda svenska dagstidningar
Dagstidningar startade 1917
Dagstidningar nedlagda 1945
Sveriges socialdemokratiska arbetareparti
Vänsterpartiet
Saddukéer

Saddukéer, även Sadducéer, var ett parti inom judendomen med företrädesvis medlemmar från översteprästerna och överklassen som verkade vid tiden runt Kristi födelse. I Nya Testamentet utmålas de som Jesu huvudmotståndare i samband med korsfästelsen. Saddukéerna var under tiden kring Jesu liv ett viktigt religiöst och politisk parti och deras största motståndare var fariséerna som hade större folklig förankring. De erkände inte den fariséisk-rabbinska tolkningstraditionen i den s.k. muntliga lagen och godtog inte de religiösa idéer som utvecklades om uppståndelselära eller änglatro. Det sägs också att de var fiender till Qumransekten som i huvudsak utgjordes av Esseerna, ett annat judiskt samtida parti.

Saddukéerna samarbetade med den romerska administrationen under ockupationen för att stärka sin egen maktställning. De var religiöst mer konservativa än fariséerna men politiskt beredda till långtgående samarbete med hellenistisk-romerska kretsar. Man tror att saddukéerna fått sitt namn efter prästen Sadok, som var stamfader till en av de gamla prästsläkterna. 

Saddukéernas tankar om vad som var religiöst rätt skilde sig markant från vad fariséerna tyckte. Man ansåg att det som stod skrivet i Mose lag (Mos 1-5) skulle vara det som gällde och det man följde. Man ville inte höra talas om någon av de nya religiösa idéerna och lagar som vuxit fram senare. Man trodde till exempel inte på sådant som änglar, andar eller uppståndelsen liksom att man inte trodde på straff och belöning efter döden. Man ansåg att Gud inte lade sig i den lilla människans liv utan att hon hade en fri vilja. 

Det högsta prästerskapet, alltså överklassen, var det skikt som Saddukéerna tillhörde. Dessa prästerskapsfamiljer var de som hade hand om den offentliga tempelkulturen. Eftersom man ville behålla sin status och makt höll man sig väl med romarna. Och så länge tempelkulturen fick vara i fred så medverkade de gärna i den romerska kulturen och hade ingenting emot de hellenistiska influenserna. Detta var något som retade andra, man ansåg att prästerskapets renhet spelade stor roll med tanke på deras nära kontakt med templet som var det religiösa centrumet. I den nya religiösa tiden som kom efter templets fall fick Saddukéerna nya uppgifter och miste därmed sin makt.

Källor 

Judendom
Fredrik Holmquist (ämbetsman)

Carl Fredrik Holmquist (i riksdagen kallad Holmquist i Falun), född den 29 september 1857 i Göteborg, död den 13 juli 1922 i Falun, var en svensk landshövding och politiker (liberal). 

Fredrik Holmquist, som var son till en mekaniker, blev student vid Uppsala universitet 1876, avlade hovrättsexamen där 1879 och gjorde därefter domstolskarriär. Han blev notarie vid Svea hovrätt 1888, assessor där 1890, tillförordnad revisionssekreterare 1892, expeditionschef i ecklesiastikdepartementet 1893 och var från 1900 till sin död 1922 landshövding i Kopparbergs län (fram till 1901 som tillförordnad). Holmquist blev tillförordnad underståthållare i Stockholm 1899. Han var även civilminister i Nils Edéns regering efter Axel Schottes avgång, från den 28 november 1919 till den 10 mars 1920.

Holmquist var riksdagsledamot i första kammaren 1912–1920 för Kopparbergs läns valkrets och tillhörde Frisinnade landsföreningens riksdagsgrupp Liberala samlingspartiet. I riksdagen var han bland annat ordförande i andra särskilda utskottet vid den urtima riksdagen 1914 samt i första särskilda utskottet vid lagtima riksdagen 1919. Han anlitades också vid flera statliga utredningar, bland annat som ordförande för kommittén angående kommunal rösträttsreform 1917-1918.

Källor
 Tvåkammarriksdagen 1867-1970 (Almqvist & Wiksell International 1992), band 5, s. 68
Hvar 8 dag : illustreradt magasin, Andra årgången (1 oktober 1900 - 29 september 1901), D F Bonnier, Göteborg 1901, s. 152

Noter

Sveriges civilministrar
Landshövdingar i Kopparbergs län
Ledamöter av Sveriges riksdags första kammare för Liberala samlingspartiet
Svenska ämbetsmän under 1900-talet
Svenska politiker under 1900-talet
Ämbetsmän från Göteborg
Politiker från Göteborg
Födda 1857
Avlidna 1922
Män
Olof Olsson

Olof Olsson kan syfta på:
 Olof Ohlsson (bruksägare), bruksägare i Blekinge och den som givit namn till Olofsström
 Olof Olsson (talman), bondeståndets talman år 1789, se Lista över talmän i Sveriges riksdag: Bondeståndets talmän
 Olof Olsson Häll (död 1836) skarprättare
 Olof Olsson i Slängserud (1811–1891), riksdagsman i bondeståndet
 Olof Olsson i Olebyn (1813–1892), hemmansägare och riksdagsledamot
 Olof Olsson (1830-1896), hemmansägare och riksdagsledamot
 Olof Olson i Stensdalen (1838–1921), lantbrukare och riksdagsledamot
 Olof Olsson (1841-1897) fabrikör och liberal riksdagsledamot
 Olof Olsson (präst) (1841–1900), teolog
 Olof Olsson i Kullenbergstorp (1859–1934), partiledare för Bondeförbundet, riksdagsledamot
 Olof Olsson i See (1862–1920), liberal riksdagsledamot
 Olof Olsson i Löräng (1863–1940), konservativ riksdagsledamot
 Åhlmans Olof Olsson (1866–1937), riksdagsledamot
 Olof Olsson (minister) (1872–1939), riksdagsledamot och statsråd
 Olof Olsson (kartograf) (1883–1969), byråchef
 Olof Ohlsson (Spongenberg), (1888–1962), landslagsman i fotboll, senare byråchef
 Olof Thorwald Ohlsson (1903–1982), skulptör
 Olof Olsson (jurist)
 spelmannen Dyrsmeds Olof Olsson, se Pål Olle
Olof Olsson i Kullenbergstorp

Olof Olsson i Kullenbergstorp , född den 6 februari 1859 i Jonstorps socken, död där den 16 juli 1934, var en svensk lantbrukare och politiker för Bondeförbundet.

Biografi 
Olof Olsson växte upp på ett lantbruk i Kullenbergstorp i Jonstorps socken i Skåne. Han övertog gården redan som 22-åring och gifte sig två år senare, 1883, med Katarina Smith. Han var aktiv inom Jordbrukarnas föreningsrörelse och tog initiativ till Kullens Mejeriförening samt blev dess förste ordförande och verkställande direktör. År 1909 invaldes Olof Olsson till andra kammaren för Luggude domsagas norra valkrets och representerade valkretsen fram till 1911. I riksdagen betecknade han sig som högervilde.

Efter andrakammarvalet 1917 blev Jordbrukarnas riksförbund representerat i riksdagen med tre mandat, varav ett tillhörde Olof Olsson. Under sin tid i riksdagen verkade han i bland annat bevillningsutskottet, statsutskottet, utrikesnämnden och jordbrukskommissionen. 1919–1921 var Olsson ordförande för Jordbrukarnas fria grupp, riksdagsgruppen för Jordbrukarnas riksförbund.

År 1921 uppgick riksförbundet i Bondeförbundet. Olof Olsson blev partiets ordförande 1929 och var en inflytelserik person i partiets högerflygel. Mot hans vilja träffades 1933 en uppgörelse – Kohandeln – mellan Bondeförbundet och socialdemokraterna, och 1934 ersattes Olsson av Axel Pehrsson-Bramstorp både som ordförande i riksdagsgruppen i början av riksdagen 1934 och i partiet vid riksstämman i juni 1934. Samtidigt valdes han till hedersordförande. Under sitt sista år i livet besvärades Olsson av ohälsa och avled en månad efter att han lämnat posten som partiordförande. Sonen Gillis gick i faderns fotspår och representerade Bondeförbundet i riksdagen 1935–1944.

Källor
Tvåkammarriksdagen 1867-1970 (Almqvist & Wiksell International 1986), band 3, s. 253

Noter

Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Centerpartiet
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Jordbrukarnas fria grupp
Födda 1859
Avlidna 1934
Män
Centerpartiets partiledare
Personer från Jonstorps socken
Olof Olsson (minister)

Olof Olsson, född 18 juni 1872 i Smedstorps församling, Kristianstads län, död 18 december 1939 i Stockholm, var en svensk socialdemokratisk politiker: riksdagsledamot (från 1912) och ecklesiastikminister 1919–1920, 1921–1923 och 1924–1926. 

Han kallades Hedna-Olle  eller Olsson med håret för att skilja ut honom från Olsson med skägget, dvs. riksdagsmannen Oscar Olsson, med ett väldigt helskägg.

Olsson avlade filosofie kandidatexamen 1900 i Lund och anställdes 1907 vid Göteborgs västra realskola som adjunkt i tyska, historia och geografi. Han inträdde 1912 som riksdagsledamot i första kammaren, invald av Malmöhus län, men var i riksdagen känd som Olof Olsson i Göteborg, eftersom han var bosatt där. Olsson hade tidigt engagerat sig i arbetarrörelsen och var en av de första socialdemokraterna som erhöll en ministerpost då han 1919 blev ecklesiastikminister första gången. År 1931 valdes han till 1:e vice talman i första kammaren. För övrigt var Olsson ledamot av konstitutionsutskottet, statsutskottet, utrikesnämnden, hemliga utskottet och av riksdagspartiernas förtroenderåd.

Av de utredningskommittéer som Olsson tillhörde kan uppräknas universitetsberedningen och 1929 års seminariekommitté, rundradioutredningen samt utredningen rörande den statsfientliga propagandan.

I tre omgångar var Olsson alltså ecklesiastikminister, nämligen mellan 28 november 1919 och 27 oktober 1920, mellan 13 oktober 1921 och 19 april 1923 samt mellan 18 oktober 1924 och 7 juni 1926.

Han blev far till Jan-Erik Garland (Rit-Ola), geografen Sven-Olof Garland och radiojournalisten Gabriella Garland. Föräldrar var smedsmästare Nils Olsson och Mätta, född Svensdotter.

Olof Olsson är begravd på Ystads gamla kyrkogård.

Externa länkar

Olof Olsson

Noter 

Födda 1872
Ledamöter av Sveriges riksdags första kammare för Socialdemokraterna
Svenska socialdemokrater
Sveriges ecklesiastikministrar
Första kammarens vice talmän
Avlidna 1939
Män
Assar Åkerman

Assar Emanuel Åkerman (i riksdagen kallad Åkerman i Strömstad), född den 28 oktober 1860 i Gärdslövs socken, Malmöhus län, död den 7 oktober 1936 i Adolf Fredriks församling i Stockholm, var en svensk jurist och politiker (först liberal, sedan socialdemokrat). Han var svärfar till statsrådet och överståthållaren Torsten Nothin.

Åkerman blev juris kandidat i Lund 1884, vice häradshövding 1886, assessor i Svea hovrätt 1892, konstituerad revisionssekreterare 1897 samt var häradshövding i Norrvikens domsaga 1900–1912 samt i Hallands läns södra domsaga 1912–1930.

Åkerman var riksdagsledamot 1909–1914 i andra kammaren (1909–1911 för Strömstads, Lysekils, Marstrands, Kungälvs och Åmåls valkrets och 1912–1914 för Göteborgs och Bohus läns norra valkrets) och betecknade sig då som liberal vilde. Han anslöt sig senare till Socialdemokraterna och återkom som partiets representant i första kammaren 1919–1936 (1919–1921 för Södermanlands läns valkrets och 1922–1936 för Södermanlands och Västmanlands läns valkrets). Han var också justitieminister under Hjalmar Branting 1920 samt 1921–1923. Som politiker engagerade han sig bland annat för kollektivavtal, strafflagsreform samt ordensväsendets avskaffande.

Assar Åkerman är begravd på Norra kyrkogården i Lund.

Källor
 
 Åkerman, Assar Emanuel på SvenskaGravar.se
 Tvåkammarriksdagen 1867–1970 (Almqvist & Wiksell International 1988), band 1, s. 404

Noter 

Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Socialdemokraterna
Svenska liberala politiker
Sveriges justitieministrar
Svenska häradshövdingar
Svenska revisionssekreterare
Personer från Gärdslövs socken
Gravsatta på Norra kyrkogården i Lund
Födda 1860
Avlidna 1936
Män
Ugglan
Herman Wrangel (1857–1934)

Anton Magnus Herman Wrangel af Sauss, född 13 augusti 1857 på Salsta, Tensta socken, Uppsala län, död 9 oktober 1934, var en svensk greve, diplomat minister och tecknare.

Wrangel var son till ryttmästaren och greven Fredrik Ulrik Wrangel af Sauss och friherrinnan Ulrika Sprengtporten och från 1893 gift med Louise Charlotte Suzanne Baour samt bror till Fredrik Ulrik Wrangel af Sauss. Efter avslutade studier arbetade han inom statlig tjänst och tjänstgjorde som minister i Bryssel och Haag 1901–1904 och därefter i S:t Petersburg 1904–1906 och i London 1906-1920. Han var Sveriges utrikesminister 1920–1921. Från 1921 var han envoyé i disponibilitet. Liksom sin bror Fredrik intresserade han sig i ungdomsåren i konstnärlig verksamhet och finns representerad vid Uppsala universitetsbibliotek med ett porträtt av tonsättaren Carl Göran Nyblom i en skissbok.

Utmärkelser

Svenska utmärkelser 

   Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts orden (Serafimerorden), 6 juni 1931.
   Konung Oscar II:s och Drottning Sofias guldbröllopsminnestecken, 6 juni 1907.
   Konung Oscar II:s jubileumsminnestecken, 18 september 1897.
   Kommendör med stora korset av Nordstjärneorden, 17 november 1908.
   Kommendör av första klassen av Nordstjärneorden, 30 november 1901.
   Riddare av Nordstjärneorden, 1 december 1892.
   Kommendör av Vasaorden, 1 december 1898.
   Konung Gustaf V:s olympiska minnesmedalj, 1912.
Guldmedaljen Illis Quorum meruere labores 12:e storleken 1918

Utländska utmärkelser 

   Storkorset av Belgiska Leopoldsorden, 1906.
   Storkorset av Bulgariska Sankt Alexanderorden, 1921.
   Storkorset av Danska Dannebrogorden, 19 september 1921.
   Första klassen av Egyptiska Nilorden, 1923.
   Kommendör av Franska Hederslegionen, senast 1905.
   Officer av Franska Hederslegionen, 1892.
   Riddare av Franska Hederslegionen, 1 augusti 1888.
   Officer av Italienska Sankt Mauritius- och Lazarusorden, 23 april 1888.
   Storkorset av Nederländska Oranien-Nassauorden, 1901.
   Storkorset av Peruanska Solorden, 1921.
   Kommendör av Portugisiska Kristusorden, 12 maj 1888.
   Riddare av Portugisiska orden da Conceiçao, 28 oktober 1886.
   Riddare av andra klassen av Preussiska Röda örns orden, 1890.
   Riddare av andra klassen av Preussiska Kronorden, 1888.
   Riddare av första klassen av Ryska Sankt Annas orden, 1906.
   Fjärde klassen av Siamesiska Vita elefantens orden, 1887.
   Kommendör av Spanska Karl III:s orden, 11 juni 1888.
   Storkorset med kedja av Storbritanniska Victoriaorden, 1912.
   Storkorset av Storbritanniska Victoriaorden, 1908.
   Första klassen av Turkiska Osmanié-orden, 1921.
   Andra klassen av Turkiska Meschidie-orden, senast 1892.
   Första klassen av Ungerska förtjänstkorset, 1929.

Källor

Svenskt konstnärslexikon del V, sid 718, Allhems Förlag, Malmö.

Noter

Externa länkar

Sveriges utrikesministrar
Diplomater från Stockholm
Födda 1857
Avlidna 1934
Män
Sveriges ambassadörer i Storbritannien
Herman
Mottagare av Serafimerorden
Kommendörer med stora korset av Nordstjärneorden
Mottagare av Illis Quorum
Representerade vid Uppsala universitetsbibliotek
Personer från Tensta socken
Henric Tamm

Henric Sebastian Tamm, född  31 maj 1869 på Älvkarleö bruk i Älvkarleby församling, Uppsala län, död 21 maj 1936 i Stockholm, var en svensk bankdirektör och finansminister oktober 1920–februari 1921. Han avgick som finansminister efter att hans förslag om införandet av kaffetull hade förkastats av riksdagen.

Henric Tamm avlade kansliexamen i Uppsala 1895, blev 1897 tjänsteman i Sveriges allmänna hypoteksbank (där han var verkställande direktör från 1912). Han var även vd i Enskilda järnvägarnas pensionskassa 1908–16. Han blev riksgäldsfullmäktig 1915. Han var styrelseordförande i Stockholm–Västerås–Bergslagens Järnvägar och Stockholms rederiaktiebolag Svea.

Henric Tamm var son till Pehr Gustaf Tamm, svärfar till Bror Lagercrantz och Eric von Essen samt far till Viking och Per Tamm.

Källor

Noter

Externa länkar
  

Sveriges finansministrar
Personer inom svenskt bankväsen
Henric
Födda 1869
Avlidna 1936
Män
Personer från Älvkarleby socken
Svenska politiker under 1900-talet
Personer inom Sveriges näringsliv under 1900-talet
Jacob Beskow

Knut Jacob Beskow, född 13 januari 1876 i Stockholm (Hedvig Eleonora), död 28 januari 1928 i Stockholm (Oscar), var en svensk industriman och högerpolitiker (konservativ). Han var finansminister 1921 och 1923–1924.

Biografi 
Beskow avlade 1896 avgångsexamen vid Kungliga Tekniska högskolans avdelning för kemisk teknologi, var kemist vid Konstgödningsfabriks AB i Landskrona 1896–1900, fabriksföreståndare vid Stockholms Svavelsyrefabriks AB 1900–1902 och vid Skånska Superfosfat- och Svavelsyrefabriks AB i Limhamn 1902–1904, överingenjör vid sistnämnda bolags samtliga fabriker 1904–1911 och vid Konstgödningsfabriks AB i Landskrona 1906–1909, verkställande direktör i AB Kemisk och elektrokemisk produktion, Helsingborg och Trollhättan, 1915–17, verkställande direktör i Statens Industrikommission 1917 och ordförande där 1918. Han blev 1918 chef för Höganäsverken.

Beskow inträdde 23 februari 1921 som finansminister i Oscar von Sydows ministär och avgick samtidigt med denna 13 oktober samma år. Som finansminister arbetade han för guldmyntfotens återinförande vilket kröntes med framgång 1924. Han vidtog även reformer inom budgetens område särskilt för att omlägga budgetåret.

Vid valet 1924 invaldes Beskow som ledamot av riksdagens andra kammare för mandatperioden 1925-1928, men han satt i riksdagen endast under 1925 års riksdag. Han utnämndes 1925 till generaldirektör och chef för Domänstyrelsen.

Beskow var ordförande i Helsingborgs drätselkammare 1915–1917 och ledamot av Malmöhus läns landsting 1916–1917. Han var även ledamot av Fysiografiska sällskapet i Lund (från 1918), Ingenjörsvetenskapsakademien (från 1919) och Lantbruksakademien (från 1925).

Referenser 
 Hjalmar Gullberg & Torsten Uggla: Svensk biografisk kalender, band I, Malmöhus län, Stockholm 1919, sid. 34f.
 
 
 Svenskt Biografiskt Lexikon https://sok.riksarkivet.se/sbl/Presentation.aspx?id=18134

Noter 

Sveriges finansministrar
Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för högern
Svenska generaldirektörer
Alumner från Kungliga Tekniska högskolan
Ordförande för Helsingborgs stadsfullmäktige
Ordförande för Helsingborgs stads drätselkammare
Ledamöter av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien
Ledamöter av Lantbruksakademien
Ledamöter av Kungliga Fysiografiska Sällskapet i Lund
Svenska ämbetsmän under 1900-talet
Politiker från Stockholm
Ämbetsmän från Stockholm
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Jacob
Födda 1876
Avlidna 1928
Män
Ugglan
Sprängämne

Ett sprängämne är ett explosivämne eller en blandning av ämnen som vid antändning sönderfaller mycket hastigt, varvid heta gaser utvecklas. Stötvågen som då förmedlas till omgivningen utgör själva sprängningen, där spränggaser expanderar. Dess egenskaper gör det användbart för exempelvis bergsprängning och för militära ändamål i till exempel bomber och granater. 

Terminologin rörande explosiva ämnen: alla explosiva ämnen deflagrerar (förbränns), sker förbränningen i underljudshastighet så kallas det för explosion, sker den däremot i överljudshastighet så kallas det för detonation. Tekniskt är ett sprängämne ett explosivt ämne som detonerar med hög energi och effekt. Lagstiftningen skiljer i Sverige mellan tändämnen och sprängämnen.

Många sprängämnen är uppbyggda av grundämnena kol, väte, kväve och syre. Exempel på ämnen som används i sprängämnen är nitroglycerin, trotyl och pentyl. När syret bildar kol- och väteoxider i dessa alstras energin. Det finns även sprängämnen som är uppbyggda på annat sätt, såsom blyazid som sönderfaller till bly och kväve för att energin skall frigöras.

För civil användning måste sprängämnet kombinera hög funktionssäkerhet med god laddningsbarhet och vattenbeständighet. Exempel på andra viktiga egenskaper är hanterings- och initieringståligheten, frysmotståndet och de yrkesmedicinska verkningarna. För militär användning krävs det att sprängämnet kombinerar fältmässig hanterbarhet, en stor sprängeffekt, hög funktionssäkerhet samt att lagringen är beständigt under svåra omständigheter. Det finns många stränga bestämmelser som kringgärdar handhavandet av sprängämnen. I det civila bruket av sprängämnen kan man skilja på dynamit, emulsionssprängämne, ANFO-sprängämne och vattengel- eller slurrysprängämnen.

I Sverige är Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) den centrala förvaltningsmyndigheten för dessa varor.

Historik

Svartkrut var under många hundra år det enda egentliga sprängämnet som fanns tillgängligt. Nitroglycerin introducerades 1847 av den italienske kemisten Ascanio Sobrero. Nitroglycerin är mycket lättinitierat, och många olyckor inträffade därför, både vid tillverkning och hantering. 1866 blandade Alfred Nobel nitroglycerin med kiselgur, resultatet blev dynamit, ett mycket säkrare sprängämne. 1875 introducerade Nobel spränggelatin, ett gelformigt sprängämne som även detta är baserat på nitroglycerin, men med en inblandning av 7–8 % nitrocellulosa.

Se även 
 Ammunition
 Deflagration
 Detonation
 Explosion
 Explosivämne

Referenser

Pyroteknik
Explosivämnen
Wikipedia:Basartiklar