kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Filippo Neri

Filippo Neri, född 21 juli 1515 i Florens, död 26 maj 1595 i Rom, var en italiensk katolsk präst och ordensgrundare. Han vördas som helgon inom Romersk-katolska kyrkan med festdag den 26 maj.

Filippo Neri, som verkade bland Roms fattiga, grundade 1548 Heliga trefaldighetens brödraskap, ur vilket oratorianernas kongregation utvecklades.

För sitt sociala arbete och som andlig rådgivare för de fattiga och sjuka fick han en vidsträckt popularitet och tillnamnet "Roms apostel".

Källor

Externa länkar 
 Institut St. Philipp Neri Berlin

Personer från Florens
Födda 1515
Avlidna 1595
Italienska helgon
Grundare av katolska ordnar, sällskap och institut
Oratorianer
Alumner från Universitetet La Sapienza
Män
M14 (gevär)

M14, formellt United States Rifle, 7.62 mm, M14, är en automatkarbin som antogs av USA:s armé som infanteriets standardautomatkarbin 1959 men som togs ur tjänst som standardautomatkarbin redan 1967. Den används dock fortfarande i mindre skala inom USA:s väpnade styrkor.

Historik 
Efter andra världskriget ansåg USA:s militär att man behövde ett bättre gevär än det dittills använda infanteristandardvapnet M1 Garand. Efter att ha experimenterat med olika modeller kom man fram till den automatkarbin som skulle gå under beteckningen M14. Patronen på detta vapen var lika grov som i föregångaren M1 Garand men nerkortad då man kunde få samma anslagskraft med modernare krut. Denna patron () blev också NATO:s standard och är samma som används i den svenska Automatkarbin 4. Den ursprungliga tanken var att M14 skulle ersätta fyra infanterivapen: M1 Garand, kulsprutegeväret BAR, M1 carbine och kulsprutepistolen M3 så man byggde även in en automateldsfunktion.

M14 användes i strid för första gången under Vietnamkriget. Vapnets olika brister blev då uppenbara: vapnet var relativt tungt, för stort och otympligt för närstrid för att ersätta M3, för litet för att ersätta BAR och trädetaljerna svällde i det tropiska klimatet vilket försämrade vapnets precision, rekylen var svårhanterlig vid automateld (ett problem som delades med alla samtida automatkarbiner i samma kaliber). Efter att rekylproblemen upptäckts spärrades automateldsfunktionen så att endast patronvis eld blev möjlig. Den grova kalibern minskade antalet patroner den enskilde soldaten kunde bära med sig i fält. Problemen gjorde att USA:s militär avslutade produktionen av M14 redan 1964 och började se sig om efter ett nytt, lättare vapen. Det blev automatkarbinen M16, som började ersätta M14 i slutet av 1960-talet. Under beteckningen M21 och utrustad med kikarsikte var M14 efter detta de amerikanska styrkornas huvudsakliga prickskyttegevär under resten av Vietnamkriget och fram till 1988. Tusentals M14 har sedan 1970-talet donerats till olika länder som militärt bistånd, bland annat Taiwan, Filippinerna och länderna i Baltikum.

Vapnet plockades ur förråden under Afghanistankriget och försågs med kikarsikten då många eldstrider skedde på avstånd över 500 meter där räckvidden för M16 med sin mindre 5,56 mm kaliber visade sig otillräcklig. Under sådana förhållanden var vapnens räckvidd och precision av större betydelse än eldhastighet vid automateld.

Referenser

Externa länkar 
  Modern Firearms - M14

Automatkarbiner
Amerikansk krigsmateriel under kalla kriget
Amerikansk krigsmateriel under Vietnamkriget
Piano nobile

Piano nobile, den förnäma våningen, är huvudvåningen i ett palats eller i någon annan byggnad, vanligen en eller två trappor upp, med högre rumshöjd och rik utsmyckning.

Byggnadsdetaljer
Forgotten Silver

Den glömda silverskatten (Forgotten Silver), nyzeeländsk fiktiv dokumentärfilm från 1995 i regi av Costa Botes och Peter Jackson. 

Filmen utger sig för att vara en dokumentär berättar i själva verket en påhittad, fiktiv historia. När filmen visades som ny i nyzeeländsk tv utan särskild "varning" i förannonseringen, uppfattade många tittare filmen som en dokumentär om en bortglömd men oerhört framstående filmkonstnär.

Handling 
Den (påhittade) nyzeeländske filmpionjären Colin McKenzie sägs i filmen vara den förste som arbetat med ljudfilm och färgfilm, redan kring 1910. Talrika exempel på McKenzies filmskapande visas, avsnitt som gör intryck av att vara äkta, då de filmats med tidstrogen teknik. Bland mycket annat visas hur McKenzie lyckas med att filma sin egen död, då han stupar i spanska inbördeskriget. Filmens subtila humor och orimligheten i många delar av den historia den berättar är signaler som inte nått fram till alla i publiken. Exempel är att Mckenzie skulle ha uppfunnit ljudfilmen samt att han hade producerat den första långfilmen någonsin tack vare finansiering ifrån Sovjetunionen och maffian. 

Filmer 1995
Filmer i regi av Peter Jackson
Nyzeeländska fiktiva dokumentärfilmer
Engelskspråkiga filmer
Huascaráns nationalpark

Huascaráns nationalpark (spanska: Parque Nacional Huascarán), ligger i regionen Ancash i Peru. Parken grundades år 1975 och omfattar hela området av bergskedjan "Cordillera Blanca" (det vill säga den snöbetäckta vita bergskedjan) som är på mer än  meters höjd över havet. 

I parken finns bergstoppen Huascarán som med sina  (alternativt 6 746) meter över havet är Perus högsta och Sydamerikas sjätte högsta bergstopp (alternativt fjärde högsta berg). I övrigt ingår i parken 27 berg, 663 glaciärer, 269 sjöar och 41 floder.

Området runt Huascarán är ett populärt område för bergsbestigning och vandring. Väster om nationalparken går den natursköna dalgången Callejón de Huaylas, som skiljer Cordillera Blanca på östra sidan från dess systerkedja Cordillera Negra (det vill säga den svarta, icke snöbetäckta bergskedjan) på den västra sidan.

Vid foten av Huascarán ligger de två Llanganuco-sjöarna. Närmsta samhälle är (nya) Yungay. År 1970 ägde en av modern tids största naturkatastrofer rum här, vilken utplånade bland annat dåvarande Yungay. Se Ancash.

Avståndet till Huaraz som är centralorten i Ancash är cirka 50 kilometer.

År 1985 sattes nationalparken upp på Unescos världsarvslista.

Referenser

Noter

Externa länkar 

Världsarv i Peru
Nationalparker i Peru
Världsarv inskrivna 1985
Naturskyddsområden bildade 1975
Domitianus odeon

Domitianus odeon var en teater i Rom i fyra våningar med plats för 10 600 åskådare, där det hölls poesiläsningar och musikkonserter. Den uppfördes av kejsar Domitianus mellan år 92 och 96, ungefär på platsen för dagens Palazzo Massimo alle Colonne, samtidigt med Domitianus stadion. Palatsets fasad vid Corso Vittorio Emanuele II följer den antika byggnadens kurvlinjiga cavea, det vill säga åskådarläktare. Teatern övergavs under medeltiden och förstördes under Roms skövling år 1527.

Bilder

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar

Staden Rom under antiken
Teatrar i Italien
Ej längre existerande byggnadsverk i Rom
Förstörda byggnadsverk
Romersk arkitektur i Rom
Domitianus
Amenhotep II

Amenhotep II var den sjunde faraon i den artonde dynastin i Egypten under tiden för Nya riket. Han regerade 1427 f.Kr. – 1397 f.Kr..

Biografi
Amenhotep II var son till Thutmosis III och dennes bihustru Merytre. Amenhotep II kan ha varit medregent tillsammans med fadern, före sitt trontillträde. En kort tid efter kröningen blev det uppror i en del av Syrien som protest mot hans styre. Han tillfångatog sju av rebellprinsarna och hängde dem upp och ned på sitt skepps för, vilket var ett vanligt straff för rebeller i det antika Egypten. När de nådde land hängdes alla utom en upp på Thebes stadsmur, och en hängdes upp på Napatas mur.

Amenhotep fortsatte Thutmosis III:s fälttåg i Syrien och gjorde militära kampanjer i västra Asien. Han var inte bara en krigare, han var även diplomat och kom att bli den förste faraonen att signera ett fredsavtal med mitannierna. Denne farao etablerade även goda relationer med babylonier och hettiter. Men freden säkrad kunde Amenhotep II ägna sig åt byggprojekt, såsom ett tempel nära Sfinxen och en utbyggnad av templet i Karnak.

Amenhotep II lät inte skriva ned sina drottningars namn och somliga egyptologer menar att det var för att han kan ha känt att de skulle ha blivit för mäktiga genom sådana titlar. De pekar på det faktum att han deltog i faderns borttagande av Hatshepsuts namn från hennes monument och förstörelsen av hennes bild.

Hans mumie upptäcktes 1898 i sin grav KV35 i Konungarnas dal.

Referenser

Noter

Tryckta källor 

Faraoner
Födda 1400-talet f.Kr.
Avlidna 1400-talet f.Kr.
Män
Personer i Egypten under 1400-talet f.Kr.
Luís Cernuda

Luís Cernuda, född 21 september 1902 i Sevilla, Spanien, död 5 november 1963 i Mexiko, var en spansk poet och kritiker, som tillhörde Generación de 27.

Cernuda var influerad av både klassisk litteratur och nya avantgardistiska strömningar som surrealism. Hans centrala verk är La realidad y el deseo ("Verklighet och åtrå") som han arbetade på och utökade under hela sitt liv. Kärlek, åtrå, historia och sexualitet är återkommande teman i hans diktning.

Under spanska inbördeskriget flydde han till England, och vidare till Frankrike, Skottland, Massachusetts, Mexiko och Kalifornien. Han återvände aldrig till Spanien.

I svensk översättning återfinns dikter av Cernuda i antologier: Du i mitt hjärta (tolkning Arne Häggqvist, FIB:s lyrikklubb, 1959), Själen tjuter (tolkning Lasse Söderberg, Wahlström & Widstrand, 1959) och Generation 27! (tolkning Anders Cullhed, FIB:s lyrikklubb, 1996).

Källor
Bonniers författarlexikon över utländsk litteratur, 2002

Spanskspråkiga författare
Spanska författare
Spanska poeter
Spanskspråkiga poeter
Män
Födda 1902
Avlidna 1963
Kyrkvärd

En kyrkvärd är en lekman som är utsedd att hjälpa till vid kristna gudstjänster, vanligtvis med att hälsa välkommen, hjälpa till med textläsningar, hjälpa till vid nattvarden, dela ut psalmböcker (och gudstjänstagendor) samt att ta upp kollekt.

Kyrkvärdsämbetet är det äldsta av den kristna kyrkans lekmannafunktioner. Redan på 400-talet hade kyrkvärdarna i det kristnande Rom ett stort ansvar, framförallt gällande ekonomi i församlingarna.

Kyrkvärdar i Svenska kyrkan
Inom Svenska kyrkan har uppdraget som kyrkvärd i långa tider ansetts som det förnämsta av lekmannauppdragen och en viktig symbolföreteelse för den dubbla ansvarslinjen.

Historia
I Sverige har kyrkvärdsämbetet en lång och viktig historia. I inskriptioner vid Forsa kyrka i Hälsingland finns ordet Kyrkvärd med runor inristat, dessa lär vara från 1100-talet. I Äldre västgötalagen finns stadgat: Två skola kyrkovärdarna vara, och prästen den tredje. 
Länge innebar ämbetet ett förvaltande uppdrag, inte bara i form av ekonomiska angelägenheter, utan även ansvar för sockenkyrkorna genom till exempel byggnation, underhåll och även kyrkans inventarier.

År 1883 överfördes genom ett kungligt utslag allt ansvar för även medlen i sockenkyrkorna definitivt till kyrkoråden, och därmed försvann mycket av kyrkvärdarnas förvaltningsuppdrag. Kvar i kyrkvärdens förvaltningsuppgifter fanns nu bara ansvaret för de kyrkliga inventarierna. Kyrkvärdens uppgifter i gudstjänstfirandet fanns dock kvar; textläsningar, delaktighet i förbön, ljuständning, kollektoffer och medhjälp vid nattvardsutdelandet. 

Utanför gudstjänsten hade kyrkvärden uppgifter med att bland annat hjälpa prästen med de liturgiska kläderna och ta hand om nattvardskärlen. I en del församlingar hade kyrkvärden även uppgifter vid dopgudstjänster och begravningsgudstjänster. Kyrkvärdarna ansvarade också ofta oftast för sammanräkningen av den upptagna kollekten på delegation från kyrkoherden.

Ämbetet idag
Minst en kyrkvärd ska utses bland kyrkorådets eller församlingsrådets ordinarie ledamöter eller ersättare, i syfte att garantera ett personsamband mellan församlingens styrelse och den gudstjänstfirande församlingen. För att kunna utses till kyrkvärd skall man vara döpt medlem i Svenska kyrkan och ha rösträtt vid direkta kyrkliga val (för närvarande 16 år). 

En av församlingens utsedda kyrkvärdar utses även att, jämte kyrkoherden (eller den präst i församlingen som kyrkoherden utser), ansvara för vården av de kyrkliga inventarierna och att dessa är upptagna i inventarieförteckningen. Minst två av församlingens kyrkvärdar utses per mandatperiod och oftast är en kyrkvärd knuten till en specifik kyrka i församlingen.

Källor
Carl Strandberg, "Kyrkvärdskapet." I: Med engagemang och medansvar. En bok om lekmannaskapet i Svenska kyrkan. Festskrift till Carl Henrik Martling. Stockholm 1990.
K.H. Johansson, Svensk sockensjälvstyrelse 1686–1862, Lund 1938

Svenska kyrkan
Kyrkliga titlar
Väjaberget

Väjaberget är ett berg i Väja, Kramfors kommun i Ångermanland (Västernorrlands län). En bilväg leder till bergets topp med vidsträckt utsikt över Väja, Bollstabruk och Bollstafjärden av Ångermanälven. Från denna plats har flera klassiska bilder tagits av Dynäsfabriken.

Skidbacken, som anlades i början av 1950-talet och försågs senare med en ankarlift, har vuxit igen sedan anläggningen stängdes ned omkring 1990. Dess raststuga från 1955 på toppen av berget däremot finns kvar och förvaltas av stiftelsen Dynäs Sociala Fond.

Källor 
"Väjafabriken fyller 100 år" / om brukssamhället, Tidningen Ångermanland den 24 juli 2015.

Noter 

Kramfors kommun
Berg i Ångermanland
Ann Clwyd

Ann Clwyd Roberts, känd som Ann Clwyd, född 21 mars 1937 i Halkyn i Flintshire, Wales, död 21 juli 2023 i Cardiff, var en brittisk (walesisk) politiker (Labour). Hon var ledamot av underhuset för Cynon Valley mellan 1984 och 2019.

Från 1979 till 1984 var Ann Clwyd EU-parlamentariker för valkretsen Mid and West Wales. Hon hade under 1980- och 1990-talen olika poster i Labours skuggkabinett. Inför Irakkriget utnämndes hon av Tony Blair till speciellt sändebud för mänskliga rättigheter i Irak. Den 9 augusti 2004 blev hon medlem av Privy Council.

Hon var tidigare lärare.

Referenser

Externa länkar 

Tidigare brittiska underhusledamöter
Födda 1937
Kvinnor
Avlidna 2023
Personer från Flintshire
Harry Cohen

Harry Michael Cohen, född 10 december 1949 i Hackney, är en brittisk Labourpolitiker. Han var parlamentsledamot för valkretsen Leyton and Wanstead från valet 1983 till 2010 och är medlem av Socialist Campaign Group.

Brittiska parlamentsledamöter
Födda 1949
Män
Levande personer
Personer från Hackney
Politiker från London
Iain Coleman

Iain Coleman, född 18 januari 1958, är en brittisk politiker som var parlamentsledamot för Labour 1997-2005. Han representerade valkretsen Hammersmith and Fulham i London, där han tidigare varit lokalpolitiker.

Födda 1958
Brittiska parlamentsledamöter
Män
Levande personer
Tony Colman

Tony, egentligen Anthony John Colman, född 24 juli 1943 i Upper Sheringham i Norfolk, är en brittisk Labourpolitiker. Han var parlamentsledamot för valkretsen Putney i London från valet 1997, då han besegrade David Mellor, till 2005.

Externa länkar
Tony Colmans hemsida

Brittiska parlamentsledamöter
Män
Födda 1943
Levande personer
Alumner från University of East Anglia
Julgrytan

Julgrytan är en insamling som Frälsningsarmén anordnar varje år under devisen "Håll grytan kokande". Pengarna som kommer in under denna insamling används till hjälp åt personer som uppsöker Frälsningsarmén för att få hjälp. På många platser anordnas även julfirande för hemlösa eller personer som inte vill fira julen ensamma.

Historik
Under depressionen i San Francisco 1891 var det många sjömän som var arbetslösa och hade ekonomiska problem. Frälsningsarmékaptenen Joseph McFee som själv varit sjöman fick i uppdrag att ordna ett natthärbärge och kök för sjömännen. Men han visste inte hur han skulle finansiera detta projekt.

En dag fick han i fönstret till en skeppshandel syn på en järngryta, som hängde i en trefot. Han köpte grytan och trefoten och ställde upp den på en livligt trafikerad gata. Ovanför grytan hängde han upp en skylt med orden "Håll grytan kokande!". Han gick av och an framför grytan och ropade till de förbipasserande: "Hjälp oss att bespisa de hungriga sjömännen!" På detta sätt fick han ihop de pengar som behövdes.

Efter detta spreds idén med Julgrytan över hela världen och än idag, mer än 110 år senare är detta en tradition var än Frälsningsarmén arbetar.

2007 firade Frälsningsarmén att det var 100 år sedan julgrytan togs i bruk i Sverige. I och med detta kom julgrytan att få ett nytt utseende.

Referenser

Externa länkar
Frälsningsarmén, Julgrytan

Frälsningsarmén
Grytan
Korridor

Korridor eller corridor kan avse:

Korridor (arkitektur) – lång och smal förbindelsegång i en byggnad
Korridor (sjöfart) – en farled på öppen sjö
Korridor Vc – en 710 km lång europaväg (E73)
Korridorboende – en boendeform med flera mindre lägenheter längs en korridor

Geografi
Corridor – en dal i Antarktis
Landkorridor – smal landremsa mellan angränsande länder
Polska korridoren – del av Polen under mellankrigstiden
Wakhankorridoren – del av Afghanistan
Jerusalemkorridoren – ett geografiskt område i Israel

Se även
 Corridor Creek – flera
Francesco Bianchi

Francesco Bianchi, född 1752 i Cremona, död 27 november 1810 i Hammersmith, var en italiensk tonsättare. 

Bianchi blev 1775 cembalist vid den italienska operan i Paris, 1785 organist vid Markuskyrkan i Venedig och 1792 kapellmästare vid King's Theatre i London. Han skrev två oratorier, Joas och Agar, samt mer än 30 operor, bland vilka märks La villanella rapita ("Den bortförda fästmön", given i Stockholm 1802, dock endast delvis med Bianchis musik).

Källor

Italienska klassiska kompositörer
Italienska organister
Italienska kyrkomusiker
Personer från Cremona
Födda 1752
Avlidna 1810
Män
Francesco Bianchi-Ferrari

Francesco Bianchi-Ferrari, född omkring  1460 i Ferrara, död 1510, italiensk målare under renässansen, troligtvis lärare till Correggio.

Bianchi-Ferrari var verksam i Modena. Hans främsta arbete är altaret i San Pietro i Modena.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1939

Italienska konstnärer under 1400-talet
Män
Födda 1400-talet
Avlidna 1510
Italienska konstnärer under 1500-talet
Lorenzo Costa

Lorenzo Costa, född cirka 1460 i Ferrara, Italien, död 1535 i Mantua, var en italiensk målare under renässansen. Han tillhörde Ferraraskolan.

Costa var en av Cosimo Turas lärjungar. Efter 1480 verkade han i Bologna och kom där i konstakt med Ercole Roberti och Francesco del Cossas målari. Efter 1500 arbetade tillsammans med Francesco Francia bland annat för familjen Bentivoglio i Bologna och målade porträtt och religiösa motiv. 1507 efterträdde han Mantegna som målare vid hovet i Mantua, där hans främst uppgift blev utsmyckande av Palazzo di San Sebastiano.

Källor 
 Svensk uppslagsbok, Malmö 1931

Externa länkar

Ferraresiska målare
Avlidna 1535
Män
Födda 1400-talet
Gulpil

Gulpil (Salix × fragilis f. vitellina) är en form av grönpil (Salix × fragilis). Den klassades tidigare under arten vitpil (Salix alba). Korallpil (Salix × fragilis f. vitellina 'Chermesina') är kultivar av gulpil. Gulpil växer introducerad i Europa, Asien, Afrika samt Nord- och Sydamerika.

Referenser 

Videväxter
Lars Magnus Enberg

Lars Magnus Enberg, född 3 november 1787 i Västra Uggelsätter, Huggenäs socken, Värmlands län, död 20 november 1865 i Klara församling, Stockholm, var en pedagogisk och filosofisk skriftställare och ledamot av Svenska Akademien 1824 - 1865, stol 11.

Hans föräldrar var hemmansägaren och nämndemannen Lars Enberg och Märta Månsdotter.

Enberg, som var utrustad med grundliga och mångsidiga kunskaper, ägnade sig sedan han i Uppsala 1809
vunnit den akademiska lagerkransen, åt lärarekallet och anställdes till en början 1812 vid universitetet såsom docent i praktisk filosofi. Efter tre år lämnade han denna befattning och ingick som adjunkt vid Stockholms katedralskola, där han 1820 befordrades till konrektor. Följande år utbytte han denna läroanstalt mot Stockholms gymnasium, där han blev lektor i filosofi, och även detta läroverks rektor. I sin ungdom omhuldad med ett nästan faderligt skydd av Nils von Rosenstein, väcktes hos Enberg hågen för vittra studier.
Efter att i Uppsala ha vunnit bifall och uppmärksamhet för ett Tal öfver freden i Kiel, uppträdde han bland de tävlande i Svenska akademien och erövrade kort efter vartannat tre särskilda gånger akademiens stora pris, nämligen 1814 för Äreminne öfver riksrådet och fältmarskalken grefve Johan Banér, 1815 för en Afhandling om sambandet emellan en rätt smak och en rätt förståndsodling och 1817 för Äreminne öfver K. rådet och fältmarskalken grefve Magnus Stenbock. Dessa vältalighetsprov beredde honom sedan den plats, som hans vän och gynnare von Rosenstein vid sitt frånfälle 1824 i den vittra areopagen lämnat ledig. Såsom ledamot av Svenska akademien, blev han en av samfundets arbetande medlemmar i detta ords egentliga bemärkelse. Vad han som sådan verkat, därom lämna akademiens språklära och hans värdefulla bidrag till förarbetena till hennes ordbok intyg. Såsom lärare gagnade han ej blott det läroverk, vid vilket han var fäst utan den svenska elementarbildningen i allmänhet genom flera goda läroböcker. Han har sålunda utgivit Försök till lärobok i psykologien 1824, Moralfilosofiens elementer 1830, Försök till en populär framställning af den allmänna teoretiska filosofiens grundläror, 1848, och Lärobok i logiken 1862.
 
Enberg var verksam i den av regeringen 1825 tillsatta skolkommittén, fick 1829 professors titel och avgick 1843 från lärarekallet.

Gift 1822 med Ulrika Karolina Bruce.

Källor

Vidare läsning

Externa länkar

Noter 

Ledamöter av Svenska Akademien
Födda 1787
Avlidna 1865
Män
Personer från Millesviks socken
Mottagare av Svenska Akademiens stora pris
Sveriges kommunistiska arbetarparti

Sveriges kommunistiska arbetarparti (SKA) var ett svenskt politiskt parti som existerade mellan 1980 och 1993.  

Partiet hade sina rötter i den maoistiska delen av den svenska 1968-vänstern. Det grundades 1–2 november 1980 som Sveriges kommunistiska parti (marxist-leninisterna) av personer som samma år uteslutits ur det Kinavänliga kommunistpartiet SKP, tidigare känt som KFML. De uteslutna kom från SKP-avdelningarna i Sundsvall och Södra Järva.  Konflikten rörde bland annat den uteslutna gruppens kritik mot hur Kina hade högervridits efter Mao Tse-tungs död, och de uteslutna personerna kom från fraktioner i SKP som tidigare haft stort inflytande. 

Namnet Sveriges kommunistiska arbetarparti antogs på kongressen 1982. Som pressorgan startades 1981 Kommunistiska Arbetartidningen. Bildandet av det nya partiet innebar i mångt och mycket en tillbakagång till den position som SKP haft runt 1976. I jämförelsen med SKP stack SKA tydligt ut i frågan om hur man skulle agera om Sverige utsattes från ett väpnat angrepp. SKA avsåg här tydligt ta parti för angriparen och göra gemensam sak med denne för att genomföra en socialistisk revolution. Under denna tid, då kalla kriget var en realitet, betydde det att SKA skulle liera sig med Sovjetunionen och dess stridkrafter, det vill säga sannolikt begå högförräderi i enlighet med 19 kapitlet i Brottsbalken, något som gjorde att Säkerhetspolisen övervakade partiet och dess aktiviteter.

SKA:s samarbete med en annan liten vänsterorganisation, det proalbanska Kommunistiska partiet i Sverige (KPS), slutade med att redaktionerna för respektive organisations tidning 16 maj 1993 gick ihop för att ge ut Nya arbetartidningen. Såväl SKA som KPS upphörde att existera ungefär vid denna tid.

SKA var under hela sin existens en mycket liten grupp och deltog aldrig i några val i Sverige. Partiet hade visst samarbete med maoistiska rörelser i andra länder, inklusive MLPD (Tyskland), AKP(m-l) (Norge) och KFML (Danmark). Partiets representanter brukade delta i maoistiska internationella konferenser organiserade av tyska MLPD.

Referenser

Noter

Historiska politiska partier i Sverige
Kommunistiska partier i Sverige
Vänsterextrema partier i Sverige