kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Latakia

Latakia (arabiska: اللاذقية, al-Lādhiqīyah; grekiska: Λαοδικεία, Laodikeia; turkiska: Lazkiye; latin: Laodicea ad Mare; franska: Lattaquié) är den största hamnstaden på Syriens medelhavskust. Den är huvudort för provinsen Latakia och hade nästan 400 000 invånare vid folkräkningen 2004. Viktiga näringar är export (däribland av bitumen, asfalt, spannmål, bomull, frukt, ägg, vegetabilisk olja, lergods och tobak), industri (däribland egrenering av bomull, framställning av vegetabilisk olja, garvning och svampfiske) och turism (många turister dras till Latakia för stadens kristallklara turkosa vatten vid stränder med vit sand). Latakia var den Alawitiska statens huvudstad.

Historia 
Latakia (Laodikeia eller Laodicea) grundades av Seleukos I omkring 300 f.Kr. på platsen för den forna feniciska staden Ramitha. Han namngav den efter sin mor Laodike. Staden utvecklades under det romerska styret till en blomstrande handelshamn. Julius Caesar gav staden stora priviliegier och även om den for illa under den belägring som Dolabellas genomförde 43 f.Kr. beskriver Strabon staden som en blomstrande handelshamn som exporterade mycket vin till Alexandria.

Laodicea förstördes av Pescennius Niger men återuppbyggdes av Septimius Severus omkring år 200 e.Kr. Staden var säte för en kristen biskop. Den blev senare del av det bysantinska riket innan den år 638 erövrades av araberna. År 1102 intogs staden av korsfararna, och återtogs av Saladin år 1188. Från 1500-talet fram till första världskriget tillhörde staden Osmanska riket. Efter kriget blev den huvudstad i en tillfällig alawitisk stat under franskt mandat. Den blev en del av Syrien 1936.

Flera gånger har den blivit nästan förstörd genom jordskalv, såsom 1170, 1287 och 1822.

Källor

Orter i Syrien
Geografi i Latakia (provins)
Orienteringskarta

orienteringskarta är en karta som används vid orientering. De är mer detaljerade än vanliga topografiska kartor och normalt i skalorna 1:10 000 eller 1:15 000. Kartor i lärosyfte har länge funnits i större skalor, främst 1:5 000. Nya tävlingsformer inom fotorienteringen - läs: sprint/medeldistans - har gjort att dessa större skalor även har börjat användas i tävlingssammanhang. 

Basskalan för en orienteringskarta är idag 1:15.000, där övriga skalor av samma karta ska vara rena förstoringar av basskalan. På långdistanstävlingar förekommer 1:15 000 för 16-klassen samt juniorer och seniorer och 1:10 000 för övriga. Om terrängen är detaljrik kan arrangören erbjuda skala 1:7 500 för D/H45 och äldre. På medeldistanstävlingar, nattävlingar och stafetter används 1:10 000, men även där får 1:7 500 användas för D/H45 och äldre. Det har sedan 2019 blivit vanligare och vanligare att 1:7 500 erbjuds i s.k Öppna Klasser.

Vid sprinttävlingar är grundskalan 1:4 000 och på tävling 1:3 000 för D/H45 och äldre. Det gäller även för lärkartor, t ex skolgårdskartor, men där kan även större skalor förekomma.

Från början utövades orienteringssporten på kartor i skala 1:100.000, men kartskalan har förstorats efter hand. Beslutet om att gå över till 1:15.000 som basskala togs 1977.

Andra viktiga innovationer under de senaste 10-15 åren är framtagningen av särskild programvara (OCAD, PCmapper) för renritning och möjligheten att framställa särtryck med hjälp av färglaserskrivare.
Laserscanningen har också kommit, vilket innebär att klubbar kan beställa laserscanningar över områden. Laserscanningen visar höjdkurvningen med en väldigt exakt precision. Med hjälp av laserscanningen kan nu kartor göras mer precisa än förra generationens kartor, som inte använde sig av det. Man använder sig även av GPS-systemet när man ritar dagens orinteringskartor. Handdatorer och andra små datorer med pekskärm är hjälpmedel som kommit på senare år och gör att kartritaren kan redigera kartan ute i skogen. Datorn är då oftast kopplad till en GPS-mottagare, vilket medför att kartritaren får hjälp med positioneringen ute i skogen.

Se även 
 Lagen om skydd för geografisk information

Externa länkar 
 
 
 

Kartografi
Orientering
Ernst Nathorst-Böös

Ernst Nathorst-Böös, född 3 juli 1918 i Svea livgardes församling i Stockholm, död 10 oktober 1988 i Oscars församling i Stockholm, var en svensk jurist och numismatiker. 

Nathorst-Böös var son till advokaten Ernst Nathorst-Böös och Anne Jörgensen. Efter studentexamen 1938 gick han i faderns fotspår och blev juris kandidat 1942. Sedan följde tingstjänstgöring i Hedemora domsaga 1942–1945 varefter han blev biträdande jurist hos advokatfirman C Uggla i Stockholm 1945.

Han drev en egen advokatbyrå i Stockholm 1949–1964 och var senare verksam vid Kungliga Myntkabinettet, bland annat som dess förste antikvarie 1981–1984. Han var från 1957 medarbetare i Svenska Dagbladet. Han använde signaturen Méchant.

Han blev känd för svenska folket 1958 då han vann Kvitt eller dubbelt eller 10 000-kronorsfrågan i ämnet Svenska mynt.

Han var styrelseledamot i ett flertal bolagsstyrelser samt i Tessinsällskapet från 1960, ledamot Svenska slöjdföreningens facksektions nämnd 1959, föreningen Svensk hemslöjd 1961, juridisk rådgivare åt KRO med flera konstnärsorganisationer. Han var också författare till publikationerna Hedemora teaters historia (1946), Om ost (tillsammans med Stig Wilton 1959), Om mynt och medaljer (tillsammans med Lars Lagerqvist 1960) och Att samla numismatika (1960).

Ernst Nathorst-Böös var 1945–1972 gift med skådespelaren Barbro Hiort af Ornäs (1921–2015) och fick barnen Jörgen (född 1947), Thomas (född 1951) och Ernst (född 1960). Därefter var han från 1973 gift med Bojana Hedén (född 1927), dotter till professor Stanko Miholic och Margit, ogift Wohlfahrt.

Han är gravsatt i minneslunden på Hedemora kyrkogård.

Filmografi (urval)

Källor

Svenska numismatiker
Svenska jurister
Svenska antikvarier
Jurister från Stockholm
Födda 1918
Avlidna 1988
Män
Brita Hertzberg

Olga Brita Lovisa Hertzberg Beyron, född Hertzberg 19 oktober 1901 i Norrköping, död 17 november 1976 i Stockholm, var en svensk operasångare (sopran) och skådespelare.

Biografi
Hertzberg debuterade på Kungliga Teatern 1924 som Mignon och Mimi i La Bohème men hade flera år tidigare uppträtt på Arbis i Norrköping. Hon hade ett brett register av roller från Christoph Willibald Gluck till Gian Carlo Menotti. Hon sjöng bland annat de stora roller av Wagner som Brünhilde och Isolde i Tristan och Isolde och Verdi som Elisabeth i Don Carlos. Hertzberg sjöng Katerina Ismailova av Dmitrij Sjostakovitj vid den svenska premiären 1935 och medverkade vid urpremiärerna av Natanael Bergs Judith 1934 och Hilding Rosenbergs Lycksalighetens ö 1948.

Hon gästspelade vid operahusen i de nordiska länderna, Prag, Budapest, Bologna och Barcelona. Hon pensionerade sig från Operan 1954. Hennes egentliga avskedsroll var dock Amneris i Aida 1956 mot Birgit Nilsson. Efter pensionen medverkade Hertzberg vid flera teatrar som operettprimadonna och skådespelare. Hon framträdde så sent som 1969 i Östra Husby kyrka tillsammans med maken Einar Beyron under orgelackompajemang av Dag Kyndel.

Hon var gift med kantor Hadar Hellerstedt 1927–1929 och med operasångaren Einar Beyron från 1932. Deras dotter är operasångerskan Catarina Ligendza. Hennes syster skådespelaren Lisa Hertzberg var gift med Dramatenskådespelaren Axel Janse.

Priser och utmärkelser
1932 – Litteris et Artibus
1940 – Hovsångare
1943 – Ledamot nr 639 av Kungliga Musikaliska Akademien
1951 – Teaterförbundets guldmedalj för "utomordentlig konstnärlig gärning"
1971 – Medaljen för tonkonstens främjande

Filmografi

Teater

Roller (ej komplett)

Diskografi
Brita Hertzberg, Einar Bejron [Beyron] 1928–1945. Hamburger Archiv für Gesangskunst. HAFG 10031. (www.hafg.de)
Den siste sångarfursten = The last singing despot. Caprice CAP 21586 (4 cd). 1998. – Innehåll: Figaros bröllop (Mozart). Hertzberg som Grevinnan. Inspelad 1937.
Amneris i Verdis Aida. Med Birgit Nilsson, Set Svanholm. Kungliga Operan 12 februari 1956. Kungliga hovkapellet. Dirigent Sixten Ehrling. Caprice CAP22055 (2 CD). Svensk mediedatabas.
Brita Hertzberg, Einar Beyron. EMI 7 C 053-35416.
Elsa i Wagners Lohengrin. Fragment. Herbert Sandberg, dirigent Royal Opera, Stockholm, live 1933/1934. Wagner in Stockholm. Bluebell 091.
Isolde i Wagners Tristan och Isolde. Ur akt 2. Dirigent Herbert Sandberg. Royal Opera, Stockholm, live 1941. Wagner in Stockholm. Bluebell 091.
Magda Sorel i Menottis The Consul. Avsnitt från föreställning i Stockholm 1952. Dir. Sixten Ehrling. Verismo at the Royal Swedish Opera 1952–1962. Caprice CAP 22063.

Referenser

Noter

Källor 

 Sørensen, Inger, Operalexikonet, sidan 242, Forum, 1993, .
 Östgötateaterns arkiv

Svenska operasångare under 1900-talet
Svenska sopraner
Svenska hovsångare
Kvinnor
Födda 1901
Avlidna 1976
Musiker från Norrköping
Mottagare av Litteris et Artibus
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Einar Beyron

Einar Oscar Beyron, född 24 februari 1901 i Malmö, död 26 mars 1979 i Stockholm, var en svensk operasångare (tenor), hovsångare, sångtextförfattare och teaterregissör. Han var bror till Henry Beyron.

Biografi 
Beyron studerade sång i Köpenhamn, Berlin och vid Kungliga Musikhögskolan i Stockholm. Efter studierna debuterade han 1923 vid Stora Teatern i Göteborg där han därefter anställdes och gjorde operettroller.

John Forsell engagerade honom till Kungliga Operan 1926, där han under mer än 25 år var operans förstetenor. Beyron gjorde bland annat rollerna Pelléas i Pelléas och Mélisande och Calaf i Turandot vid de svenska premiärerna. Framträdde så sent som 1969 i Östra Husby kyrka, Vikbolandet, tillsammans med hustrun Brita Hertzberg under orgelackompajemang av Dag Kyndel.

Han var verksam som regissör i både Sverige och övriga Skandinavien, och gästspelade som sångare i hela Europa och USA. Bland annat sjöng han Tristan mot Kirsten Flagstads Isolde på La Scala i Milano.

Han var från 1932 gift med operasångaren Brita Hertzberg och de fick dottern operasångaren Catarina Ligendza.

Priser och utmärkelser
1942 – Hovsångare
1947 – Ledamot nr 654 av Kungliga Musikaliska Akademien
1971 – Medaljen för tonkonstens främjande

Diskografi
Brita Hertzberg, Einar Bejron [Beyron] 1928–1945. Hamburger Archiv für Gesangskunst. HAFG 10031. (www.hafg.de)
Brita Hertzberg, Einar Beyron. EMI 7 C 053-35416.
Wagner, Tristan und Isolde (utdrag), Kirsten Flagstad, Einar Beyron. La Scala, Milano 1947. Dir. V. de Sabata. Urania URN 22.105.

Filmografi

Teater

Roller (ej komplett)

Regi

Bilder

Referenser

Noter

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1939.
.

Svenska teaterregissörer
Svenska operasångare under 1900-talet
Män
Svenska tenorer
Svenska hovsångare
Födda 1901
Avlidna 1979
Skådespelare från Malmö
Sångare från Malmö
Obi

Obi (kanji: 帯, hiragana: おび) är det traditionella bältet till kimono och keikogi.

Det finns många olika typer av obier för kvinnor men bara två för män. Kvinnors obier kan vara mer än 4 meter långa och 30 centimeter breda. Mäns obier är mycket mindre. Keikogi-obier är cirka 5 centimeter breda och användarens kyū- eller dangrad markeras ofta genom färgen. En obi är oftast handvävd i siden och dekorerad i färgrika mönster.

I dag är det egentligen inte obin som binder fast en kvinnas kimono, utan kimonon fästs med hjälp av olika underbälten och bindlar som bärs under obin. Själva obin behöver också sina förstärkare och bindlar.

Obierna klassificeras i olika typer efter deras grad av festlighet, material, syfte och andra kvaliteter. Informella obier är smalare och trängre än andra. Framförallt för kvinnor finns det många typer av obier: breda obier gjorda av brokad för fest och smalare och mer anspråkslösa för vardag. De obier som är färgrikast och mest utsmyckade är för ogifta unga kvinnor. En modern obi är ett mycket anslående klädesplagg som ofta är mer imponerande än kimonon. En fin, formell obi kan kosta mer än resten av kimonodräkten.

Kvinnors obi 
En kvinnas breda obi viks i två när man klär på den. En obi som är vikt med tanke på användarens kroppsproportioner (det vill säga obins bredd är cirka 10 procent av användarens längd) ses som mest elegant. Obins hela bredd är synlig endast på musubi, den dekorativa knuten (musubi är ett japanskt ord som betyder "knut").

Kvinnors obier knyts i en dekorativ knut, musubi. Man kan välja mellan tiotals olika typer av musubier, passande för olika situationer och olika kimonor.

Det finns många olika typer av obier för kvinnor och användningen regleras av många oskrivna regler för till exempel vilka slags obier som används och med vilken typ av kimono. Gifta och ogifta kvinnor knyter sina obier på olika sätt. Obin används ofta för att justera hur formell kimonodräkten blir. En och samma kimono kan till exempel passa för olika tillfällen beroende på vilken obi som används.

Männens obi 

Män använder obier som är mycket smalare än kvinnors obi. En obi för män är ofta högst 10 centimeter bred. Mäns obier knyts enkelt. De viras runt midjan under magen och knyts i ryggen.

Barnens obi 

Barnen använder kimonor särskilt för shichi-go-san-festivalen då tre och sju år gamla flickor och fem år gamla pojkar kläs i kimonor. Kimonor för barn är mycket lika kimonor för vuxna och är i praktiken miniatyrversioner av de vuxnas.. De allra minsta barnen kläs i mjuka scarfliknande obier.

Obi i kampsporter 

Obi hör till många dräkter som används i budo, det vill säga japanska kampsporter. Dessa obier är oftast gjorda helt i bomull och cirka 5 centimeter breda. I kampsporter knyter man oftast obin framtill med en typ av knut som kallas koma musubi (lik råbandsknop), men i till exempel iaidō används en typ av knut som kallas kai-no-kuchi musubi.

I de flesta kampsporter anger obins färg användarens nivå, se kyū- eller dangrad. Oftast går färgerna från nybörjarens vita bälte upp till experternas svart eller rött och vitt.

Referenser

Noter

Allmänna källor

Externa länkar 

Japansk klädedräkt
BMW E85

BMW E85 är en sportbil, tillverkad av den tyska biltillverkaren BMW mellan 2002 och 2008.

Den lanserades 2002 som cabriolet (E85) och ersatte därvid den äldre och mindre BMW Z3. År 2006 lanserades coupéversionen (E86) tillsammans med M-versionerna som bär namnet Z4 M.

Bilen är huvudsakligen ämnad för den amerikanska marknaden och tillverkas således endast i BMW:s fabrik i Spartanburg, South Carolina. Bland motorprogrammet finner man raka sexor på mellan 2,5 och 3,2 liter och effektuttag på 130-252 kW. För den europeiska marknaden finns även en rak fyra på 110 kW.

Motor

Externa länkar

 autopower.se

E85
Bakhjulsdrivna fordon
BMW Z1

BMW Z1 (BMW:s chassikod: E30) är en sportbil, tillverkad av den tyska biltillverkaren BMW mellan 1989 och 1991.

BMW Z1 presenterades som konceptbil på bilsalongen i Frankfurt 1987. Den gick i produktion i stort sett oförändrad två år senare. Z1:an delade mycket av tekniken, som motor, växellåda och framvagn med BMW 325. Modellen kännetecknas av de speciella dörrarna, som öppnas genom att skjutas ner i golvet. Det går även att köra bilen med dörrarna öppna. Karossen är gjord av glasfiberarmerad plast och alla karosspaneler är lätt utbytbara. BMW föreslog att kunden köpte till en extrakaross i annan färg och bytte efter behag.

Externa länkar

 BMW Z1 firar 25 år (fakta-artikel)
 BMW Z1 Club  

Z1
Bakhjulsdrivna fordon
Skrädmjöl

Skrädmjöl, även skråmjöl, är ett fullkornsmjöl som görs på rostade havrekärnor. Skrädmjöl används vanligen till nävgröt som serveras med stekt fläsk, flott och lingonsylt som tillbehör. Vanligen benämns denna rätt "Motti med fläsk". Skrädmjöl har en stark tradition i Värmland och hör till den värmländska kulturen.

Selma Lagerlöf var förtjust i skrädmjölet och engagerade sig i dess etablering i både Sverige och Amerika.

Tillverkning och ursprung 
Skrädmjöl består av havre som rostats i vedeldade ugnar och malts på stenar, och har sitt ursprung i den finska invandringen under 1600-talet. När havren mognade sent på hösten, möglade den och gick inte att använda till föda. Ibland torkades havren på störar, men det var inte någon felfri metod. Istället började man torka säden i stora stenugnar. Havren skalades (skräddes) och kärnorna maldes. Mjölet som blev resultatet höll sig lättare.

Vid mârten i bygderna i Värmland och vid större evenemang, så som Gammelvala, serveras nävgröt. Ofta tillsammans med enbärsdricka.

I Stöpafors (Stöpafors kvarn), Ambjörby (Femtå Qvarn) och Lysvik (Björkaholm Qvarn) produceras det mesta av skrädmjölet som säljs idag.

Användning 
 Genom att blanda mjölet med lingon får man hillon – en näringsrik maträtt.
 Skrädmjöl, kokat vatten och salt – nävgröt.
Havremjölsklimp, ett slags palt
Skrädmjölsdrömmar,

Se även 
Havremust

Referenser 

Gryn, flingor och mjöl
Mashhad

Mashhad  (persiska: مَشهَد), eller Meshed, är med sina 3 miljoner invånare Irans näst största stad. Den ligger i landets nordöstra del, 850 kilometer öster om Teheran och är administrativ huvudort för delprovinsen Mashhad och för provinsen Razavikhorasan. 

Abbasidkalifatets femte kalif Harun al-Rashid (död 809) och Imam Reza (död 818), den åttonde imamen i shiaislam, är begravda i Mashhad. Med Imam Rezas helgedom är Mashhad landets främsta pilgrimsmål inom shia.

Mashhad är befolkad av en majoritet av perser och minoriteter av kurder och turkmen.

Källor 

Geografi inom islam
Orter i Razavikhorasan
Marion Sundh

Marion Ingegerd Birgitta Sundh, född 2 maj 1927 i Skänninge, död 17 december 1987 i Solna, var en svensk sångerska och musiker. Hon gjorde även några mindre filmroller.

Filmografi (urval)

Teater

Roller

Referenser

Noter

Externa länkar

Svenska musiker under 1900-talet
Svenska sångare
Kvinnor
Födda 1927
Avlidna 1987
Personer från Skänninge
BMW 700

BMW 700, BMW-modell som tillverkades mellan 1959 och 1965. Den är annorlunda än dagens BMW-modeller i sin konstruktion och enkelhet. Den är ovanlig, inte minst i Sverige, eftersom få BMW överhuvudtaget såldes i Sverige under 1960-talet. Den drevs av en tvåcylindrig luftkyld motor på 697 cm3 från motorcykeln BMW R67. Designen gjordes av Giovanni Michelotti. Den tillverkades också i coupé- och cabrioletversioner. De sista åren kallades den "LS".

BMW 700 var den första modellen från BMW som hade självbärande kaross. Konstruktionen var delvis baserad på BMW 600, som i sin tur var en fyrhjulig vidareutveckling av BMW Isetta. Till skillnad från dessa tidigare modeller var 700 en ”riktig bil” med normalt utseende, om än i litet format. 

700 RS var en sportmodell som var lättare och trimmad till 70 hästkrafter. 

700
Bakhjulsdrivna fordon
BMW Club Schweden

BMW Club Schweden, märkesklubb för BMW-ägare i Sverige.

BMW Club Schweden är uppdelad i olika sektioner, och det finns även klubbar för olika modeller som ingår under BMW Club Schwedens tak. Det anordnas träffar och man utger klubbtidningen Bayerisches Blatt.

Externa länkar
BMW Club Schweden

Club Schweden
Stig Westerberg

Stig Evald Börje Westerberg, född 26 november 1918 i Malmö, död 1 juli 1999 i Lidingö, var en svensk hovkapellmästare, dirigent och pianist.

Westerberg fick sin utbildning vid Musikhögskolan i Stockholm 1937–1942. Han studerade musikteori för Melcher Melchers och dirigering för Tor Mann. Dessutom avlade han kantors- och organistexamen 1941. Vidare bedrev han privatstudier i dirigering för Carl von Garaguly och Paul Kletzki.

Westerberg var repetitör vid Kungliga Teatern 1941–1945 och debuterade som konsertdirigent med Sveriges Radios symfoniorkester 1946. Han var kapellmästare på Oscarsteatern 1947–1948, dirigent och konstnärlig ledare för Gävle symfoniorkester 1949–1953 samt fast anställd kapellmästare vid Kungliga Teatern 1953–1957.

Åren 1957–1983 var Westerberg kapellmästare vid Sveriges Radio och huvuddirigent för Radiosymfonikerna. Han var chefdirigent för Malmö symfoniorkester 1978–1985. 

Westerberg dirigerade uruppföranden av nära hundra svenska orkesterverk, varav flera spelades in på skiva, och får anses vara en mycket viktig personlighet i 1900-talets svenska musikliv. Han är begravd på Lidingö kyrkogård.

Priser och utmärkelser
1963 – Ledamot nr 708 av Kungliga Musikaliska Akademien
1973 – Medaljen för tonkonstens främjande
1976 – Hugo Alfvénpriset
1977 – Litteris et Artibus

Filmografi (urval) 
 1946 – Klockorna i Gamla Stan
 1967 – Stimulantia

Externa länkar

Referenser 

Svenska dirigenter
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Mottagare av Litteris et Artibus
Svenska musiker under 1900-talet
Musiker från Malmö
Födda 1918
Avlidna 1999
Gravsatta på Lidingö kyrkogård
Män
Chris Bangle

Chris Bangle, född 14 oktober 1956 i Ravenna, Ohio, är en amerikansk formgivare, tidigare chefsdesigner på BMW.

Bangle har ofta fått kritik för sin design av BMW:s personbilar. Bangle har skapat flera BMW-bilar som bryter mot den traditionella BMW-designen med sina futuristiska drag.

Noter

Personer med anknytning till BMW
Amerikanska formgivare av bilar
Män
Födda 1956
Levande personer
Personer från Ravenna, Ohio
Fergie

Fergie är ett smeknamn som kan syfta på

Sarah Ferguson – hertiginna av York
Fergie (artist) – Stacy Ferguson (född 1975), amerikansk musiker och medlem i Black Eyed Peas
Alex Ferguson – en tidigare manager för Manchester United
Finnhamn

Finnhamn är en by på ön Stora Jolpan i Stockholms norra skärgård. Finnhamn l igger väster om Ingmarsö och cirka en sjömil sydsydväst om Husarö. Finnhamn, som har en sammanlagd areal motsvarande knappt en kvadratkilometer, består av det sammanhängande landområdet Stora Jolpan-Idholmen och ön Lilla Jolpan, som har en gångbroförbindelse över till Stora Jolpan. På Stora Jolpans nordostsida går den livligt trafikerade Husaröleden förbi som löper i nord-sydlig riktning från Furusund ner till Möja och vidare söderut över Kanholmsfjärden. Finnhamn är ett populärt utflyktsmål i Stockholms skärgård och nås med Waxholmsbåt året runt. Ögruppen har både en mycket välbesökt naturhamn och gästhamn. Finnhamn ägs och förvaltas av Skärgårdsstiftelsen.

Historia

Namnet Finnhamn har sitt ursprung i de finska segelskutor som på väg till eller från Stockholm via Husaröleden utnyttjade den väl skyddade naturhamnen vid Stora Jolpan. Ursprungligen var Finnhamn endast namnet på själva hamnen vid Stora Jolpan. Numera är Finnhamn ett samlingsnamn på en ögrupp bestående av Stora Jolpan, Lilla Jolpan samt Idholmen. Det stora huset på ön Finnhamns nordöstra sida, som idag fungerar som vandrarhem, uppfördes ursprungligen, omkring 1915, som sommarnöje av Wilhelm Rönström, handelsman i kol och koks. Arkitekt var Ernst Stenhammar. Högt uppe på utsiktsberget står sedan länge skorstenen till Wilhelm Rönströms lustjakt "Mavourneen", som ett landmärke för sjöfarare och som ett monument över en svunnen skärgårdsepok i början av 1900-talet då det blev populärt bland välbärgade Stockholmare att förvärva hela öar eller större landområden och uppföra påkostade sommarresidens ute i skärgården.1943 köptes Finnhamns ögrupp av Stockholms stad med avsikten att bevara området som "rekreationsreservatet" öppet för allmänheten, då en sommargård och en stugby byggdes för att kunna erbjuda sommarvistelse åt mindre bemedlade stockholmsfamiljer, på samma sätt som exempelvis på Grinda. Ett seglarläger för ungdomar fanns under 60-talet på Stora Jolpan, med några långedragsjullar och liknande små segelbåtar. 1998 övergick ögruppen Finnhamn till Skärgårdsstiftelsen. De privatägda jordbruken vid Finnhamn lades ner på 1940-talet, men den öppna landskapsbilden har bevarats genom slåtter och röjning av sly.

Jordbruk på Idholmen
1999 återupptogs jordbruket på Idholmen i mindre skala, idag kallad Idholmens gård, där man bedriver ekologisk odling av grönsaker och blomodling. Gården håller ett hundratal höns som värper KRAV-märka ägg. På gården finns också en avelsbesättning med kor av rasen Aberdeen Angus, som trivs på de lite magrare markerna i skärgården. Under sommaren håller man också ett antal frigående grisar. Till gården hör en gårdsbutik där man säljer sina jordbruksprodukter.

Bilder

Externa länkar

Finnhamn Finnhamns Arkipelag AB
Finnhamn Skärgårdsstiftelsen

Referenser

Öar i Österåkers kommuns skärgård
Orter i Stockholms skärgård