kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Andrakammarvalet i Sverige 1944

Andrakammarvalet i Sverige 1944 till riksdagens andra kammare hölls den 17 september 1944.

Valkampanjen 
1944 var det tydligt att andra världskriget var på väg mot sitt slut och valet handlade mycket om hur Sverige skulle se ut efter kriget. Några månader före valet lanserade socialdemokraterna och LO ett framtidsprogram och Folkpartiets motsvarighet kallades för Efterkrigstidens samhälle.

Högerledaren och statsrådet Gösta Bagge tog upp frågan om socialisering; enligt denne skulle ett sådant samhälle vara ett "de mjuka ryggarnas samhälle". Bagges invit om närmare samarbete med Folkpartiet och Bondeförbundet avvisades från Folkpartiet medan Bondeförbundets partiledare Axel Pehrsson-Bramstorp var intresserad.

Statsminister Hansson förklarade att socialdemokraterna ville ha samarbete på en så bred grund som möjligt; ehuru samarbete med SKP avvisades. SKP hade 1943 efter upplösningen av Tredje internationalen inlett en mer nationell och samarbetsinriktad politik och anslöt sig till det socialdemokratiska programmet. Radiotjänst tillät fortfarande inte att partiledaren Sven Linderot fick framträda i radion. Hans tänkta radiotal trycktes istället i en upplaga på en miljon exemplar.

Valkampanjen innehöll en nyhet: socialdemokraterna annonserade i veckotidningarna för att på så sätt nå ut till tjänstemän och medelklassväljare. Andra partier kritiserade detta för att det bröt mot tysta överenskommelser om begränsningar i kampanjarbetet.
Partiernas valaffischer:
Frihet eller tvång - välj själv - Högern
(bild på Per Albin Hansson) VÄLJ HONOM! Arbetarepartiet socialdemokraterna
Individens frihet får ej förkvävas - rösta med Folkpartiet
Rak vänster slår ut högern. Rösta med kommunisterna

Valresultat 
För samtliga genom valet invalda riksdagsmän, se Lista över ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare 1945-1948.

Av 4 310 241 röstberättigade röstade 3 099 103 personer, ett valdeltagande på 71,9 %.

För första gången var det möjligt att poströsta. Antalet poströster uppgick till 59 767 stycken.

Röstberättigad var den som hade fyllt 23 år, ej var satt under förmynderskap, ej var satt i konkurs eller som var varaktigt omhändertagen av fattigvården för sin försörjning.

Källor: SCB: Riksdagsmannavalen 1941-1944

Regeringsbildning 

Förändringarna mellan blocken jämfört med andrakammarvalet 1940 var små, det borgerliga blocket gick något framåt. Socialdemokraterna förlorade den egna majoriteten i kammaren, något de ändå inte kunnat utnyttja till fullo under krigsåren. Istället fick SKP en stor framgång som kan förklaras dels av att SKP var det enda oppositionspartiet, dels av Sovjetunionens militära framgångar i Östeuropa.

Samlingsregeringen med Per Albin Hansson som statsminister hade tillträtt 1939 och satt kvar fram till den 31 juli 1945.

11 dagar efter valdagen, den 28 september, avgick Folkpartiets Gustaf Andersson och Bertil Ohlin tillträdde. Efter valet avgick Gösta Bagge som högerledare och efterträddes av Fritiof Domö.

Litteratur

Referenser 

Politik i Sverige 1944
Sverige
1944
Alexander IV

Denna artikel handlar om påven Alexander IV. För den makedoniske kungen med detta namn (Alexander den stores son), se Alexander IV av Makedonien.

Alexander IV, född Rinaldo Conti cirka 1199, död 25 maj 1261 i Viterbo, var påve från den 12 december 1254 till sin död, 25 maj 1261.

Biografi 
Rinaldo Conti tillhörde samma släkt, grevarna av Segni, som påvarna Innocentius III och Gregorius IX. Han gjordes till kardinaldiakon 1227, av sin farbror Gregorius, och fyra år senare till kardinalbiskop av Ostia. Gregorius överlämnade också vid sin död franciskanorden, där han fick 80 goda vänner. Vid Innocentius IV:s död, i Neapel den 7 december 1254, blev den åldrade kardinal Conti enhälligt vald till hans efterträdare. Han antog då namnet Alexander IV.

Matthew Paris har beskrivit Alexander IV som välvillig och religiös men lätt att förleda med smicker. Det fanns förvisso de kardinaler som försökte övertala påven att fortsätta företrädarens politik mot kejsar Fredrik II av Tysk-romerska riket, inkarnerad i sonsonen Konradin i Tyskland och sonen Manfred i Apulien; Fredrik II hade bannlysts och förklarats avsatt vid första konciliet i Lyon 1245. Catholic Encyclopedia beskriver Alexanders politiska ställningstagande som att "med hela kullen av Hohenstuaferna fortsatte han Innocentius tveksamma politik att tillkalla de franska och engelska satarna för att slå ner de tyska djävlarna".

Den 25 mars 1255 kastade han bannbullan på Manfred, och några få dagar senare undertecknade han ett fördrag med envoyéer sända av Henrik III av England genom vilket han överförde vasallstaten Sicilien till pris Edmund Krokrygg, kungens yngre son. I kampen om tyska kronan som följde frånfället av Vilhelm av Holland 1256 stödde påven Richard av Cornwall mot Alfonso av Kastilien. Hans stöd i detta ledde till förbittring bland prästerskapet och folket mot Heliga stolen. Manfreds makt växte för varje dag. Han kröntes till kung i Palermo efter att ha spridit ett falskt rykte att Konradin dött, och blev ledare för ghibellinerna i Italien. Alexander fick leva länge nog att bevittna dennes seger i Montaperti 1260; han tvingades lämna Rom och slog sig ner i Viterbo. I norra Italien var han mer framgångsrik, för hans korsriddare slog slutligen ner Ezzelino. I Rom, som styrdes av magistrater som ingått allians med Manfred, jäste missnöjet.

Samtidigt gjorde påven ansträngningar att ena de kristna mot tartarerinvasionerna. Korstågsandan var dock försvunnen. Som påve fortsatte han visa franciskanorden välvilja; ett av hans första åtaganden var att helgonförklara Klara av Assisi. I ett brev förklarar han att stigmatisering är ett faktum; Bonaventura ger upplysning att påven i en predikan sagt att han bevittnat sådana. Under de våldsamma strider som utbröt vid universitetet i Paris beskyddade han munkarna. 1256 godkände han augustinorden.

Referenser 
 Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume I (1907)

Externa länkar 

Påvar
Födda 1199
Avlidna 1261
Män
Personer i Kyrkostaten under 1200-talet
Kardinalbiskopar av Ostia
Nick Brown

Nicholas Hugh "Nick" Brown, född 13 juni 1950 i Hawkhurst i Kent, är en brittisk politiker (Labour). Han är ledamot av underhuset för Newcastle upon Tyne East sedan 1983.

Brown växte upp i Royal Tunbridge Wells och läste vid University of Manchester. Han blev år 1985 Labours talesman i juridiska frågor, 1988 blev han talesman i skattefrågor och 1994 blev han skuggminister för hälsofrågor. Från 1995 var han först Opposition Deputy Chief Whip, för att från 1997 bli chefsinpiskare i underhuset (Chief Whip of the House of Commons). År 1998 blev han jordbruks-, fiske- och livsmedelsminister; samma år offentliggjorde han också att han var homosexuell. Under hans tid som minister förekom fler djurhälsokriser, med utbrottet av mul- och klövsjuka 2001 som höjdpunkt, något som medförde att hans anseende sjönk. Efter att ha arbetat på arbets- och pensionsdepartementet fram till 2003 hade han inte några högre uppdrag fram till juni 2007, då han blev Deputy Government Chief Whip. I oktober 2008 blev han åter chefsinpiskare i underhuset, en post som han höll fram till valförlusten 2010.

Referenser

Externa länkar 

 Officiell webbplats

Brittiska underhusledamöter
Storbritanniens jordbruksministrar
Personer från Kent
Födda 1950
Män
Levande personer
Alumner från University of Manchester
Paul Lekakis

Paul Lekakis, född 1966, är en grek-amerikansk discosångare som slog igenom 1987 med singeln Boom Boom Boom (Let's Go Back To My Room).

Släppte 1990 albumet Tattoo It.

Externa länkar 
 Officiell webbplats
 Intervju

Födda 1966
Amerikanska musiker
Män
Levande personer
Celestinus IV

Celestinus IV, född Goffredo da Castiglione i Milano, död 10 november 1241, var påve från den 25 oktober till sin död femton dagar senare, den 10 november 1241.

Biografi 
Goffredo da Castiglione var systerson till påve Urban III, föddes i Milano, och hade sannolikt inträtt i cisterciensorden. De första historiska uppgifterna om hans liv anger att han var kansler i kyrkan i Milano, åtminstone åren 1223–27. Påve Gregorius IX utnämnde honom den 18 september 1227 till kardinal av San Marco. Kardinal Castiglione var därefter verksam som legat i Lombardiet och Toscana. 1238 utnämndes han till kardinalbiskop av Sabina. 

Den 25 oktober 1241 efterträdde Castiglione Gregorius IX som påve, och antog påvenamnet Celestinus IV. Konklaven som valde honom, med endast sju biskopar för hans utnämning, sägs ha orsakat hans död.

Påvedömet befann sig då mitt under ett krig mot kejsar Fredrik II av Heliga romerska riket av tysk nation. Celestinus hann inte utföra särskilt mycket under sitt pontifikat, eftersom han avled redan efter femton dagar, den 10 november, innan han hunnit konsekreras. Det enda han hann utföra var att exkommunicera Matteo Orsini. Hans pontifikat är det tredje kortaste i historien.

Celestinus är begravd i Peterskyrkan

Referenser 
 Artikeln bygger på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume III (1908)
 Engelska Wikipedia, läst den 9 april 2008

Externa länkar 

Män
Avlidna 1241
Påvar
Heliga stolens diplomater
Födda okänt år
Personer i Kyrkostaten under 1200-talet
Luzon

Luzon är den största ön i öriket Filippinerna. Ön är 104 688 km² stor och har 37,4 miljoner invånare (2004). På ön finns bland annat huvudstaden Manila.

Luzon är också namnet på en av de tre ögrupper som landet ofta delas in i. De andra två är Visayas och Mindanao.

Pinatubo är en vulkan på ön som hade ett kraftigt utbrott 1991 – ett av 1900-talets kraftigaste utbrott, med styrka 6 på den 8-gradiga VEI-skalan. Utbrottet medförde stora utsläpp av svaveldioxid, vilket hade påverkan på solstrålningen och därmed klimatet över stora delar av jorden.

Djurliv 
På ön finns den nyligen upptäckta varanen Varanus bitatawa.

Externa länkar

Filippinernas öar
Ferdinand de Lesseps

Vicomte Ferdinand de Lesseps, född 19 november 1805 i Versailles, död 7 december 1894 på sitt gods Chesnaye nära Guilly i Indre, var en fransk diplomat, främst känd som skapare av Suezkanalen.

Biografi
Lesseps var 1834-38 fransk generalkonsul i Alexandria och förflyttades senare till Spanien. År 1848 blev han fransk minister i Madrid, men avgick följande år, sedan han under en särskild beskickning till Rom i syfte att försona den unga republiken med Frankrike i hemlighet motverkats av sin egen regering, som arbetade på Romerska republikens tillintetgörande. Inbjuden av Said Pascha till Egypten 1854, började han ägna sig åt genomförandet av den alltsedan forntiden förefintliga planen på Sueznäsets genomskärning. Han skrev verket Percement de l’isthme de Suez, exposé et documents officiels (1856), som förskaffade honom vicekungens koncession på företaget 1856. Den 23 april 1859 startade han detta jätteföretag, vilket han fullföljde trots en mängd politiska, tekniska och ekonomiska svårigheter, och kanalen invigdes 16-18 november 1869.

År 1887 lyckades Lesseps utverka Suezkanalens neutralisering. År 1879 utsågs han till ledare för Panamakanalens grävande, men de oerhörda kostnaderna förmådde honom att 1888 begära det internationella kanalbolagets försättande under administration. Sedan bolaget 1889 upplösts, väcktes mot dess styrelse 1892 rättegång för vissa tvetydiga penningmanipulationer, som ledde till, att han i februari 1893 dömdes till fem års fängelse och 3000 francs böter. Domen, som av åldersskäl ej verkställdes, upphävdes i juni samma år av högsta domstolen.

Lesseps ivrade även för omskapandet av Sahara till ett inhav, för anläggandet av en centralasiatisk järnväg Orenburg-Indien samt byggandet av en kanal genom norra Malacka. Han tilldelades en mängd utmärkelser för hans livsgärning, Suezkanalen. År 1870 blev han hedersborgare i London, 1873 ledamot av Franska vetenskapakademien och 1885 av Franska akademien. Av hans andra skrifter kan nämnas Lettres, journal et documents pour servir à l’histoire de l’isthme de Suez (fyra band, 1875-79; prisbelönt av Franska akademien) och Souvenirs de quarante ans, dédiés à mes enfants (två band, 1887). Hans staty restes i Port Said 1900.

Källor

Noter

Franska diplomater
Födda 1805
Avlidna 1894
Män
Personer från Versailles
Storkorset av Hederslegionen
Tillhörig

Tillhörig används som medlemsbegrepp inom Svenska kyrkan från år 2000 då man skildes från staten och blev ett fristående trossamfund. Från kyrkomötet 2004 ändras formuleringarna i kyrkoordningen så att även ordet medlem är användbart för att ange att en person ingår i Svenska kyrkans gemenskap.

Orsaken till begreppet tillhörig är sannolikt syftet att teologiskt markera att religionstillhörighet inte är att jämställa med annat slags föreningsliv och medlemskap. Vid dopet markeras detta också genom de formuleringar som konstaterar att barnets namn är givet av föräldrarna, men att dopet är den ceremoni där barnet blir upptaget i församlingens gemenskap.

Svenska kyrkan
Honorius III

Honorius III, född Cencio Savelli 1148 i Rom, död 18 mars 1227 i Rom, var påve från den 18 juli 1216 till sin död elva år senare, 18 mars 1227.

Biografi 
Savelli utsågs av Celestinus III till kardinaldiakon av Santa Lucia in Selci 1193 och senare av Innocentius III till kardinalpräst av Santi Giovanni e Paolo. 1197 utsågs han åt den framtida kejsaren Fredrik II. Den 18 juli 1216 samlades nitton kardinaler i Perugia där Innocentius III dött, för att välja en ny påve. Det var oroliga tider: hotet från en invasion av tartarerna var överhängande, och kyrkan var en hårsmån från en schism. De två huvudkandidaterna valde därför att gemensamt utse en annan påve, och valet föll på Savelli. Han konsekrerades i Perugia den 24 juli, och kröntes i Rom den 31 augusti.

Honorius III försökte på alla sätt egga Europas furstar att återerövra Jerusalem och lyckades förmå kejsar Fredrik II att genom fördraget i San Germano 1225 förnya sitt redan 1214 avgivna löfte om ett korståg. Han visste att för att kunna erövra Jerusalem krävdes alla Europas krafter, och han såg därför till att mäkla fred bland stridande kristna furstar, kungar och prästerskap. Så försvarade han också Francisco Suárez mot den exkommunicerade Alfons II av Portugal, företog ett korståg mot morerna i Spanien, medlade mellan greker och latinare på Cypern, och stödde omvändelsen av hedningarna i Preussen. Lärd som han var, avsatte han biskopar han ansåg saknade erforderliga kunskaper, men gav universitetet i Paris och universitetet i Bologna flera privilegier. I bullan Super specula Domini skriver han att ett antal begåvade män i varje församling skall sändas till lärosäten för att studera teologi för att sedan undervisa vad de lärt i hemförsamlingen.

Romarna gjorde uppror mot Honorius, och han tvingades lämna staden 1219 i juni, och återvände först året därefter sedan kejsar Fredrik blandat sig i; denne befann sig i Rom för sin kröning. Strax därefter uppstod ett inbördeskrig mellan familjerna Conti och Savelli, och eftersom romarna ställde sig på Contis sida och Honorius tillhörde släkten Savelli, tvingades han än en gång fly, men kunde återkomma året därefter. Honorius III dog den 18 mars 1227. 

Han var en mild och hovsam man samt en stor gynnare av de så kallade tiggarordnarna. 1216 bekräftade han i bullan Religiosam vitam dominikanordens, 1223 i bullan Solet annuere franciskanordens och 1226 i bullan Ut vivendi normam karmelitordens regler. Honorius var den förste som utdelade avlat vid helgonförklaringar. Skriften Conjurationes adversus principem tenebrarum (1629) uppges vara författad av Honorius.

Referenser 
Artikeln bygger på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume VII (1910

Externa länkar

Män
Födda 1148
Avlidna 1227
Påvar
Personer i Kyrkostaten under 1200-talet
Ugglan
Påvar från Rom
Quezon City

Quezon City är en stad på ön Luzon i Filippinerna. Den ligger i Metro Manila och är landets folkrikaste stad med 2 761 720 invånare (2010) på en yta av 166 km². Staden var huvudstad i landet mellan åren 1948 och 1976 för att därefter efterträdas av Manila.

Staden är indelad i 142 smådistrikt, barangayer, varav samtliga är klassificerade som tätortsdistrikt.

Borgmästare

Källor 

 
Historiska huvudstäder
Celestinus III

Celestinus III, född Giacinto Bobone Orsini omkring 1106, död 8 januari 1198, var påve från den 30 mars 1191 till sin död, den 8 januari 1198.

Biografi 

Celestinus är den förste påven från den romerska släkten Orsini. Eftersom han var i sitt åttiofemte levnadsår när han valdes till påve i mars 1191, måste han ha varit född omkring 1106. År 1144 utsågs han av påve Celestinus II till kardinaldiakon med Santa Maria in Cosmedin som titeldiakonia. När han valdes till påve den 30 mars 1191 var han bara diakon, och varken prästvigd eller biskopsvigd. Han prästvigdes därför lördagen den 13 april, och biskopsvigdes dagen därpå; helgen inföll under påsken.

Dagen efter att Celestinus blivit biskopsvigd, utnämnde han Henrik VI till kejsare av Heliga romerska riket av tysk nation, och krönte honom och hans drottning Constantia. Romarna ställde dock som ultimatum att för att godkänna högtiden skulle de få krossa Tusculum; det fick de och staden ödelades, vilket påven, måhända oriktigt, skuldbelagts för. Celestinus agerade mycket långsamt, när Henrik lät fängsla Rickard Lejonhjärta, och behandla honom i strid mot folkrätten. 

Under sitt pontifikat försvarade Celestinus III den kanoniska rättens äktenskapslagar mot hur dessa praktiserades i de europeiska kungahusen. För övrigt drevs han av drömmen om ett korståg, vilket utnyttjades för att skaffa sig påvens politiska stöd, och han lät godkänna Tyska orden 1191, samt gynnade på olika sätt andra riddarordnar.

Referenser 
Catholic Encyclopedia, Volume III (1908)

Externa länkar 

Påvar
Födda 1106
Avlidna 1198
Män
Personer i Kyrkostaten under 1100-talet
Gregorius VIII

Gregorius VIII, född Alberto de Morra cirka 1100 i Benevento, död 17 december 1187 i Pisa, var påve från 21 oktober till sin död två månader senare, 17 december 1187.

Biografi 
Alberto de Morra tillhörde Beneventos adliga släkter, och hade fått god utbildning. I unga år blev han munk, enligt vissa källor i Cisterciensorden, enligt andra Benediktinorden vid Monte Cassino. Hadrianus IV utnämnde honom till kardinaldiakon 1155, och till kardinalpräst av San Lorenzo in Lucina 1158. Alexander III utsåg honom till sin kansler 1172. Sistnämnde påve sände kardinal Alberto som sin legat till England för att undersöka Thomas a Beckets död, och till Portugal för att kröna Alfonso II av Portugal. 

Gregorius pontifikat dominerades av hans strävan att genom korståg han förberedde, återställa Jesu grav och Heliga gravens kyrka i Jerusalem. I detta syfte utfärdade han en skrivelse till alla kristna, att de skulle fasta och be. Korståget blev senare av, se tredje korståget. Han genomdrev en fred mellan hamnarna i Genua och Pisa, och återbyggde den senare staden, där han avled. Han är begraven i Pisas katedral.

Referenser 
 Artikeln bygger på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume VI. (1909)

Externa länkar 

Påvar
Heliga stolens diplomater
Korståg
Personer i Kyrkostaten under 1100-talet
Personer från Benevento
Födda 1100
Avlidna 1187
Män
Kardinalpräster av San Lorenzo in Lucina
Abd-ul-lah ibn Seijid-Muhammed

Abd-ul-lah ibn Seijid-Muhammed, kalif, född 1846 i sydvästra Darfur, död 24 november 1899 vid Om Debrikat, var son till en dervischpräst av baggara-stammen. Han slöt sig till den av "mahdin" Muhammed Ahmed ledda religiöst politiska rörelsen i Sudan och blev efter dennes död (1885) hans efterträdare som mahdi och kalif.

Liksom sin företrädare förde han i Omdurman en grymt despotisk regering, bekämpade 1886-1889 med framgång abessinierna, men tillbakaslogs 1893 av italienarna och vågade inte framtränga norrut mot Egypten. En brittisk-egyptisk styrka under general Kitchener återtog 1896 provinsen Dongola och 1897 Berber samt tillfogade 2 september 1898 mahdisterna det avgörande nederlaget vid Omdurman. Abd-ul-lah ibn Seijid-Muhammed samlade igen i Kordofan sina skaror, men besegrades i grund 24 november 1899 vid Om Debrikat av general Reginald Wingate och stupade själv i slaget.

Referenser 

Kalifer
Födda 1846
Avlidna 1899
Män
Sudanesiska politiker
Sudans historia
Abd-ul-latif

Abd-ul-latif (Abd al-latif), arabisk författare, född 1160 i Bagdad, död 1231, efterlämnade en massa skrifter i teologi, juridik, filologi och i synnerhet medicin. Hans arbete över Egypten utgavs av Joseph White på arabiska och latin (Abdollatiphi historiæ Ægypti compendium, Oxford, 1800) och i förtjänstfull bearbetning av Silvestre de Sacy (Relation de l'Égypte, 1810).

Referenser 

Födda 1160
Avlidna 1231
Män
Arabiska författare
Arabiskspråkiga författare
Personer från Bagdad
Personer i Abbasidkalifatet
Abd ül-Mecid I

Abd ül-Mecid I, född 23 eller 25 april 1823 i Istanbul, död 25 juni 1861 i Istanbul, var sultan över det Osmanska riket från 1 juli 1839 fram till sin död 1861.

Biografi
Abd ül-Mecid var son till sultanen Mahmud II och Bezmi Alim Valide Sultan. Han fick en västerländskt inriktad uppfostran och en god utbildning. Han talade turkiska, arabiska, franska och persiska flytande.

Han efterträdde 1839 sin far, Mahmud II, mitt under det att riket efter den osmanska härens upplösning vid Nisib, där Egyptens pascha Mehmet Ali, segrade, befann sig i så kritiskt läge att den unge sultanen kunde vänta sig bli angripen i sin egen huvudstad. De europeiska makterna räddade emellertid riket. Abd ül-Mecid lät ständigt leda sig av sin mor (död 1853) och sin europeiskt bildade storvesir Reschid Pascha, vilka 1839 lät honom utfärda den liberala konstitutionen chatt-i-sjerif, varigenom hans fars politik fortsattes. 

1840 agerade Abd ül-Mecid för att stoppa förföljelsen av judar i Damaskus, han engagerade sig också mot slaveri. 1847 skickade han nödhjälp till det svältande Irland. Något som ledde till en kontrovers med drottning Viktoria. År 1850 vann Abd ül-Mecid ett stort erkännande från hela Europa för bland annat sin fasta vägran att efterkomma Österrikes och Rysslands krav att utlämna ungerska och polska flyktingar. Året 1856 utfärdade han en ny grundlag, hatt-i humajun, som skulle ombilda de Osmanska riket i västerländsk mening, och 1858 avkriminaliserade han homosexualitet.  

Till det yttre hade hans makt vuxit, i och med att Egypten, Tripolis och Tunisien lovade riket lydnad och imamen av Maskat fogade sig under dess överhöghet. 

Abd ül-Mecid hade 37 barn varav fem kom att bli sultaner: Abd ül-Hamid II, Murad V, Mehmed V och Mehmet VI. Han beskrivs som en rättvis och godmodig man, men han var även bräcklig och tyckte mycket om sinnliga njutningar. Sultan Abd ül-Mecid avled i tuberkulos vid 39 års ålder.

Referenser

Noter 

Personer i Osmanska riket under 1800-talet
Osmanska rikets sultaner
Riddare av Strumpebandsorden
Födda 1823
Avlidna 1861
Män
Mottagare av Hederslegionen
Ong-Bak

Ong-Bak är en thailändsk film från 2003 i regi av Prachya Pinkaew. Två uppföljare har gjorts: Ong Bak 2 (2008) och Ong Bak 3 (2010).

Handling 
Unga Tien (Tony Jaa) bor i en liten fridfull by där thaiboxningen är helig. Varje år hålls en brutal tävling pojkar emellan, som det här året vinns av Tien. En dag blir huvudet på en helig Buddhastaty som kallas Ong-Bak stulen av en moraliskt tvivelaktig affärsman som sedan säljer den dyrt. Det blir Tiens uppgift att hitta tjuven och föra tillbaka statyn till byn.

Om filmen 
Filmen innehåller många scener av kampsporten "Muay Thai" som kanske allmänt i Sverige är känd som thaiboxning.

Rollista 
 Phanom Yeerum (Tony Jaa) - Boonting
 Petchtai Wongkamlao - Humlae/Dirty Balls/George
 Pumwaree Yodkamol - Muaylek
 Suchao Pongwilai - Komtuan

Externa länkar 
 

Filmer 2003
Thailändska actionfilmer
Thailändska äventyrsfilmer
Thailändskspråkiga filmer
Engelskspråkiga filmer