kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Partiell flyttfågel

Partiell flyttfågel eller strykfågel kallas de fåglar som på olika sätt varken beter sig som typiska flyttfåglar eller stannfåglar. Hos dessa arter, exempelvis blåmes, talgoxe, kaja och kråka, flyttar vissa delar av populationen säsongsvis kortare sträckor, men har inget fast vinterkvarter, medan andra delar av populationen stannar kvar kring häckningsområdet. Hos de flesta av dessa partiella flyttfåglar flyttar olika stora mängder av populationen olika år. Detta kan exempelvis bero på födotillgång vid häckningsplatsen. När större mängder fåglar dyker upp under en period talar man om invasionsfåglar eller invasionsflyttare, och typiska nordeuropeiska exempel är domherre, sidensvans och korsnäbbar.

Ibland används begreppet kortflyttare synonymt med partiell flyttfågel men kortflyttare har även andra innebörder, se flyttfågel.

Källor
Staffan Ulfstrand (2007) Att flytta eller inte flytta, Vår fågelvärld, nr.6, årg:66, sid:26-27

Fåglar
Adrastea

Adrastea är en av Jupiters mindre månar, den är den andra månen räknat inifrån och upptäcktes av astronomerna David C Jewitt och G. Edward Danielson den 8 juli 1979 då man studerade de fotografier som Voyager 2 skickat tillbaka. Den fick den tillfälliga beteckningen S/1979 J1 och 1983 uppkallades den efter gudinnan Adrasteia som var ansvarig för att dela ut belöningar och straff och var dotter till Zeus och Ananke i den grekiska mytologin.

Omloppsbanans egenskaper 

Adrastea kretsar kring Jupiter på ett avstånd av 127 969 km, på 7 timmar och 4 minuter. Banans excentricitet är 0,0018 med en lutning på 0,054° i förhållande till Jupiters ekvatorialplan. Den rör sig inom Jupiters ringsystem och är troligtvis en bidragande källa till ringpartiklarna.

Den ligger innanför Jupiters jovistationära omloppsbana och närmar sig därför Jupiter lite för varje varv och slutligen kommer den att falla in i Jupiter. Den ligger också innanför Roche-gränsen men den är troligtvis för liten för att slitas sönder av tidvattenkrafterna.

Fysiska egenskaper 

Adrastea har en genomsnittlig diameter på 16,4 km. Densiteten är uppskattad till 4 500 kg/m3 vilket kan tyda på att den är uppbyggd av silikater och fruset vatten. Den har en mörk yta med en albedo på 0,05 vilket betyder att endast 5 % av solljuset som träffar den reflekteras. Magnituden är ca 18,7. Adrastea roterar kring sin egen axel på 7 timmar och 9 minuter och har därför i praktiken en bunden rotation

Referenser

Externa länkar 
 JPL:Natural Satellite Physical Parameters
 JPL:Planetary Satellite Mean Orbital Parameters
 JPL:Natural Satellite Discovery Data

Månar
Jupiters månar
Astronomiska upptäckter av DC Jewitt
Astronomiska upptäckter av GE Danielson
Astronomiska upptäckter 1979
Fredrik Vetterlund

Fredrik Mauritz Vetterlund, född 10 oktober 1865 i Halmstad, död 24 november 1960 i Matteus församling, Stockholm, var en svensk författare, litteraturhistoriker och  litteraturkritiker.

Biografi 
Vetterlund blev student i Lund 1884, filosofie kandidat 1889, filosofie licentiat 1899, filosofie doktor  1900 och var 1902–1910 docent där i ämnet estetik . Tiden 1911–1918 hade han motsvarande tjänst vid Stockholms högskola. Parallellt var Vetterlund 1900–1924 litteraturkritiker i Aftonbladet. Han behandlade i essäer den svenska romantiken, framförallt Per Daniel Amadeus Atterboms diktning. Vetterlunds egen diktning har karakteriserats som blid och drömmande. Han blev hedersledamot av Hallands nation vid Lunds universitet 1932.

Fredrik Vetterlund var son till konsuln Mauritz Leonard Wetterlund och Heriette Fredrique Marie Hanson. Han var far till skådespelaren Inga-Bodil Vetterlund. Vetterlund är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Bibliografi

Skönlitteratur
 - Tillsammans med Gustaf Henric Lundqvist
 - Undertecknat F. V.

 - Ur Dagny.

 - Undertecknat F.V.

 - Musik av Sven Welin.

Varia
 - Ur Samlaren.
 - Ur Svensk tidskrift.
 - Ur Svensk tidskrift.
 - Ur Svensk tidskrift.
 - Behandlar Anna Wästberg. - Ur Läsning för hemmet.
 - Ur Svensk tidskrift.
 - Ur Svensk tidskrift.
 - Akademisk avhandling Lund.

 - Ur Ord och bild.

 - Ur Ord och bild.
 - Ur Ord och bild.
 - Ur Ord och bild.
 - Ur Ord och bild.

 - Ur Ord och bild.
 - Ur Ord och bild.

 - Ur Ord och bild.
 - Ur Ord och bild.

 - Ur Ord och bild.
 - Ur Ord och bild.

 - Ur [P.A.N.] Vers och prosa.
  - Ur Biblioteksbladet.
 - Ur Ord och bild.

 - Ur Samlaren.
 - Ur Nordisk tidskrift.
 - Ur Svensk tidskrift.

 - Ur Föreningen Gamla Halmstads årsbok.
 - Ur Ord och bild.

Utgivare

Priser och utmärkelser 
 De Nios stora pris 1925

Källor

Noter

Externa länkar 
 

Svenska litteraturkritiker
Svenska novellförfattare
Svenskspråkiga novellförfattare
Svenskspråkiga poeter
Svenska docenter
Personer verksamma vid Lunds universitet
Hedersledamöter vid Hallands nation
Svenska litteraturvetare under 1900-talet
Svenska poeter under 1900-talet
Författare från Halmstad
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1865
Avlidna 1960
Män
Kroppsstrumpa

Kroppsstrumpa (på engelska bodystocking, ett ord som inbland förekommer även på svenska) är en kroppsnära ärmlös eller långärmad topp med tillhörande korta eller långa ben.

Plaggets förlaga är i princip leotarden, men den första egentliga kroppsstrumpan gjordes först 1961 av Warner's. Det var en baddräktsskuren body av hudfärgad crêpenylon som fungerade som en kroppsformande "andra hud" underkläder. 

Den långbenta och än mer kroppstäckande varianten kallas även "jumpsuit" eller "catsuit". Denna lanserades 1965 av Courrèges och var då av ribbstickad ull och buren under minikjol. Tvådelad eller hel har den återkommit i mode sedan det kroppsmedvetna 1980-talet.

Damkläder
Cache-cœur

Cache-cœur (franska ”gömma hjärtat”) är ett omlottliv med eller utan ärm som var på modet cirka 1930–1950 samt 1970–1990. Ursprunget är kamkoftan/bäddjackan.

Livplagg
Buttondown

Buttondown (från engelska "knäppa ner") är kragsnibbar med knappfäste.

Idén till buttondown fick varuhuset Brooks Brothers från de argentinska polospelarna, som 1896 började fästa ner de fladdrande kragsnibbarna på skjortbröstet. År 1900 gjordes den första poloskjortan med buttondownkrage. Skjortor med buttondownkrage är i första hand tänkta att användas med slips.

Kläddetaljer
Bäddjacka

Bäddjacka eller bäddkofta är en långärmad och midjekort kofta, som bärs av damer för att inte frysa när man läser i sängen. Bäddjackan har långa tampar fram att vira omlott om bålen. Den är gjord av bekväma värmande material som matelassé eller ylle. Den lanserades på 1830-talet och var populär fram till 1950-talet.

En bäddjacka av finare typ kallas lisös (av franska liseuse) och användes när man ville vara liggande men ändå presentabel. Den är tillverkad av tunt tyg eller trikå och ofta dekorerad med spetsar och liknande.

Referenser

Noter

Externa länkar

Damkläder
Nattkläder
Chemisette

Chemisette, franska "liten blus" alt. "liten skjorta". (Diminutiv av "chemise"). Ett damplagg i form av ett kort linne eller ifyllnad som bärs av damer innanför urringningen och skymtar fram. Kan ersätta blus eller topp under kavaj, kofta, tröja o.d. Chemisetten började bli vanlig under 1850- och 1860-talen och förekommer än idag. Även falskt skjortbröst, kragstånd och bröstplatta för frack.

Se även
 Chemise

Kläder
Cirkelstickning

Cirkelstickning, teknik för att forma behåkupa eller för att sy samman vaddering och tyg i behåkupa, började förekomma 1939. Används även för att forma hattar samt i plagg.

Sömnad
Collier

En collier (franska, ’runtom halsen’, ’krage’) är ett långt eller kort halsband, typ halskedja eller enradigt pärlhalsband. Den var på modet cirka 1920–1960. En liten pärlcollier som tittade upp utanför jumpersetet var höjden av chiceri 1959–1962. Exklusiva dyrbara halssmycken av kända designers och juvelerare brukar numera benämnas collier, medan enklare halsband kallas choker.

Ordet collier är belagt i svenska språket sedan 1795.

Källor

Smycken
Crevés

Crevés, franska "slitsar", utskärningar i plagg, främst på ärmar och byxor, uppstod på 1400-talet. Undertyget eller fodret skymtade igenom, ofta i avvikande färg. Detalj som återkom i modet under tidigt 1800-tal, och på 1990-talet.

Kläddetaljer
Klädedräkt under medeltiden
Croisé

Croisé, franska "korsad", sömnadsteknik som innebär att man syr ihop band som ligger flätade i kors. 

Även alternativt namn för kryssöm, det vill säga finish (avslutning) på exempelvis trikåkanter. Variant av söm med samma egenskap är s.k bindsöm som syr ihop två olika tyger med varandra och samtidigt kastar över kanten i trikåmaterial.

Sömnad
Diadem

Diadem (grekiska: diaʹdēma ’bindel’, av diadeʹō ’binda om’) är en hårprydnad i form av ett pannband, även benämnd tiara. Det användes i forntiden av kungar, och återupptogs igen under 1800-talet för att därefter växla i popularitet.

Historik 
Det bars av under antiken av egyptiska, assyriska, persiska och hellenistiska härskare. I forntidens Egypten var faraonernas värdighetstecken ett gyllene band likt en kobra som reser sig som en krona framtill. Inom grekisk mytologi associerades diademet med Dionysos (Liber Pater i Rom) som sades ha uppfunnit det för att lindra huvudvärk. Som kunglighetstecken togs diademet upp i den grekiska kultursfären av Alexander den store efter förebild hos de persiska storkungarna, som bar ett blåvitt band runt den kungliga tiaran. I Rom avstod Julius Caesar när han blev erbjuden ett diadem av Antonius, eftersom det var en symbol för monarki. Omkring 300 e. Kr. tog kejsar Diocletianus upp det som värdighetstecken. Konstantin använde ett diadem dekorerat med pärlor.

Numera kan vem som helst bära ett diadem. 
Diadem med högt mittstycke inspirerade av antikens lagerkransar kom åter under klassicismen och fick sitt stora genombrott i samband med Napoleon I:s kröning 1804. De återkom i modet under andra nyklassicistiska stilperioder, bland annat runt sekelskiftet 1900 och på 1920-talet, då det skulle sitta så lågt att det såg ut som ett pannband.

Diadem för vardagsbruk används för att hålla långt hår på plats och som prydnad. Under 1970- och 1980-talet blev diadem i plast moderna. Dessa har ofta små taggar på undersidan för att få bättre fäste i håret. De kan också vara överklädda med textil. Under 2000-talet har diademet åter varit på modet.

Galleri

Referenser

Se även
Tiara
Coiffe
Svenska kungahusets smycken

Externa länkar

Smycken
Hår
Dok

Dok är ett huvudkläde som täcker öron, haka, hals och håret. Doket bars i medeltidens Europa av både nunnor och sekulära gifta kvinnor. Doket i sina olika utföranden är en vanlig klädesdetalj i många delar av världen. Vid sorg har i vissa traditioner ett så kallat änkedok burits.

Historik
 
I det kristna Europa utvecklades ett sedvänja där en kvinna skulle dölja sitt hår efter giftermålet. Detta symboliserade en typ av övergång för en kvinna från ogift till gift status. En ogift kvinna fick visa håret, och bröllopet var den sista gång hon fick visa sitt hår utslaget offentligt. Efter bröllopet skulle håret döljas under ett dok, kallad hustrulin eller frudok. 

Denna sedvänja började mjukas upp för gifta kvinnor inom adeln under 1300-talet, när olika typer av hennin började sättas upp i fantasifulla former som visade delar av håret. Under renässansen började gifta kvinnor inom adeln att helt visa sitt hår. 
Gifta kvinnor som inte tillhörde adeln dolde däremot fortsatt sitt hår, men började från 1500-talet att böra olika typer av mössor och andra huvudbonader istället för dok.

Nunnedok 

Nunnor var ogifta, men hade i egenskap av "Kristi brud" en gift kvinnas status under medeltiden. Nunnor fortsatte bära dok när andra kvinnor övergick till mössor under 1500-talet. 

Nunnor döljer sitt hår under ett dok för att undvika fåfänglighet. Nunnedoket kallas ibland slöja. Innebörden återkommer i begreppen "antaga slöjan" eller "ta doket", vilket betyder att en kvinna går i kloster.

Vivkläde
Enligt gammal tradition bar öländska kvinnor, framför allt på norra ön, ett vitt dok vid begravning. Detta kallades för vivkläde.

Se även 
 Brudslöja
 Burka
 Chador
 Haklin
 Hijab
 Huvudduk
 Huvudlin
 Klut
 Niqab
 Slöja

Referenser

Noter

Tryckta källor
 Svensk uppslagsbok
 Ingrid Loschek, Gundula Wolter: Reclams Mode- und Kostümlexikon. 6. Auflage. Reclam, Stuttgart 2011, ,

Översättning
 

Klädedräkt under medeltiden
Damkläder
Huvudbonader
Dupont (företag)

E. I. du Pont de Nemours and Company (Dupont), är ett amerikanskt multinationellt  kemisk-tekniskt företag, grundat 1802 med högkvarter i Wilmington, Delaware. Dupont är idag världens största inom sin bransch.

Företaget är uppkallat efter sin grundare, den franske immigranten Eleuthère Irénée du Pont de Nemours (1771–1834), som började med att tillverka krut utanför Wilmington. Många medlemmar av familjen Du Pont är än idag stora delägare i det börsnoterade bolaget.

Koncernen diversifierade tidigt in i produktion av olika kemiska produkter. Dupont är världens mest framgångsrika företag inom syntetiska material och har bland annat utvecklat produkterna/varumärkena lycra, spandex, teflon, kevlar, neopren, freon och nylon (polyamid). Kevlar uppfanns av  Stephanie Kwolek. Det sistnämnda materialet utvecklades av kemisten Wallace Carothers (1896–1937).

År 2011 förvärvade Dupont danska Danisco.

Den 11 december 2015 meddelade Dupont att man hade för avsikt att fusionera sig med konkurrenten Dow Chemical Company och det kombinerade företaget skulle få namnet Dowdupont och vara holdingbolag till tre självständiga och publika företag inom jordbruk, materialvetenskap respektive specialprodukter. Detta är ett drag för att försöka att ta upp kampen med världens största kemiföretag i tyska BASF SE, det kom dock rapporter under 2016 att BASF själva var intresserade att förvärva Dupont som ett motdrag till den potentiella fusionen mellan Dow och Dupont. Affären har dock dragit ut på tiden på grund av svårigheter att övertyga olika länders konkurrensmyndigheter och Europeiska unionen (EU) om att fusionen inte skulle rubba konkurrenskraften på världsmarknaden för kemiska produkter.

Referenser

Externa länkar 
 Officiell webbplats 

 
Företag bildade 1802
Eau de Cologne

Eau de Cologne (av franska eau de Cologne, "vatten från Köln") är en parfym som tillverkas genom upplösning i sprit av vissa flyktiga oljor.

Dess upphovsman var en italiensk parfymör, Giovanni Maria Farina, som på 1700-talet var bosatt i Köln. Han skapade ett väldoftande toalettvatten av örtextrakt, olja och sprit som kom att kallas "Eau de Cologne". Ett av de mest kända fabrikaten, som dock är en gammal förfalskning, är 4711. Giovanni Maria Farinas original sedan 1709 tillverkas och säljs fortfarande i Köln av Johann Maria Farina gegenüber dem Jülichs-Platz GmbH.

Tillverkning
Eau de Cologne tillverkas numera på många håll i världen och det existerar en otalig mängd recept på tillverkningen. Förr framställdes den mesta eau-de-colognen av vissa droger genom destillation med utspädd alkohol och tillsats av olika eteriska oljor med påföljande lagring.

Tillverkning av Eau de Cologne har från detta utvecklats till att eteriska oljor direkt löses i mer eller mindre utspädd alkohol. Som karaktäristiska eteriska oljor kan nämnas bergamott-, neroli-, citron- eller rosmarinolja. Även lavendelolja kan tillsättas i mindre mängd.

Ett absolut villkor för att uppnå en verkligt god produkt är att varan lagras under lång tid, varvid de olika parfymerna ”smälter samman”.

Källor
Giovanni Maria Farina http://www.farina1709.com

Noter

Parfym
Köln
Varumärkesord
Degenererade varumärken
Erogena zoner

Erogena zoner (gr. eros, gen'es, "som väcker kärlek"), områden på människokroppen vilka sexuellt kan retas vid beröring.

Erogena zoner

Fingrarna 

Fingertopparna har många nervceller och är responsiva till väldigt lätt beröring, som exempelvis strykning med tunga.

Fötter, Tår och Ben 

Många människor tycker om att få sina fötter och tår sugna, kittlade, eller slickade. Detta kan dock för många människor vara ett väldigt känsligt och kittligt område. Baksidan på knäna och innerlåren är även zoner som är känsliga för beröring.

Öronen 

Många människor tycker om att få sina öron lätt sugna eller bitna på. Vissa finner det även upphetsande att få sina öron slickade.

Nacken 

Nacken och nyckelbenet är ett väldigt känsligt område. Slickning, kyssning, eller annat, är upphetsande för många människor. Sugmärken på nacken är vanligt efter munsugning.

Brösten 

Brösten, särskilt bröstvårtorna, är känsliga för beröring både hos kvinnor och män. Vad gäller kvinnan kan stimulering av bröstet resultera i en ökad produktion av oxytocin och prolaktin som påverkar hennes fortplantningsorgan.

Kvinnans könsorgan 

Klitoris med klitorisollonet är den mest erogena zonen på kvinnan.

Mannens könsorgan 

Ollonet är den mest erogena zonen på mannen.
Området under pungen bak mot anus kan ge en behaglig känsla för mannen när det varsamt masseras.

Se även
Kama Sutra
Samlagsställning

Källor 
 Kvinnans erogena zoner

Erogena zoner
Flor (dräkt)

Flor (av latin flos ’blomma’) avser tunt, genomskinligt tyg (spets, nät) för ansiktsslöjor och brudslöjor.

Flor har använts som dekoration på damhattar sedan 1890-talet, populärt cirka 1930–1960. En tätare variant, som döljer en sörjande änkas ansikte, benämns sorgflor.

En viss sorts flor kallas krusflor.

Referenser

Noter 

Accessoarer
Formpressning

Formpressning är en metod för formning av till exempel keramiska produkter, trä, textil eller härdplaster. Vid formpressningen används både värme och tryck för att forma en produkt eller mönster med hjälp av ett formverktyg.

Process 
Vid formpressning använder man sig av två pressplattor mellan vilka det finns ett formverktyg. Materialet placeras i formverktygets hålrum, när det pressas samman fyller materialet ut hålrummet. För att vara säker på att produkterna ska få rätt form måste formpressen laddas med mer material än vad produkten kräver. Metoden är ganska tidsödande och på grund av laddningen av extra material kan en hel del skägg skapas vilket ger svinn vid tillverkning.

Plast 
Formpressning av plast är den äldsta metoden att skapa plastprodukter med bestämd form. Det positiva med formpressningen är att den är relativt enkel och lämpar sig bra för gummiblandningar med dålig flytförmåga och för stora produkter.

Textil 

Inom textilindustrin användes formpressning för att göra hela (sömlösa) behåkupor hos Triumph redan 1962. En hel form, en behå, kom 1973. Under 1980- och 1990-talet utvecklades tekniken för att göra bl.a. plisseringar och intrikata ytmönster. Märkligt nog kunde man inte formpressa bomull förrän 1978.

Idag används formpressning även vid tillverkning av produkter inom möbel, inredning och akustik. Råmaterialet som används är nålfilt med inblandning av smältfiber. Tekniken ger möjlighet att tillverka produkter som har hög mekanisk styrka och med olika kulör på fram- och baksida.

Källor 

Tillverkning
Industri
Fuskpäls

Fuskpäls, engelska fake fur.

I slutet av 1930-talet började man att göra "päls" av orlonpile (populärt kallat "teddy"), som användes som varmfoder. 1944 kom den första hela fuskpälsen; när äkta päls började anses vara fel på 1970-talet, kom de färgglada "fuskisarna".

Ytterkläder
Päls
Gångveck

Gångveck, veckad insats baktill på snäv kjol, s.k. kickpleat. Först 1948-1952, när kjolarna var så snäva att man knappt kunde gå normalt.

Se även
 Sprund
 Plissé

Sömnad
Hatt

En hatt är en mer eller mindre styv huvudbonad med kulle och i regel ett brätte. Hatt används främst till skydd mot solen, köld och regn. Hattar förfärdigas av olika material till exempel filt och halm. Damhattar som bärs som prydnad görs ofta av tyg såsom siden, sammet med mera. 

Yrkesbenämningen för hattillverkare är modist eller hattmakare.

Fram till 1970-talet var det vanligt i Sverige att kvinnor bar hatt, basker eller sjal utomhus.

Typer av hattar

Hattar som status- och festplagg 
 bicorne
 bahytt
 cylinderhatt
 fedorahatt
 fez (mössa)
 kavaljerhatt
 plommonstop
 filthatt
 stråhatt
 studentmössa
 trekornshatt

Hattar som skyddsplagg 
 halmhatt
 slokhatt
 ushanka
 sydväst
 stetsonhatt
 rishatt

Se även 
 hattpartiet
 rulla hatt
 mössa

Källor

Fotnoter

Externa länkar

 Different Sizing Schemes
 Witty, whimsical, wacky, wonderful, International Herald Tribune, Suzy Menkes

Huvudbonader
Kroppsvikt och mått
Jumper

En jumper (engelska jump, hopp) är ett slags tröja. Det är en kort, figursydd tröja, oftast rundhalsad, med långa eller korta ärmar. Ordet kommer från brittisk engelska (på amerikansk engelska syftar det på en ärmlös klänning som bärs utanpå en topp).

Jumpern blev först populär som atletisk sporttröja i början av 1900-talet och fick sitt namn på 1920-talet. Det är främst ett damplagg utanför sportvärlden.

Galleri

Se även 
 Jumperklänning

Referenser 

Livplagg
Damkläder

nl:Trui
Kamkofta

Kamkofta är en kort capeliknande krage att lägga som skydd runt axlarna när man skall frisera håret; blev på 1800-talet en kraglös liten jacka. Senare den skyddande nyloncape man bär hos frisörer. Den fanns dock redan under antiken, en krage av metall eller strå, ett axelskydd som faraonernas huvudbonader lutade sig mot.

Se även 
Peignoir

Kläder
Lolita (term)

Lolita är i slang en benämning på en förförisk eller sexuellt brådmogen flicka som befinner sig – eller till synes befinner sig – tidigt i puberteten. Begreppet kommer från rollfiguren Lolita i Vladimir Nabokovs roman med samma namn, och det blev känt för en bredare publik genom Stanley Kubricks film från 1962. Romanens huvudperson Humbert Humbert använder det nypåfunna ordet nymfett, en diminutivform av nymf, för att beskriva Lolita, men denna term har aldrig fått samma spridning.

Ofta används begreppet lolita om vuxna kvinnor som väljer att uttrycka sig på ett förföriskt, men samtidigt skenbart barnsligt sätt. Detta är vanligt inom pornografin, där regissörer som Max Hardcore har gjort flertalet filmserier på temat. Petita aktriser som Ashley Blue, Barbii Bucxxx och Aurora Snow har också i början av sina karriärer helt och hållet marknadsfört sig på detta sätt. 

Det förekommer även i annan populärkultur, som exempelvis hos den franska sångerskan Alizée som uppträdde i lolitastil under de första åren som artist.

I Japan används även termen om en oskuldsfull flickaktighet och en klädstil. I detta fall har ordet lolita ingen koppling till sexualitet, pornografi eller en förförisk attityd, utan är endast fokuserad på oskyldig flickaktighet men utan någon mörkare underton. Det är en klädstil inspirerad av rokoko med klänningar med stora underkjolar och ett väldigt docklikt utseende.

Källhänvisningar 

Kronofili
Sexuell attraktion
Monokini

Monokini, är en term som används för flera olika typer av badkläder för kvinnor, som alla har det gemensamt att de är i ett stycke men på något sätt påminner om eller är utvecklad ut bikinin.

Den ursprungliga monokinin och etymologi
År 1964 skapade österrikaren Rudi Gernreich den ursprungliga monokinin i USA. Gernreich hittade också på namnet, och ordet monokini är belagt på engelska från och med samma år.

Ordet är en back formation från bikini, där den första delen har tolkats som prefixet bi- "två" och ersatts med mono- "en", under föreställningen att bi- var det grekiska prefixet med betydelsen "två". Grekiskans mono- betyder 'singel', men bikini kommer från Bikiniatollen (en atoll i Marshallöarna, vars namn sedan 1940-talet används för den tvådelade baddräkten).

Gernreichs monokini såg ut som en vanlig hel baddräkt men avskuren en bit nedanför brösten så att de lämnades bara. Den hade bara två smala axelband.

Andra betydelser
 Ofta, och ganska nära originalbetydelsen, kallas det monokini när man har en bikiniunderdel utan motsvarande topp, som kvinnor kan ha när de är topless.
 Termen "monokini" används ibland för att beskriva en baddräkt som liknar en bikini men där över- och underdelarna har gjorts i ett stycke, oftast hopsydda vid sidorna av kroppen.
 Monokini kan också avse en bikini utan vanlig BH men med hängselaxelband som täcker brösten. På engelska kallas denna typ även sling bikini, en term som på svenska har blivit slingbikini.

Se även
 Bikini
 Baddräkt
 Topless

Källor och referenser

Badkläder