kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Instrumentlandningssystem

Ett instrumentlandningssystem (, ILS) är ett navigationshjälpmedel för piloter vid inflygning och landning.

Systemet bygger på att både flygplan och aktuell landningsbana är utrustade med avsedd teknisk utrustning och att dessa kan interagera med varandra.
 
Instrumentlandningssystemet utgörs på marken av två sändare: en glidbanesändare (glideslope), som på flertalet flygplatser ger cirka 3 graders inflyningssvinkel, och en kurssändare som ger centrumlinjen (localizer). I förarkabinen visas mottagningen i flygplanet på instrumentet Horizontal situation indicator (HSI). I vissa fall visas det även på flygplanets horisontgyro, vars huvudsakliga uppgift är att visa hur flygplanet ligger i luften (om det svänger, stiger och sjunker) som en markör i underkanten (localizern) och i högra delen (glideslopen). ILS-markörerna skall inte förväxlas med den så kallade flight directorn, vilken kan fällas in över själva horisontgyron och bilda en korsliknande figur. 

Efter att gått ned till rätt inflygningshöjd, normalt omkring 3.000 fot över marken, gäller det för piloterna att först "fånga localizern". För ett stort jetplan kräver detta en relativt låg hastighet (ej över 220 knop) och en lagom (horisontell) infallsvinkel. Sedan man fångat localizern och girat till rätt kurs enligt localizern, vanligen densamma som banans riktning, följer man glideslopens indikation för korrekt höjd i förhållande till kvarvarande avstånd till landningsbanans optimala sättpunkt. Till instrumentlandningssystemet hör också markörfyrar. Det kan finnas två eller tre stycken: yttermarkör omkring 8 –10 km från sättpunkten, mellanmarkör omkring 1 km från sättpunkten och ibland en innermarkör vid landningsbanan. Dessa markörfyrar sänder en lob rakt upp, tänder en markörlampa i förarkabinen och visar därigenom ett bestämt avstånd till landningsbanans början. Vanligen fattar piloten beslut om landning vid mellanmarkören och behöver då ha visuell kontakt med landningsbanan, om det inte är fråga om så kallad autolandning, om sådan är tillåten.

Olika klassificeringar av både flygplanens och landningsbanornas utrustning avgör till vilken grad man kan nyttja dessa funktioner. Den högsta klassen (CAT III) medger att flygplanet kan landa utan någon sikt. Detta kan ske med autolandning, där piloterna endast utgör observatörer medan flygplanet flyger in och landar helt automatiskt. Autolandning utnyttjas med fördel i svåra siktförhållanden, men får inte användas vid kraftiga vindar. Piloterna kan också när som helst avbryta autopilotens autolandning och avbryta inflygningen. (Avstängning av autopiloten görs med en liten röd knapp som sitter på styranordningen (rattliknande tvåhands-youke eller joystick). En avbruten inflygning på låg höjd kallas go-around och kan bero på många faktorer, till exempel föremål på landningsbanan eller att planet kommit ur kurs.

Se även
Brant inflygningsvinkel

Externa länkar 

Flygteknik
Flygnavigering
Livet på landet (1924)

Livet på landet är en svensk dramafilm från 1924 i regi av Ivan Hedqvist.

Om filmen
Filmen premiärvisades 15 september 1924. Den spelades in i Filmstaden Råsunda med exteriörer från Ystad, Hörby. Fulltofta gods. Bosjökloster och Stehags prästgård i Skåne av J. Julius. 

Som förlaga har man Fritz Reuters roman Ut mine Stromtid (Livet på landet) som utgavs i tre delar 1862–1864. Romantrilogin kom i svensk översättning 1870. 

Romanen har även dramatiserats och framfördes första gången 1880 på Södra Teatern i Stockholm. Romanen har blivit filmatiserad flera gånger, bland annat 1943 i regi av Bror Bügler, se Livet på landet (film, 1943), och i Tyskland 1920 under titeln Ut mine Stromtid i regi av Hubert Moest under titeln Onkel Bräsig regisserade Erich Waschneck 1936-års inspelning.

Bevaringsstatus 
Livet på landet räknas som en förlorad film med undantag för ett mycket kort fragment som överlevt i SVT-arkivet tack vare att det ingick i ett journalfilmsinslag med anledning av Axel Ringvalls bortgång 1927.

Roller i urval
Axel Ringvall -  Onkel Zakarias Bräsig, inspektor 
Ivan Hedqvist -  Karl Hawermann, inspektor 
Mona Mårtenson -  Louise Hawermann 
Axel Hultman -  Pomuchelskopp, ockrare 
Alfred Lundberg -  von Rambow, kammarråd 
Richard Lund -  Axel von Rambow 
Einar Hanson -  Frans von Rambow 
Renée Björling -  Frida von Rambow 
Gucken Cederborg -  Behrens, pastorska 
Carl Browallius -  Behrens, pastor 
Emile Stiebel -  Moses i Ranstadt 
Georg Skarstedt -  Fritz Triddelfitz 
Nils Lundell -  Kristian Däsel, dräng 
Edit Ernholm -  Marie Möller 
Albert Ståhl -  Fuchsohr

Referenser 

Filmer 1924
Svenska dramafilmer
Svenska filmer baserade på pjäser
Svenska 1920-talsfilmer
Filmer i regi av Ivan Hedqvist
Václav Bedrich

Václav Bedřich född 28 augusti 1918, död 7 mars 2009, var en tjeckisk regissör av animerad film.

Regi i urval
1976 - Uloupený obraz
1970 - Pokažená svatba
1967 - Poklad pana Arna (Herr Arnes penningar)
1958 - Modrý pondělek

Manus i urval
1980 - Muž, který dovedl lítat
1976 - Kaštanka

Källor
 (Tjeckiska)

Födda 1918
Avlidna 2009
Tjeckiska animatörer
Tjeckiska filmregissörer
Män
Carl-Hugo Calander

Carl-Hugo Calander, född 14 september 1920 i Bromma, död 10 september 1982 i Malmö, var en svensk skådespelare.

Biografi
Calander var son till skådespelarparet Hugo och Gerda Calander. Han tog studenten 1940 i Gävle och gick Dramatens elevskola 1941–1944. Calander kom till Malmö stadsteater 1947 och stannade där i tre år. År 1950 började han på Göteborgs stadsteater och var därefter vid Alléteatern och vid Folkteatern 1957–1964. Calander återvände till Malmö stadsteater 1964, där skulle han hösten 1982 ha medverkat i pjäsen Körsbärsträdgården.

Calander är gravsatt i minneslunden på Östra kyrkogården i Malmö.

Filmografi 

 (TV-film)

Teater

Roller (ej komplett)

Radioteater

Roller

Källor

Fotnoter

Externa länkar 
 Carl-Hugo Calander på Malmö stadsteater
 
 

Svenska scenskådespelare
Svenska skådespelare under 1900-talet
Skådespelare från Stockholm
Brommabor
Gravsatta på Östra kyrkogården i Malmö
Födda 1920
Avlidna 1982
Män
John Uppström

John Harry Uppström, född 20 augusti 1916 i Maria Magdalena församling i Stockholm, död 10 augusti 1977 i Matteus församling, Stockholm, var en svensk dansare. Han var i filmen Herr Arnes penningar.

John Uppström är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Filmografi
1954 – Herr Arnes penningar

Källor 
 
 Uppström, John Harry på SvenskaGravar.se

Svenska dansare under 1900-talet
Dansare från Stockholm
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1916
Avlidna 1977
Män
Per-Olof Hällström

Per-Olof Hällström, född 24 mars 1920 i Sundbyberg, död 24 november 1992 i Gryt i Valdemarsviks kommun, var en svensk skådespelare.

Filmografi
1954 – Herr Arnes penningar

Referenser

Externa länkar
 

Svenska skådespelare under 1900-talet
Män
Födda 1920
Avlidna 1992
Skådespelare från Stockholm
Fergus von Anka

Fergus "Scotty" von Anka (orig. Fergus McDuck) Seriefigur (1830-1902). Far till Joakim von Anka och mindre förekommande figur i Kalle Anka-serierna.

Karaktärshistoria
Han nämndes redan i början av 1950-talet i Carl Barks enkelt uppskissade släktträd, då som Old "Scotty" McDuck. Då Barks träd enbart var till för personligt bruk, och Scotty aldrig kom att nämnas - än mindre figurera - i någon serie, dröjde det ända till 1992 innan han på allvar kan sägas ha blivit en verklig del av Kalle Anka-seriernas värld. Då var han för första gången med i en serie, Den siste av klanen von Anka av Don Rosa. Precis som Barks lät Rosa Scotty vara Joakims far, och i den svenska översättningen av trädet kom han att heta Fergus "Scotty" von Anka.

Sedan dess har Fergus dykt upp i flera serier av Rosa.

Enligt serietecknaren William van Horn, har Fergus haft ett förhållande med en annan kvinna och fick då sonen Slöfus McFjäs.

Levnadsteckning

Den vedertagna versionen
I Don Rosas serier får vi veta att Fergus är gift med Dunhilde O'Rapp och far till Joakim von Anka, Hortensia von Anka och Matilda von Anka. Han bodde ursprungligen i en sliten lägenhet i Glasgow och flyttade sedan  till Dystringe dal i Skottland. Numera avliden och ligger begravd på kyrkogården vid von Anka-borgen

Bibliografi (ej komplett)

Figurer i Kalle Ankas universum
Fiktiva ankor
Livet på landet (1943)

Livet på landet är en svensk dramafilm från 1943 i regi av Bror Bügler.

Om filmen
Filmen premiärvisades 29 november 1943. Filmen spelades in vid Europa Studio i Sundbyberg med exteriörer från Krapperups slott och trakten kring Mölle av Sven Thermænius. I filmen debuterade Bror Bügler som filmregissör och rollen som godsägaren Axel von Rambow blev hans sista filmroll som skådespelare. 

Som förlaga har man Fritz Reuters roman Ut mine Stromtid (Livet på landet) som utgavs i tre delar 1862-1864, romantrilogin kom i svensk översättning 1870. 

Romanen har även dramatiserades och framfördes första gången 1880 på Södra Teatern i Stockholm. Romanen har blivit filmatiserad flera gånger, bland annat 1924 i regi av Ivan Hedqvist, se Livet på landet (film, 1924) och i Tyskland 1920 under titeln Ut mine Stromtid i regi av Hubert Moest under titeln Onkel Bräsig regisserade Erich Waschneck 1936-års inspelning.

Roller i urval
Edvard Persson -   Zakarias Bräsig, f.d. inspektor på godset Poppelhagen 
George Fant -  Frans von Rambow 
Bror Bügler -  greve Axel von Rambow, ägare till Poppelhagen, Frans kusin 
Birgitta Valberg -  Frida von Rambow, hans hustru 
Ivar Kåge -  Carl Haverman, inspektor 
Ingrid Backlin -  Louise Haverman, hans dotter 
Willy Peters -  Frits, jordbrukselev 
Mim Ekelund -  Marie Möller, husmamsell 
Kolbjörn Knudsen -  Carl Brockman, godsägare 
Dagmar Ebbesen -  fru Brockman 
Birgitta Arman -  Salla Brockman, dotter 
Nancy Dalunde -  Malla Brockman, dotter 
Lilly Kjellström -  Kokerskan 
Sven Bergvall -  pastor Berger 
Gull Natorp -  pastorskan Berger 
Albert Ståhl -  Brolin, procentare
Elsa Åkerstedt - Kerstin, mjölkerska på auktionen

Musik i filmen
Välkomstvisa, kompositör Alvar Kraft, text Gabriel Jönsson, sång Edvard Persson
Dryckesvisa, kompositör Alvar Kraft, text Gabriel Jönsson, sång Edvard Persson
Trädet, kompositör Alvar Kraft, text Gabriel Jönsson, sång Edvard Persson
Julvisa, kompositör Alvar Kraft, text Gabriel Jönsson, sång Edvard Persson

DVD 
Filmen gavs ut på DVD 2016.

Filmer 1943
Svenska dramafilmer
Svenska filmer baserade på romaner
Svenskspråkiga filmer
Svenska 1940-talsfilmer
Österrikes damlandslag i handboll

Österrikes damlandslag i handboll representerar Österrike i handboll på damsidan. Österrike tillhörde världstoppen i mitten och slutet av 1990-talet.

Laget vann utomhus i Prag den 7 september 1930 med 5–4 mot Tyskland i vad som var handbollens första damlandskamp.

Spelare i urval 
 Stanka Božović – 220 landskamper (910 mål)
 Katrin Engel – 215 (892)
 Ausra Fridrikas – 133 (?)
 Sorina Lefter (Teodorović) – 130 (501)
 Tanja Logvin – 107 (820)
 Jasna Merdan-Kolar – 163 (1206)
 Marianna Racz – 113 (0)
 Natalija Rusnatjenko – 255 (7)

Referenser

Externa länkar 
 Österrikes handbollsförbunds webbplats

Damlandslag i handboll
Damlandslaget
Landslag startade 1930
Handbollsdamerna
Kom med förnyelsens mäktiga dop

Kom med förnyelsens mäktiga dop är en sång med text av Ragnar Åhlberg och musik av Britta Samuelsson.

Publicerad i 
Frälsningsarméns sångbok 1990 som nr 428 under rubriken "Helgelse".
Sångboken 1998 som nr 71.

Svenska psalmer
Han lade i min mun en ny sång

Han lade i min mun en ny sång är en sång med text och musik av Ragnar Åhlberg, inspirerats av  Psaltaren 40:2-4.

Publicerad som
Nr 833 i Frälsningsarméns sångbok 1990 under rubriken "Glädje,vittnesbörd, tjänst".
Nr 172 i Sångboken 1998.

Svenska psalmer
Savolaxbrigaden (Sverige)

Savolaxbrigaden var en svensk infanteribrigad som verkade i olika former åren 1775–1809.

Historik
Savolaxbrigaden sattes upp 1775. Brigadens uppgift var att med rörliga trupper följa, hindra och störa fientliga operationer i de finska landskapen Savolax och Karelen. Förbandet organiserades av översten Göran Magnus Sprengtporten. År 1806 utnämndes den dåvarande chefen för Savolax lätta infanteriregemente, överste Johan Adam Cronstedt till brigadchef.

Savolaxbrigaden var tidvis upplöst i sina delförband men hade när Finska kriget mot Ryssland bröt ut 1808 följande sammansättning: Brigaden gjorde stora insatser under Finska kriget men led stora förluster. Dess jägarregemente bidrog ändå till att hejda den ryska framryckningen genom Sverige vid slaget vid Hörnefors. De få återstående enheterna var närvarande när Georg Carl von Döbeln avtackade de finska trupperna i Umeå den 8 oktober 1809 och ingick därefter i de båda finska fältbataljoner, som gjorde garnisonstjänst i Umeå och Gävle och upplöstes i januari 1810.

Det var om savolaxbrigaden som Johan Ludvig Runeberg diktade i Fänrik Ståls sägner:

Självständiga Finland

Savolaxbrigaden återuppsattes i samband med att Finland blev självständigt och dess armé organiserades. Brigaden hade sin huvudgarnison vid Kexholm och kom att delta i Vinterkriget och Fortsättningskriget. Brigaden upplöstes efter kriget och återuppsattes återigen 1957 och verkade fram till 2006 då den upplöstes.

Ingående enheter

(bat. = bataljon, komp. = kompani)

Förbandschefer

1775–1779: Georg Magnus Sprengtporten 
1781–1789: Berndt Johan Hastfer
1789–1790: Curt von Stedingk
1796–1800: Adolph Aminoff
1806–1808: Johan Adam Cronstedt
1808–1809: Johan August Sandels

Namn, beteckning och förläggningsort

Referenser

Anmärkningar

Noter

Tryckta källor

 Aminoff Relation om f.d. Sawolaksbrigadens af Kongl. Finska arméen deltagande i 1808-09 årens fälttåg i Finland och Vesterbotten (1839)  (Boken finns som särskild referenslitteratur på Umeå Stadsbibliotek)
 Burman, J.J. Relation om Savolaksbrigadens operationer under 1808 och 1809 års krig (1865)
 Tigerstedt, E.S. Biografiska anteckningar om Savolaxbrigadens män 1808- 1809 (1908)

Svenska brigader
Svenska militära enheter bildade 1775
Svenska militära enheter upplösta 1809
Ugglan
Pastorsämbete

Pastorsämbete kan, enligt riksskatteverkets definition avse

 en kyrkoherdes myndighet i allmänhet (dvs hans ämbete)
 en lokal folkbokföringsmyndighet, även om den inte förestås av kyrkoherde. Sådant pastorsämbete räknas bestå för varje församling eller kyrkobokföringsdistrikt, undantagsvis även annat område.

Själva pastorsexpeditionen (ämbetslokalen) är dock ofta gemensam för flera församlingar. I folkmun kallas ofta expeditionen för pastorsämbetet vilket alltså inte är helt korrekt.

Se vidare  Svenska kyrkans organisation

Svenska kyrkan
Församlingsexpedition

Församlingsexpeditionen är den administrativa mittpunkten i en församling inom Svenska kyrkan. På församlingsexpeditionen arbetar kanslipersonal som framförallt handlägger kyrkobokföringsärenden på kyrkoherdens uppdrag. Församlingsexpeditionen ansvarar ofta även för den administrativa samordningen inom församlingen, såsom lokalbokning och telefonväxel.

I församlingar som är egna ekonomiska enheter är ofta även den personal som fullgör kyrkoförvaltningens uppgifter placerad på församlingsexpeditionen.

Förr benämndes expeditionen pastorsexpedition, och var då den formella ämbetslokalen för pastor, det vill säga kyrkoherden i en församling inom Svenska kyrkan. Sedan Skatteverket övertog ansvaret för folkbokföringen 1 juli 1991, finns inte längre pastorsämbetet (som formellt upphörde helt när Svenska kyrkan upphörde att vara statskyrka 1 januari 2000).

Svenska kyrkan
Luntlås

Luntlås är en synnerligen enkel anordning för att avfyra ett eldvapen med, normalt sett en musköt.

Föregångaren till luntlåset bestod endast av en hävarm i vilken man fäst en brinnande lunta i den ena änden. Armen var på mitten rörligt infäst i vapnet och när man skulle skjuta påverkade man den andra änden av armen så att luntan fördes ned mot fängpannan.

Luntlåset består som regel av en hane som håller luntan, vilken genom en fjäderbelastad hävarm är förbunden med en avtryckare. När avtryckaren påverkas förs hanen ned mot fängpannan och luntans glöd antänder fängkrutet som i sin tur antänder drivladdningen. När avtryckaren släpps lyfter fjädern upp hanen från fängpannan så att luntan ej slocknar. Luntlåset tros ha blivit uppfunnet i mitten av 1400-talet.

Den stora fördelen med luntlåset var att skytten kunde koncentrera sig på att hålla i vapnet och att sikta, eftersom det endast behövs en mindre ansträngning för avfyrningen. Nackdelen är att skytten hela tiden måste se till att luntan brinner, och att den sticker fram lagom mycket.

Luntsnapplåset är en förbättring av luntlåset och har en fjäderbelastad hane som faller ned mot fängpannan vid avfyrning. Fördelen med luntsnapplåset var att systemets reaktionstid minskade. Nackdelen var att luntan ofta slocknade vid varje skott, vilket därför fick sin största spridning bland vapen för jakt och sportskytte.

Eftersom luntlås och luntsnapplås var enkla och billiga att tillverka fortsatte de att användas jämsides med hjullås och snapplås. Det var först med flintlåsets införande som luntlåsen försvann. Dock överlevde luntlåset fläckvis världen över ända in på 1800-talet. Under 1900-talet återupplivades luntlåset i och med svartkrutvapnens pånyttfödelse inom sportskytte, allehanda historiska föreningar och i någon mån jakt.

Luntlåsmusköterna i Sverige
I den svenska armén användes luntlåset ända fram till det stora nordiska krigets början år 1700, tex vid Dalregementet år 1699. Muskötmodellerna som nyttjades i armén i slutet på 1600-talet var bla m/1680 och m/1688. Luntlåset ersattes på de flesta förband ganska snart och nyttjades vidare på de olika allmogeuppbåden som sattes upp under kriget.

Se även
Mynningsladdare

Referenser

Eldvapen
Nikolaj Kamenskij

Nikolaj Michajlovitj Kamenskij (ryska: Николай Михайлович Каменский), född 27 december 1776, död 4 maj 1811, var en rysk greve och general.

Nikolaj Michajlovitj var son till den ryske generalen Michail Kamenskij och bror till Sergej Michajlovitj Kamenskij (Сергей Михайлович Каменский) – även han rysk general. De härstammar från en gammal polsk adelsätt som bosatt sig i Ryssland på 1600-talet.

Enligt tidens sed för unga adelsmän skulle han tidigt påbörja en militär skolning. För Nikolaj hände detta redan vid fyra års ålder, när han blev kornett vid Novotroitskij kyrassiärer. Vid tolv års ålder blev han adjutant till generallöjtnant Gartvig och året efter till sin egen far. Redan 1797 blev han överstelöjtnant med eget regementsbefäl och 1799 befordrades han till generalmajor (vid 23 års ålder). Han deltog i general Aleksandr Suvorovs fälttåg i Italien och Schweiz samt under första Napoleonkriget där han särskilt utmärkte sig i slagen vid Austerlitz (ett av de största och mest kända slagen under första Napoleonkriget) 1805 och Eylau (nuvarande Bagratinovsk, i dåvarande Preussen) 1807 men led stora förluster i belägringen av Gdansk och slaget vid Heilsberg.

Finska kriget 
Han var general över ryska trupper under finska kriget 1808–1809 och belägrade inledningsvis fästningen Sveaborg. Genom avvaktande taktik och ryktesspridning lyckades han få den svenske fästningskommendanten Carl Olof Cronstedt d.ä. att kapitulera utan strid. Redan i juli 1808 fick han befälet över de ryska huvudstyrkorna. Han omnämns särskilt i flera sammanhang:
 slaget vid Oravais, 14 september 1808, rysk seger över Carl Johan Adlercreutz
 Västerbottensexpeditionen (slagen vid Sävar och Ratan)

Efter 1809 
Kamenskij kämpade med stor framgång i rysk-turkiska kriget (1806–1812), bland annat nämns segrarna vid Batin och Lovtja. År 1810 efterträdde han den legendariske Pjotr Bagration som befälhavare över ryska Donau-armén, och vann bland annat en avgörande seger över Osman Pasha i slaget vid Vidin. I februari 1811 drabbades han av en febersjukdom och avled tre månader senare.

Avtryck i Sverige 
Anrika restaurang Sävargården i Umeå – som vid tiden för 1808–1809 års krig var en sågverksherrgård i just Sävar – byggde 1962 om sin förrådskällare till serveringskällare. Den gavs namnet Kamenskikällaren, som tack för att den ryske generalen år 1809 avstod från att bränna ned Umeå. Kamenskijs vapensköld återges över källarens entré. I källaren öppnade 1971 Umeås första pizzeria.

Kulturföreningen Humlan, ursprungligen Umeå Studentkårs egen kulturförening, öppnade senare en nattklubb i lokalerna, för en mer alternativ publik. Klubben drevs åren 1996–2003 av den ideella Föreningen Kamenskij, som senare flyttade verksamheten till Scharinska villan.

Se även 

Rysk-turkiska kriget (1806-1812)

Källor 
 Frilund, Göran, Webbplats om Finska kriget
 
 

 

Ryska generaler
Personer i Fänrik Ståls sägner
Födda 1776
Avlidna 1811
Män
Västerbottens historia
Personer i Umeås historia
Deltagare i slaget vid Austerlitz
Deltagare i slaget vid Oravais
Johannes Olsson

Johannes Olsson kan syfta på:

 Johannes Olsson (musiker) (född 1945), svensk musiker
 Johannes Olsson (1818–1886), svensk poet, se Brånasmeden
Slaget vid Piteå

Affären vid Piteå, även känt som slaget vid Pitsund, slaget vid Piteå och Affairen i Pitsund, är benämningen på de strider, som ägde rum vid Piteå under finska kriget den 25 augusti 1809.

Förlopp 
Ryssarna retirerade norrut efter förlusten vid Ratan den 20 augusti 1809. Förföljande svenska förband under major von Hauswolff (fartygschef på fregatten Jarramas), som anlände via havet på eftermiddagen den 25 augusti, hade i uppgift skära av och stänga inne de ryska styrkorna, genom att inta norra stranden av Piteälven vid Pitsund och förstöra bron över älven. Man skulle även uppsnappa eventuella norrifrån kommande sjötransporter.
De svenska styrkorna anlände dock för sent och Hauswolff kunde konstatera att ryssarna redan fanns i stor numerär på båda sidor om Piteälven vid Pitsund. Trots detta gick han själv i en barkass i spetsen för kanonsluparna för att förstöra bron, men blev svårt sårad. Trots beskjutningen från båda stränderna pressade sig fartygscheferna kapten von Gegerfelt och löjtnant Murck framåt med sina kanonslupar. Löjtnanten Everlöf försökte i skydd av sluparna ta sig fram för att förstöra eller bränna bron men misslyckades eftersom ryssarna besatt en närbelägen höjd varifrån man med gevärseld hindrade alla försök att nå fram till bron. Man fann att en landsättning av de medföljande landtrupperna inte var möjlig och efter flera försök fick man dra sig tillbaka. 
Från eskadern upptäckte man nu 13 norrifrån kommande båtar, eftersom man uppfattade dem som fientliga kanonslupar gav man sig först inte i strid med dem, men snart insåg man att de var transportbåtar. De två kanonslupar som beordrats fram att anfalla upptäckte dock att konvojen var eskorterad av två kanonbåtar och drog sig tillbaka mot fregatten Jarramas som dock gick till segels och undvek strid. Efter detta retirerade den svenska styrkan.

Sammandrabbningen tillfogade begränsade förluster på båda sidor (19 sårade och sex stupade svenskar samt 20 sårade, 13 stupade och sju tillfångatagna ryssar) och den ryska segern blev begränsad. Efter slaget plundrades Piteå av ryssarna.

Eftermäle 
1999 restes en minnessten över slaget, där de sista skotten under finska krigen föll och som var den sista krigiska drabbningen på svensk mark. 20 augusti 2009 hölls en minneshögtid vid Pitsund. Kommunalrådet Peter Roslund och kung Carl XVI Gustaf nerlade en krans vid minnesmärket. Ryske militärattachén Sergej Ilnitskij och ryske ambassadören Alexander M Kadakin lade också ned en krans vid minnesstenen. Landshövdingen Per-Ola Eriksson öppningstalade med orden: "Med märkesåret 1809 blir vi påminda vad krig innebär. Måtte krig och hot aldrig mer få fotfäste här hos oss!". Carl XVI Gustaf sade: "Affären i Pitsund ska minna om krigets vedervärdigheter.". Även kronprinsessan Victoria var närvarande.

Referenser

1809 i Sverige
1809 i Europa
Krigsåret 1809
Piteås historia
Piteå
Piteå
Piteå
Piteå