kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Johannesbröd

Johannesbröd (Ceratonia siliqua) är en art i familjen ärtväxter och den ena av två arter i släktet Ceratonia. Dess baljor, carob, används som djurfoder, i drycker och som godis. Fröna har historiskt använts som motvikter i ädelstensvågar, vilket gett upphov till viktmåttet carat.

Biologi 
Trädet, som ständigt grönskar, växer bland annat i Medelhavsområdet och blir 10-15 meter högt. I Sverige sker odlingar i krukor som ställs in under vintern.

Blomman är gröngul. Frukterna blir uppemot 25 cm långa. Baljorna har ett sött innerskikt och används som djurfoder.

Utbredning 
Ursprungliga bestånd av arten förekommer kring Medelhavet samt österut till Turkiet och Syrien. Johannesbröd växer i låglandet och i bergstrakter upp till 1600 meter över havet. Utredningen vilka populationer som är inhemska är ofta problematisk.

Introducerade bestånd förekommer längre norrut i Europa, i USA, i Sydafrika och i Australien.

I naturen är arten beroende av varma subtropiska temperaturer. Allmänt kan temperaturen ligga mellan -4 °C och 40 °C. Årsnederbörden ligger ofta mellan 250 och 550 mm. I typiska skogar där johannesbröd ingår hittas ofta mastixbuske och olivträd. Arten har bra förmåga att växa på kalksten eller på saltrik mark.

Ekologi 
Johannesbröd blommar mellan juli och november med vissa variationer beroende på utbredning. Trädet pollineras av bin, flugor, getingar, nattfjärilar och andra insekter.

Historia och användning

Baljorna 
Pulvret från rostade och malda baljor, carob, används som ersättning för kakaopulver. Till skillnad från kakao är carob fri från koffein och teobromin. Saften från frukten kan jäsas till alkohol.

På 400-talet f.Kr. kallade greken Thephrastus johannesbröd för det "egyptiska fikonet". Romarna åt carob för dess naturliga sötma.

Enligt vissa källor åt Johannes Döparen denna frukt i öknen, därav namnet johannesbröd. Bibeln säger att han åt gräshoppor och vildhonung (Matteus 3:4). Enligt Svenska Magasinet kan "gräshoppor" eventuellt vara fråga om en översättningsmiss. En bit in på 1900-talet såldes johannesbröd som godis på apotek.

Fröna 
Trädets grekiska namn keration har (via arabiskans qirat) givit namn åt måttet carat, eftersom fröna användes som motvikt när man vägde guld och diamanter. Ett frö väger cirka 0,2 gram, vilket är den vikt som carat kommit att motsvara.

Bevarandestatus 
Beståndet hotas på grund av det intensiva bruket av artens trä, frukter och blad. Populationen minskar när skogarna omvandlas till jordbruksmark eller till turistanläggningar. Längre tider med torka kan bli ett större hot i framtiden.

Små gnagare som äter frukterna minskar trädets förmåga att fortplanta sig. Dessutom är olika insekter och deras larver som blåfläckig träfjäril, Myelois ceratoniae och Oidium ceratoniae skadliga för arten. Trots hoten är johannesbröd fortfarande vanligt förekommande. Arten listas av IUCN som livskraftig (LC).

Bilder

Referenser

Externa länkar 

Träd
Ärtväxter
Jo Växtindex
Förtryckssamverkan

Förtryckssamverkan (engelska triple oppression) är en teori utformad av Klaus Viehmann 1990 i dennes skrift Drei zu eins.

Teorin säger att mellan de olika formerna av förtryck finns det mer eller mindre starka bindningar, därför kan man inte bara kämpa mot en sorts förtryck utan man måste slå samtidigt mot alla former av förtryck. Den engelska benämningen triple oppression syftar på sexism, rasism, klassförtryck.

Se även 
 Intersektionalitet

Politiska termer
Request for Comments

En Request for Comments, RFC, är i allmän betydelse ett dokument som beskriver en föreslagen standard som man önskar att få kommentarer på. Så gott som alltid avses dock med RFC något dokument i serien som Internet Engineering Task Force publicerat, som beskriver de standarder som Internet bygger på. 

Den första RFC:n kom ut 1969 och gällde Arpanet, föregångaren till Internet. Den skrevs av Steve Crocker som en sammanfattning av ett möte mellan några som kallade sig The Network Working Group. För att inte stöta sig med dem som bestämde formulerade sig Crocker ödmjukt och inbjöd till diskussion om förbättringar av nätet. Egentligen var det inte någon som riktigt bestämde, då utvecklingen inte längre drevs av ARPA, BBN och andra utan låg i knät på universitetens något oorganiserade värld. Därför blev detta dokument det som standardiserade nätverkstekniken. Jonathan Postel skötte sedan RFC:erna under många år tills han avled 1998. 

Endast en mindre del av RFC:na är gällande standarder. Vad som avses bli en standard publiceras först i experimentella versioner och en del RFC:n beskriver god praxis eller ger annan information, men också sådana RFC:n kommer ofta att utforma en defacto-standard. 

Det är tradition att till första april skriva en mindre seriös RFC. Oftast driver dessa med någon aspekt av verkligheten på Internet eller av hur standarder skrivs. Vissa av RFC:na har implementerats, såsom:
 RFC 1149 (1990): IP över brevduvelänk, implementerad av en Linux-användargrupp i Norge; uppdaterad i RFC 2549 (1999)
 RFC 2324 (1998): kaffebryggare styrda över Internet, implementerad i Emacs
 RFC 5514 (2009): IPv6 över sociala nätverk; implementerat av en grupp på Facebook

Se även 
 Remiss

Externa länkar 
 Funets RFC-index
 The RFC Archive – Överblick över alla RFC
 RFC Editor – Sök efter dokument med nummer eller namn

Kända RFC:er 
 RFC822 – E-post
 RFC1945 – HTTP (överföring av webbsidor)
 RFC1459 – IRC (chattprotokoll)

Internet
Standarder och konventioner
Public key infrastructure

PKI, public key infrastructure, är det dominerande sättet att hantera publika krypteringsnycklar.

Hierarki av förtroende 
PKI möjliggör för användare av ett i grunden osäkert offentligt nätverk, som till exempel Internet, att säkert utbyta data genom att använda asymmetrisk kryptering. Varje användares publika nyckel knyts till användarens uppgifter med hjälp av ett certifikat. Certifikatet är signerat av en certifikatutfärdare (CA). Även CA:n har ett certifikat som knyter CA:ns publika nyckel till CA:ns uppgifter.

Eftersom signeringar gjorda med den privata nyckeln kan verifieras om man känner till den publika nyckeln kan man:
 Verifiera att alla användares certifikat är äkta och innehåller korrekta uppgifter om man har CA:ns certifikat
 Verifiera att signaturer gjorda av en användare är äkta om man har användarens certifikat

Detta innebär att det räcker med CA:ns certifikat för att kunna verifiera identiteten på en part.

Användningsområden 
Exempel på identiteter som kan verifieras med PKI är
 en webbplats namn som "secure.wikileaks.org"
 en person som skickat ett signerat e-postmeddelande
 en person som loggar in på en webbsida över TLS med ett klientcertifikat
 tillverkaren av datorprogram eller annan mjukvara
 en maskindel eller komponenter i DRM-system

PKI på Internet 
De flesta webbläsare innehåller redan från början en lista med betrodda CA-certifikat. Dessa betrodda certifikat är utgivna av företag eller organisationer som lever upp till höga säkerhetskrav för hur användarcertifikat ges ut för att kunna garantera att det namn som skrivs in i webbläsarens adressfält verkligen tillhör ägaren av certifikatets privata nyckel. Exempel på företag som har betrodda CA-certifikat är Comodo, VeriSign och Thawte. TLS är det kryptografiska protokoll som används för säker anslutning till servrar.

Implementationer med öppen källkod 
 OpenSSL är den enklaste formen av CA och verktyg för PKI. Finns inkluderad i alla de stora Linux-distributionerna. (Apache-licensierat)
 EJBCA är en skalbar, anpassningsbar, plattformsoberoende CA med installationer över hela världen som huvudsakligen utvecklas i Sverige av PrimeKey Solutions AB. (LGPL-licensierat)
 TinyCA är ett grafiskt gränssnitt för OpenSSL
 OpenCA

Standarder 
X.509 är den standard som styr den vanligaste typen av certifikat. Men många andra standarder reglerar området.

Relaterad teknologi 
Även Pretty Good Privacy och GNU Privacy Guard kan användas för att kryptera e-post och identifiera identiteter, men använder ett korslänkat förtroende mellan användarna istället för en hierarkisk struktur vilket ger en distribuerad struktur, som dessvärre är mer opraktisk att verifiera.

Se även 
 Kryptonyckel
 E-legitimation - ostandardiserat svenskt PKI system

Referenser 

Kryptografi
European Telecommunications Standards Institute

European Telecommunications Standards Institute (ETSI) är ett oberoende standardiseringsorgan för telekommunikation i Europa. Organisationens medlemmar kommer från drygt 50 länder och utgörs bland annat av nätoperatörer, tjänsteleverantörer,  administrationer, tillverkare, forskningsorgan och användare. ETSI grundades 1988 på initiativ av Europeiska kommissionen.

Exempel på betydelsefulla standarder från ETSI är DECT, GSM och UMTS.

Organisationen har sitt huvudkontor i Sophia Antipolis i Frankrike.

Externa länkar
 European Telecommunications Standards Institutes webbplats

Standarder och konventioner
Telekommunikation
Internationella ideella organisationer
Organisationer bildade 1988
Resistor

En resistor, även kallad motstånd, är en passiv elektronisk komponent som utgör ett hinder för elektronernas rörelse i ett elektriskt fält. Dess resistans är ett mått på storleken av detta hinder och beräknas som kvoten mellan spänning och ström enligt Ohms lag.

Resistorn är en av de vanligaste komponenterna i elektriska kretsar. Konstruktionen består av en oftast isolerad kropp med anslutningar, där innehållet är ett motståndselement, tillverkat av ett material med känd resistivitet (ρ), i form av en stav, ett rör, folie, ytskikt eller tråd med viss längd (l) och area (A). Detta beskrivs enligt

Enheten för resistans är ohm (Ω).

Motstånd som kan anses oberoende av ström, spänning och yttre faktorer, till exempel temperatur eller ljus, kallas för "linjära motstånd" eller bara "motstånd". Om resistansen varierar med ström, spänning eller yttre faktorer benämns komponenten för "olinjärt motstånd", eller med ett namn som anger vad motståndet är beroende av.

På grund av brus i resistorer utsätts den signal som transporteras genom motståndet för distorsion. Termiskt brus och strömbrus samt dessas spänningsberoenden förorsakar störningar som i vissa applikationer behöver iakttas.

En ideal resistor saknar induktans och kapacitans. Varje verklig resistor har dock en viss impedans vilket ger en frekvensberoende signalöverföring. För en enkel tråd är den karaktäristiska impedansen

där  är induktansen och  kapacitansen.

Om ett motstånd kyls ned mot absoluta nollpunkten, kommer för vissa ämnen det elektriska motståndet att upphöra (supraledning).

Olika typer av resistorer 

Det finns olika typer av resistorer. De flesta har en konstant resistans och kallas därför fasta resistorer. Andra har en resistans som kan varieras, till exempel skjut- och vridresistorer, och kallas därför variabla resistorer. Reglaget för att ställa in volymen på en radio är en typ av vridresistor. När volymkontrollen vrids, minskar eller ökar resistansen i en krets som reglerar ljudstyrkan.

 Kolkompositmotstånd
 Kolytskiktsmotstånd
 Metallfilmsmotstånd
 Tjockfilmsmotstånd
 Tunnfilmsmotstånd
 Metalloxidmotstånd
 Motståndsnät
 Trådlindade motstånd
 Termistor (temperaturberoende motstånd, NTC och PTC)
 Varistorn (icke-linjära, spänningsberoende motstånd)
 Fotomotstånd (ljusberoende motstånd)

Märkningsscheman för resistorer 
Linjära motstånd har märkningsscheman, enligt vilka komponentvärden anges med färgband.

Schema med fyra band

Schema med fem band

Schema med sex band

Standardvärdeserier för resistorer

Se även 
 Potentiometer

Referenser

Externa länkar

Elektriska komponenter
Wikipedia:Basartiklar
Ohm

Ohm (betecknas med Ω) är SI-enheten för resistans, reaktans och impedans. 1 ohm är den resistans som vid 1 volt släpper igenom laddningsmängden 1 coulomb per sekund, det vill säga 1 ampere. 1 Ω = 1 V/A.

Enheten är uppkallad efter Georg Ohm som formulerade Ohms lag.

Se även
 Ohms lag
 Konduktans
 Siemens
 Elektrisk resistivitet

Referenser 

Härledda SI-enheter
Resistansenheter
Tupolev Tu-144

Tupolev Tu-144 (ryska: Tyполев Ту-144; NATO-rapporteringsnamn: Charger) är ett sovjetiskt överljudspassagerarflygplan designad av Tupolev i drift åren 1968–1999.

Historia
Flygplanet tillverkades av Tupolev i Sovjetunionen för att konkurrera med Concorde, och var väldigt likt sin konkurrent i designen. En avvikelse är canardvingen nära nosen (en på var sida), vilket Concorde inte har. Planet flög första gången år 1968 och slog därmed Concordes premiärflygning med två månader. Likheten med Concorde gjorde att planet fick öknamnet "Konkordski". 

Tupolev Tu-144 hade en hög bränsleförbrukning vilket bidrog till att planet togs ur bruk år 1978 efter att endast 16 plan tillverkats. Ytterligare ett plan var under uppbyggnad, men slutfördes aldrig. Plantypen gjorde 100 kommersiella flygturer mellan Moskva och Alma Ata, och var utrustat med bromsskärm för att kunna dra ner farten vid landning på blöt landningsbana.

Flygplanet flögs enbart av Aeroflot i kommersiell trafik och var inblandat i två dödsolyckor med totalt 16 dödsoffer, en under flygmässan i Paris och den andra under flyg med inrikespost i Sovjetunionen.

Industrispionage 
Tupolev Tu-144 är i princip ett verk av Sovjets spioneri på franska Aérospatiale, som tillverkade Concorde tillsammans med British Aircraft Corporation. År 1965 greps Sergei Pavlov, Aeroflots representant i Paris, för att han kommit över uppgifter om bland annat bromssystemet och landningsställen på Concorde och 1977 greps den sovjetiska agenten Sergei Fabiew, misstänkt för att ha kommit över hela Concordes prototyp under mitten av 60-talet. Detta var dock tidiga prototyper som inte var tillräckligt detaljrika för att Sovjet skulle kunna tillverka ett eget plan. Detta skulle dock förklara varför Tu-144 är så lik Concorde. Enligt en teori kände BAC och Aérospatiale till de sovjetiska spionagen och gjorde falska ritningar med avsiktliga konstruktionsfel. Detta kan förklara varför Tu-144 aldrig blev lika tillförlitlig som Concorde.

NASA 
Under 1995 gick NASA och Boeing ihop med Ryssland och började använda en Tu-144 för testflygningar för att skapa nästa generations överljudspassagerarflygplan.

Olyckor 
Projektet drabbades av ett stort bakslag 1973 när en Tu-144 havererade under en flyguppvisning i Paris, varvid alla ombordvarande omkom. Enligt uppgifter från Ryssland och Frankrike inträffade olyckan på grund av en panikartad undanmanöver för att inte att krocka med ett Mirage-flygplan som tog bilder.

Se även 
 Concorde
 Boeing 2707
 North American XB-70 Valkyrie

Externa länkar 
 
 NASA TU-144LL High Speed Research

Passagerarflygplan
Flygplan tillverkade av Tupolev
Överljudsflygplan
Tupolev

Tupolev är ett ryskt konstruktionsföretag för främst flygplan.

Tupolev grundades 1922 av Andrej Tupolev och är känt för utformning av många banbrytande flygplan för både civilt och militärt bruk. Det byggde också ett sjöflygplan på 1930-talet, men senare övertogs tillverkningen av Beriev.

Några kända flygplan är Tupolev Tu-154 som är ett av världens vanligaste medeldistansplan och Tupolev Tu-144, ett passagerarplan som kan gå i överljudshastighet, Tupolev Tu-95, som är världens snabbaste turboprop. Tu-144 utvecklades samtida med Concorde och de båda flygplanen liknar varandra och ett visst samarbete förekom under 1970-talet.

Historik
Tillverkningen handhas av andra företag. Under 1920- och 1930-talen uppmärksammades man mest för tunga bombplan. Under andra världskriget var Tupolevs Tu-2 en av Sovjetunionens främsta frontlinjebombare. Från 1942 tillverkades planet i flera olika versioner. 

Efter kriget skapades Sovjetunionens första interkontinentala bombplan, Tu-4. Detta skedde efter att ett amerikanskt bombplan från Boeing av typen B-29 landat i Sovjetunionen 1945. På Stalins uppdrag fick Tupolev i uppgift att kopiera B-29 och leverera 20 stycken testflygplan för utvärdering inom två år. Det resulterande planet Tu-4 flög första gången 1947. Planet kom att få stor betydelse för Tupolevs utveckling under efterkrigstiden.

Modeller 
 Tupolev Tu-4
 Tupolev Tu-16
 Tupolev Tu-22
 Tupolev Tu-22M
 Tupolev Tu-95
 Tupolev Tu-104
 Tupolev Tu-110
 Tupolev Tu-114
 Tupolev Tu-124
 Tupolev Tu-134
 Tupolev Tu-144
 Tupolev Tu-154
 Tupolev Tu-155
 Tupolev Tu-160
 Tupolev Tu-204
 Tupolev Tu-214
 Tupolev Tu-334

Externa länkar 
 Tupolev
Tobaksläktet

Tobaksläktet (Nicotiana) är ett växtsläkte med cirka 90 arter i familjen potatisväxter. Släktet tillhör samma familj som potatis, tomater och paprika. Några arter odlas för sina nikotinrika blad och andra för sina vackra blommor. De flesta arter i släktet är ettåriga och högvuxna (1-2m), med breda ovala blad med helbräddade kanter. Blommorna är femtaliga, sambladiga och långpipiga och sitter i klaseliknande knippen i stjälkens topp. Tobaksarter innehåller nikotin i bladen, och det är ett gift som kan tränga igenom oskadad hud när man hanterar eller plockar tobak, se artikeln om nikotin.

Tobak används främst för tobaksrökning, det vill säga inandning av rök från cigaretter, cigarrer eller rökpipor. Tobak används även i snus och i tuggtobak. Röktobaken kommer främst från bondtobak (N. rustica)  och virginiatobak (N. tabacum). Den vanligaste prydnadstobaken är blomstertobak (N. × sanderae).

Etymologi 
Carl von Linné namngav släktet efter Jean Nicot, fransk ambassadör i Portugal, som introducerade tobak i Europa omkring 1560.

Dottertaxa till Tobak, i alfabetisk ordning 

 Nicotiana acaulis
 Nicotiana acuminata
 Nicotiana africana
 Nicotiana alata
 Nicotiana ameghinoi
 Nicotiana amplexicaulis
 Nicotiana arentsii
 Nicotiana attenuata
 Nicotiana azambujae
 Nicotiana benavidesii
 Nicotiana benthamiana
 Nicotiana bonariensis
 Nicotiana burbidgeae
 Nicotiana cavicola
 Nicotiana clevelandii
 Nicotiana cordifolia
 Nicotiana corymbosa
 Nicotiana cutleri
 Nicotiana debneyi
 Nicotiana edwardsonii
 Nicotiana excelsior
 Nicotiana flindersiensis
 Nicotiana forgetiana
 Nicotiana fragrans
 Nicotiana glauca
 Nicotiana glutinosa
 Nicotiana goodspeedii
 Nicotiana gossei
 Nicotiana graciliflora
 Nicotiana heterantha
 Nicotiana knightiana
 Nicotiana langsdorffii
 Nicotiana linearis
 Nicotiana longibracteata
 Nicotiana longiflora
 Nicotiana maritima
 Nicotiana megalosiphon
 Nicotiana miersii
 Nicotiana monoschizocarpa
 Nicotiana mutabilis
 Nicotiana noctiflora
 Nicotiana obtusifolia
 Nicotiana occidentalis
 Nicotiana otophora
 Nicotiana paa
 Nicotiana pandurata
 Nicotiana paniculata
 Nicotiana pauciflora
 Nicotiana petunioides
 Nicotiana plumbaginifolia
 Nicotiana quadrivalvis
 Nicotiana raimondii
 Nicotiana repanda
 Nicotiana rosulata
 Nicotiana rotundifolia
 Nicotiana rustica
 Nicotiana sanderae
 Nicotiana setchellii
 Nicotiana simulans
 Nicotiana solanifolia
 Nicotiana spegazzinii
 Nicotiana stocktonii
 Nicotiana suaveolens
 Nicotiana sylvestris
 Nicotiana tabacum
 Nicotiana thyrsiflora
 Nicotiana tomentosa
 Nicotiana tomentosiformis
 Nicotiana trigonophylla
 Nicotiana truncata
 Nicotiana umbratica
 Nicotiana undulata
 Nicotiana velutina
 Nicotiana wigandioides
 Nicotiana wuttkei

Bildgalleri

Se även 
 Tobak
 Tobaksrökning
 Tobakspipa
 Vattenpipa

Referenser

Externa länkar 

 Tobaksfakta
 Ragnarök- informationssajt om tobak för unga
 Sluta-röka-linjen
 Forum om råtobak
 Flora
 http://linnaeus.nrm.se/flora/di/solana/nicot/nicorus.html Flora2]
Liepāja

Uppslagsordet Libau eller Seeburg leder hit, för fartyget, se S/S Libau och för företaget, se Seeburg Corporation.

Liepāja (tyska: Libau; ryska: Либава, Libava eller Лиепая, Lijepaja; polska: Lipawa) är en stad vid östersjökusten i Lettland, landets till folkmängden tredje största stad med 86 264 invånare (1/1 2005). Särskilda delar av staden erhöll 1997 speciell status, liknande ekonomiska frizoner, i ett försök att locka investerare. Liepāja har två hamnar, en för handelsskepp och en för krigsfartyg (Karosta).

Historik 
Liepāja grundades år 1263 av tyska riddare. Under alla omständigheter har namnet Libau/Liepāja använts sedan åtminstone år 1560. År 1625 erhöll orten stadsrättigheter av Kurlands hertig Fredrik Kettler, vilka bekräftades av den polske kungen Sigismund III 1626. År 1697 grävdes hamnkanalen som en förbindelseled mellan Libausjön och Östersjön. Vid Polens tredje delning 1795 annekterades Liepāja och övriga Kurland av Ryssland. Inom det ryska riket blev Liepāja en mycket viktig handelsled; år 1900 gick 7 procent av den ryska exporten via staden. Handeln bidrog till att staden växte kraftigt, år 1913 var folkmängden över 100 000 - större än idag. Utöver handeln blev Liepāja även en viktig hamn för emigrationen till Förenta Staterna (40 000 emigranter lämnade årligen Ryssland via staden under 1900-talets början.)

I Liepāja fanns 1893–1916 en rysk örlogsbas, egentligen endast i bruk åren 1906–1907.

I samband med första världskriget ockuperades staden av Tyskland den 7 maj 1915 och var sedan tyskarnas viktigaste stödjepunkt för krigföringen i östra Östersjön. Liepāja ingick efter krigets slut i den nybildade staten Lettland. Inom den nya staden var Liepāja interimshuvudstad under sex månader 1918–1919. Stora delar av staden förstördes under andra världskriget, då den 1941 belägrades av tyska Wehrmacht och sedermera 1945 bombarderades av Sovjetunionens allierade amerikanerna (USAAF) och britterna (RAF).

Under den sovjetiska perioden (1940–1941, 1945–1991) spelade staden en viktig militär roll genom Östersjöflottans flottbas Karosta. Denna sovjetiska flottbas samlade ett manskap om 26 000 individer. Liepāja var under den sovjetiska tiden "stängd"; det krävdes ett särskilt tillstånd för att få resa in i Karosta. Sedan 1991 ingår Liepāja ånyo i det självständiga Lettland, samma år återöppnades handelshamnen. Den sovjetiska/ryska militära närvaron i staden var inte över förrän 1994.

Numera är flottbasen Karosta öppen för besökare och anses vara värd ett besök, inte bara av folk som är intresserade av lämningar efter Sovjetunionen, utan även för den rysk-ortodoxa katedralen som nu restaurerats.

Sport 
 FK Liepāja

Vänorter
Liepāja har följande vänorter:
 Årstad, Bergen, Norge
 Bellevue, Washington, USA
 Darmstadt, Tyskland
 Elbląg, Polen
 Gdynia, Polen
 Guldborgsunds kommun, Danmark
 Helsingborgs kommun, Sverige
 Homel, Vitryssland
 Klaipėda, Litauen
 Nynäshamns kommun, Sverige
 Palanga, Litauen
 Zapadnyj administrativnyj okrug, Moskva, Ryssland

Se även 
 Massakern i Liepāja
 Spårvagnar i Liepāja

Källor

Noter

Externa länkar 

 

 
Lettlands republikstäder
Lettlands historia
Storsien

Storsien är en mindre ort vid Korpikån i Kalix kommun, Norrbotten. Byn är främst känd för ett interneringsläger/arbetsläger där omkring 300–370 kommunister, syndikalister, pacifister och radikala socialdemokrater internerades vintern 1939–1940, då dessa ansågs utgöra en fara för rikets säkerhet vid ett krig mot Sovjetunionen.

Se även
 Interneringsläger i Sverige under andra världskriget

Vidare läsning
 [Kieris far var en av de internerade]

Externa länkar
NE:Storsienlägret

Interneringsläger
Orter i Kalix kommun
Sverige under andra världskriget
Small-C

Small-C är en något begränsad implementation av C lämplig för inbäddade system och mikrodatorer med begränsade resurser.

Se även 
Z88DK

Externa länkar
 http://www.cpm.z80.de/small_c.html

Programspråk
Nya Väktaren

Nya Väktaren var en kyrklig tidskrift med gammalkyrklig inriktning, grundad 1908 och senast utgiven 2014.

Nya Väktaren grundades av Axel B. Svensson under den tid han var predikant i Betlehemskyrkan i Stockholm (Evangeliska Fosterlandsstiftelsen, EFS). Han var tidningens redaktör och ansvarige utgivare fram till sin död 1967. Svensson lämnade EFS 1911 och blev ledare för Missionssällskapet Bibeltrogna vänner, men tidskriften var hans privata och uttryckte hans personliga ståndpunkter.

Efter Svenssons död var domprost Gustaf Adolf Danell utgivare 1967–1992. Han efterträddes av kyrkoherde Jan-Åke Karlsson som var utgivare 1993–2002.  

Från 2003 var Nya Väktaren en teologisk fördjupningsbilaga till Kyrkliga Förbundets tidning Kyrka och Folk. Den förefaller ha upphört med Volym XXXVI från 2014 som senast tillgängliga utgåva.

Källor

Nedlagda svenska tidskrifter
Tidskrifter startade 1908
Tidskrifter nedlagda 2014
Gammalkyrklighet