kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Russ Conway

Russ Conway, egentligen Trevor Stanford, född 2 september 1925 i Bristol, England, död 16 november 2000, var en engelsk pianist. 

Han hade flera lyckade listplaceringar, och den första hette Side Saddle som kom ut 20 februari 1959. Karriären var kort, en av de sista singlarna som placerade sig på listorna var Lesson one 1962, en travesti på Kalle Johansson ("Kattvalsen") som nådde framgångar även i Norden. 

En känd inspelning av Russ Conway är The more we are together ("Ju mer vi är tillsammans"), som bland annat används som Melodikryssets signaturmelodi.

Han avled i cancer 16 november 2000.

Källor
Biografi på Radio Nord Topp 20

Födda 1925
Avlidna 2000
Engelska pianister
Män
Personer från Bristol
Christian Fittipaldi

Christian Fittipaldi, född 18 januari 1971 i São Paulo, är en brasiliansk racerförare. Han är son till racerföraren Wilson Fittipaldi och brorson till den forne formel 1-världsmästaren Emerson Fittipaldi.

Racingkarriär 
Christian Fittipaldi körde sitt första karting-lopp som tioåring. Han vann Sydamerikanska F3-mästerskapet och kom fyra i Brittiska F3-mästerskapet 1990. Året efter gick han över till formel 3000 och Pacific Racing och lyckades erövra mästartiteln i klassen. Han vann två av tio tävlingar, kom som sämst fyra i de övriga åtta loppen och startade från pole position fyra gånger. Detta gjorde han i konkurrens med förare som Heinz-Harald Frentzen, Damon Hill och Alessandro Zanardi.

Säsongen  började han att tävla i formel 1 för Minardi. Efter två säsonger i Minardi och en i Footwork-stallet började han tävla i PPG Indycar World Series, som senare blev Champ Car World Series, i USA för Walker Racing och lyckades komma tvåa i Indianapolis 500 1995. Han vann flera lopp i serien, men dock inga mästerskap.

Christian Fittipaldi körde i A1 Team Brasil, ett stall som drivs av hans farbror Emerson, i deltävlingen i Indonesien i A1 Grand Prix 2006.

F1-karriär 

|}

Källor

Externa länkar 
Fittipaldi Online

Födda 1971
Brasilianska racerförare
Brasilianska Formel 1-förare
Arrows F1-förare
Minardi F1-förare
Champ Car-förare
Indianapolis 500-förare
Rolex Sports Car Series-förare
IMSA Sportscar Championship-förare
Män
Levande personer
Idrottare från São Paulo
Corvo

Corvo är en portugisisk ö som tillhör ögruppen Azorerna 1500 km väster om Portugal i Atlanten. Corvo hör, tillsammans med Flores, till den västra gruppen i Azorerna. 

Corvo är den minsta ön i ögruppen och är endast 17 km² och har ett invånarantal på 400 personer, och den är också den nordligaste ön i Azorerna. Dess bredd är cirka 4 km och längden 6 km. Huvudorten på Corvo heter Vila do Corvo, som endast är en by, den enda på ön.

Kommunikationer
Corvo är ganska svår att nå då kommunikationen med ön är relativt opålitlig. Frågar man en resebyrå om det går flyg dit får man en fråga tillbaka om man vill stanna i 20 minuter eller i en vecka. Det beror på att planet som landar där endast väntar i 20 minuter innan det lyfter igen och återkommer först om två till fem dagar. Om någon incident skulle inträffa på någon annan ö kan även detta flyg helt utebli. När vädret tillåter går det en postbåt mellan Corvo och Flores. Denna tur på 18 km tar cirka två timmar.

Corvos isolerade läge har under de senaste åren förbättrats en aning och hör nu ihop med Azorerna på ett påtagligare sätt idag. För inte så många år sedan fanns varken läkare, lärare, präst eller telefon. Vid den tiden tände man eldar om man ville få kontakt med Flores, olika antal eldar beroende på vad det gällde. Detta såg utkiken på Flores och handlade därefter.

Historia
När man väl upptäckte Flores var steget, bildligt talat, inte långt till Corvo, men kolonisationen började inte förrän i mitten av 1500-talet. Det isolerade läget gjorde att inte många lockades hit, men framförallt var det avsaknaden av en naturlig hamn som gjorde att besökarna var få. När de amerikanska valfångarna kom insåg de ganska snart vilka skickliga sjömän de mötte här ute på öarna. Ryktet om Corvomännen spred sig snabbt bland valfångarna och välståndet infann sig då männen på Corvo fick arbeta åt valfångarna. Idag är Corvo den ö som har procentuellt sett högsta emigrationen. Det är ganska få unga män som ser någon framtid på sin hemö, men sedan flyget kom, telefon drogs fram och TV-mottagning har möjliggjorts, har utflyttningen stannat av.

Källor

Noter 

Azorerna
Korall (färg)

Korall eller korallfärg används för orangeröda färger som motsvarar dem hos koraller av arten Corallium rubrum.

Korall var vanlig som modefärg på 1980-talet. Färgexperterna hos Pantone utsåg färgen Living Coral till "årets hetaste färg" för 2019.

Bland HTML-färgerna för bildskärmar (X11) finns en som kallas coral och en som kallas light coral. Deras koordinater visas i vidstående inforutor.

Referenser

Se även 
Färgord

Färgord
Spanska Nederländerna

Spanska Nederländerna bestod i huvudsak av dagens Belgien, Nederländerna, Luxemburg samt några angränsande territorier i nuvarande Tyskland och Frankrike. I Frankrike var det i norr Artois med Arras och Franska Flandern, som ligger ovanför Artois, med bland annat Dunkerque, Lille och Douai. I söder mot nuvarande gränsen till Spanien tillhörde även Roussillon Spanien. I och med pyreneiska freden 1659 mellan Spanien och Frankrike avträddes slutligen Artois med Arras samt Roussillon till Frankrike och de andra områdena i nuvarande Frankrike stegvis med olika fredstraktat fram till 1713. 

Nederländska frihetskriget mellan 1568 och 1648 ledde till att Nederländerna blev självständiga från Spanien. De nederländska provinser som i huvudsak var den katolska och franskspråkiga delen av Nederländerna (som ungefär motsvarar dagens Belgien) var, i motsats till de provinser som i nederländska frihetskriget från 1581 blev självständiga, fortsatt under spansk överhöghet. Så skedde främst genom guvernören Alessandro Farneses förtjänst under 1570-talet, något som resulterade i freden i Arras. Spanska Nederländerna upphörde år 1713, efter spanska tronföljdskriget, och kom under habsburgarna i Österrike och kallades därefter Österrikiska Nederländerna.

Källor
http://www.ne.se/uppslagsverk/encyklopedi/lång/spanskanederländerna
Koenigsberger, H. G. (2001). Monarchies, States Generals and Parliaments: The Netherlands in the Fifteenth and Sixteenth Centuries. Cambridge University Press. 
https://openlibrary.org/books/OL7754811M/Monarchies_States_Generals_and_Parliements

Fotnoter

Belgiens historia
Spanska imperiet
Stater och territorier bildade 1581
Stater och territorier upplösta 1713
Europa under 1500-talet
Europa under 1600-talet
Europa under 1700-talet
Historiska länder och riken i Benelux
Heckler & Koch UMP

Heckler & Koch UMP (Universal Maschinenpistole) är en kulsprutepistol tillverkad av  i kaliber .40 S&W, .45 ACP och i .

UMP togs fram i slutet av 1990-talet sedan H&K hade haft problem med MP5/10 och MP5/40 en längre tid.

Vapnet har mycket gemensamt med sin storebror, automatkarbinen G36, bland annat den infällbara kolven och handskyddet. Kroppen är tillverkad i polymer. UMP har en dubbelsidig omställare med lägena S, F (halv- respektive helautomatisk eldgivning). Det finns även i utförande med möjlighet två- eller treskottssalvor.

Externa länkar 
 Heckler & Koch UMP - på engelska

Kulsprutepistoler
Nekropol

Nekropol ("de dödas stad", av grekiska nekro's, "avliden", och po'lis, "stad") är en benämning på begravningsplatser i närheten av antika städer med bostadslika gravhus och större monument.

Nekropoler förekommer både inom den grekiska och den romerska kulturen, liksom inom den fornkristna, berömda fornkristna nekropoler finns i Mindre Asien och norra Egypten. Några berömda nekropoler finns i Karameikos i Aten och Ostia Antica i Rom. I modernt språkbruk kan ordet även syfta på begravningsplatser utanför stora städer där många människor har begravts.

I fantasy har nekropol (eller nekropolis) en annan innebörd. Då syftar det ofta på en stad befolkad av zombier eller andra odöda varelser.

Se även
 Begravningsplats
 Gravfält
 Gravkonst
 Katakomb
 Konungarnas dal

Noter 

Anläggningar under antiken
Begravningsplatser
Fantasy
Nektanebos bedrägeri

Nektanebos bedrägeri är motivet i en mycket spridd folksaga eller novell, som var vanligt förekommande i Orienten från äldsta tider och har vunnit stor utbredning även i europeisk litteratur.

Enligt den grekiska Alexanderromanen säger sagan att Alexander den store skulle vara son till Nektanebos II, Egyptens siste infödde härskare, som i guden Amons gestalt skulle haft sexuellt umgänge med Alexanders mor Olympias. Grundtemat är att en människa utger sig för att vara ett överjordiskt väsen och i denna egenskap umgås med mänskliga kvinnor. Detta motiv har varit starkt spritt i Orienten och spelat en viktig både religionshistorisk och litteraturhistorisk roll. 

Motivet förekommer i de österländska Messiasberättelserna, liksom i den grekiska, hellenistiska, senlatinska och medeltida berättelselitteraturen (Giovanni Boccaccio och Mordini) ända fram till moderna noveller och berättelser (La Fontaine, Voltaire, Wieland, Den flygande kofferten av H.C. Andersen och så vidare).

Även i indisk litteratur ("Brihatkatha" och "Kathasaritsagara") har motivet använts.

Källor 

Folktro
Sri Potti Sriramulu Nellore

Sri Potti Sriramulu Nellore (tidigare endast Nellore eller Nellur) är ett distrikt i delstaten Andhra Pradesh i Indien, beläget på ett låglänt område på östra kusten, på ömse sidor om floden Penners mynning. Yta 20 628 km². Huvudort är Nellore; distriktet är också uppkallat efter Potti Sreeramulu. Jorden är föga bördig, och den odlade marken upptar en mindre del av arealen; däremot är boskapsskötseln av betydelse.

Källor

Distrikt i Andhra Pradesh
Vidin

Vidin är en stad i nordvästra Bulgarien, huvudort i regionen Vidin. Staden hade 50 547 invånare i slutet av 2007. Den ligger på högra stranden av Donau, 34 meter över havets nivå, mitt emot Calafat i Rumänien, som den tidigare hade färjeförbindelse med. Sedan 2013 förbinder en nybyggd bro — den längsta över Donau — de båda städerna. Vidin ligger på samma plats som det romerska Bononia i övre Mesien. 

Läget är osunt till följd av de sumpmarker som utbreder sig vid mynningen av Topolovitsa och andra av Donaus tillflöden, men samma sumpmarker förklarar också stadens betydelse som strategisk punkt. Den har ännu ett orientaliskt utseende med sin basar och sina moskéer. Vidin har haft en tradition av tillverkning av filigranarbeten i guld och silver.

Historia 
1356 skilde den bulgariske tsaren Ivan Alexander Vidin från det bulgariska kungarirket och insatte sin son Ivan Sratsimir (1356-1396) som härskare där. 1365 ockuperades Vidin av ungrare som höll staden i några år, till 1369. 1393 blev Bulgarien erövrat av Osmanska riket vilket blev slutet för den större bulgariska staten. Efter den osmanska erövringen blev de små utbrutna områdena Dobrudja, Prilep, Velbazjd och Vidin de enda kvarvarande bulgariska staterna. Denna situation varade endast några år. 1396 organiserades ett korståg mot osmanerna och Sratsimir skickade trupper till detta. Sedan han besegrat korsfararna i slaget vid Nikopolis samma år annekterade Bayezid I Vidin till Osmanska riket som bestraffning för att området deltagit i den antiosmanska styrkan. 

Staden var alltid ett viktigt bålverk för turkarna vid Donau och befästes synnerligen starkt av den turkiske rebellen och paschan Pasván-Oglu, som bakom dess murar 1798 trotsade Selim III:s ofantliga övermakt. Han hade förklarat sig oberoende och bildat ett rike vid Donaus stränder, och efter flera motgångar avstod sultanen åt honom fullständigt herraväldet över Vidin för hans återstående livstid (1798-1807). 

Under turkiska kriget på 1850-talet spelade Vidin en roll. 1876-77 tjänade det Osman paschas kår som stödpunkt och var 1877 utgångspunkt för hans frammarsch mot Pleven. Vidins befästningar förstördes delvis 1878, och i följd av Berlinfördraget 1879 slopades återstoden, men under serbisk-bulgariska kriget 1885 återställdes de.

Källor

Noter
 

Orter i Vidin (region)

Gränsorter i Europa
Ludvig av Frankrike (1661–1711)

Ludvig av Frankrike (), även känd som Le Grand Dauphin, född 1 november 1661 på slottet i Fontainebleau, död 14 april 1711 på slottet i Meudon, var en fransk prins av blodet och landets tronföljare som aldrig blev kung då han avled innan sin far, "solkungen" Ludvig XIV.

Biografi
Han var äldste son till kung Ludvig XIV av Frankrike och Maria Teresia av Österrike och han var fransk tronföljare (Dauphin) under hela sitt liv.

Vid Ludvigs dop 24 mars 1662 var påven Clemens IX och engelska drottningen Henrietta Maria, genom ombud, dennes gudfar respektive gudmor och kompositören Jean-Baptiste Lully hade för tillfället specialkomponerat motetten Plaude Laetare Gallia.

Jacques-Bénigne Bossuet utsågs 1670 till hans privatlärare, men Ludvig visade ringa begåvning jämfört med sin far. Om än på sin höjd medelmåttigt begåvad var han sällskaplig och älskade att gå på opera och var en betydande konstsamlare.

Utan att utöva något politiskt inflytande levde han under senare delen av sitt liv för det mesta i tillbakadragenhet på sitt slott i Meudon. Vid 49 års ålder dog Ludvig av smittkoppor.

Familj 
Ludvig var dynastiskt gift med, Maria Anna Victoria av Bayern (dotter till kurfurst Ferdinand Maria av Bayern och Henrietta Adelaide av Savojen), från 1680 till hennes död tio år senare. 

De hade i äktenskapet tre barn:
 Ludvig (le Petit Dauphin), hertig av Burgund (1682–1712); denne var far till sonsonen som slutligen kom att efterträda Ludvig XIV som kung: under regentnamnet Ludvig XV, företrädarens sons sonson)
 Filip, hertig av Anjou (1683–1746); sedermera känd som kung Filip V av Spanien. Filip hade utsetts som arvtagare till den spanska kronan i kung Karl II:s testamente 1700, men missnöje från Habsburgarna i Österrike ledde till Spanska tronföljdskriget. Filip V är agnatisk stamfar för grenen av huset Bourbon som, med kortare avbrott, alltjämt är Spaniens kungahus.  
 Karl, hertig av Berry, hertig av Angoulême, hertig av Alençon och greve av Ponthieu (1686–1714) 

Efter hustruns död gifte Le Grand Dauphin 1695 i hemlighet om sig med Marie-Emilie de Joyly de Chouin. Detta var ett morganatiskt äktenskap, i vilket inga barn föddes.

Antavla
Hans föräldrar var dubbelkusiner med varandra.

Referenser

Noter

Externa länkar

Personer i Frankrike under 1600-talet
Huset Bourbon
Män
Födda 1661
Avlidna 1711
Personer från Seine-et-Marne
Tronföljare som aldrig tillträdde
George William Anderson

Sir George William Anderson, född 1791, död den 12 mars 1857, var en angloindisk ämbetsman.

Anderson uppgjorde den första modernt systematiska lagsamlingen i Brittiska Indien, Bombay code av år 1827, blev 1831 administratör i de södra marattdistrikten och var 1835-1838 en av de verksammaste medlemmarna i den stora indiska lagkommissionen under ordförandeskap av Macaulay. 

Anderson blev 1838 medlem av presidentskapet Bombays råd och tjänstgjorde 1841-1842 under svåra förhållanden som dess guvernör. År 1844 drog han sig tillbaka från ostindiska kompaniets tjänst, blev 1849 guvernör på Mauritius och innehade 1850-1855 samma syssla på Ceylon, där han genomförde viktiga reformer i rättsskipningen och kommunikationerna samt åt den brittiska styrelsen återförvärvade de kort förut upproriska singalesernas förtroende.

Källor 

 

Brittiska guvernörer
Personer i Storbritannien under 1800-talet
Födda 1791
Avlidna 1857
Män
Ugglan
Robert Anderson (general)

Robert Anderson, född den 14 juni 1805, död den 26 oktober 1871, var en amerikansk general i nordstatsarmén.

Anderson deltog i mexikanska kriget samt var 1860 major och befälhavare för unionstrupperna i Charlestons hamn. I december samma år lyckades Anderson överföra sina trupper från Fort Moultrie till det på en ö belägna Fort Sumter och utstod där med mycken tapperhet en belägring, tills han av brist på ammunition måste kapitulera (13 april 1861) för de konfedererades stridskrafter. Fort Sumters fall blev signalen till inbördeskrigets början. Anderson blev till lön för sin tapperhet av Lincoln utnämnd till brigadgeneral, men drog sig av hälsoskäl redan 1863 tillbaka ur aktiv tjänst.

Källor 

 

Amerikanska generaler
Personer i Amerikanska inbördeskriget (Unionen)
Amerikanska militärer under 1800-talet
Födda 1805
Avlidna 1871
Män
Ugglan
Montana (region)

Montana är en region (oblast) belägen i nordvästra Bulgarien som gränsar till Rumänien och Serbien. Oblastens huvudstad är Montana. Regionen har en yta på 3 635,5 km² och en befolkning på 132 214 invånare.

Kommuner i regionen är Berkovitsa, Bojtjinovtsi, Brusartsi, Georgi-Damjanovo, Jakimovo, Lom, Medkovets, Montana, Tjiprovtsi, Vltjedrm och Vrsjets.

Referenser

Externa länkar 

Bulgariens oblast
Ferdinand VI av Spanien

Ferdinand VI (på spanska Fernando VI), född 23 september 1713, död 10 augusti 1759, var kung av Spanien mellan 1746 och 1759. 

Ferdinand var son till Filip V och Maria Lovisa av Savojen, och han efterträdde 1746 sin far som regent. Ferdinand var politiskt obildad men hade till en början flera begåvade ministrar i sin regering och förde en reformvänlig och fredlig politik, men sedan José de Carvajal y Lancáster som ledde reformarbetet 1754 avlidit upphörde framstegen. 

Efter hustruns (Barbara av Portugal) död år 1758 försjönk Ferdinand i depression. Han hade inga barn, och efterträddes vid sin död av sin halvbror Karl.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1932.

Personer i Spanien under 1700-talet
Spaniens regenter
Huset Bourbon
Män
Födda 1713
Avlidna 1759
Tundzja

Tundzja (bulgariska: Тунджа, turkiska: Tunca; grekiska: Tonzos; latin: Tonzus) är en 285 kilometer lång biflod till Maritsa i Bulgarien och Turkiet. Floden upprinner med två källarmar på Balkanbergen, rinner åt söder till staden Kalofer, därefter genom Kazanlăkdalen (Tulovsko polje), mellan Balkanbergen i norr och Sredna Gora i söder, åt öster och vänder norr om Jambol åt söder samt faller vid Edirne ut i Maritsa, i sin sydliga sträckning omgiven av en trång dal mellan utlöparna av Sakar Planina i väster och av İstranca dağ i öster. Dess bördiga dalgång är rik på välmående samhällen (Kazanlăk, Sliven, Jambol med flera) och är en av huvudorterna för tillverkningen av rosenolja.

Reservoaren Koprinka ligger utefter floden, och i botten av reservoaren finns ruinerna efter Seuthopolis, Odrysiska kungarikets huvudstad.

Referenser

Externa länkar 

Vattendrag i Bulgarien
Vattendrag i Turkiet
Maritsas avrinningsområde
Zentani Muhammad az-Zentani

Zentani Muhammad az-Zentani, född 1944, är en libysk politiker. Han var Libyens president mellan 1992 och 2008. Trots sin titel hade han väldigt lite makt då landet till största delen kontrollerades av revolutionsledaren Muammar al-Gaddafi.

Referenser

Libyens statschefer
Män
Födda 1944
Levande personer
Satakunnan Kansa

Satakunnan Kansa (sv. Satakundas Folk), Satakundas största tidning som skriver till största del om lokala nyheter inom Satakunda. 
Tidningen, som ges ut i Björneborg, kan sägas vara oberoende liberal. Tills 1989 var Satakunnan Kansa "språkrör" för Samlingspartiet.

Externa länkar
Satakunnan Kansas webbplats

Media i Björneborg
Finländska dagstidningar
Finskspråkiga dagstidningar
Pumpgrop

En pumpgrop, eller pumpbrunn, är en anordning avsedd att avlägsna högt grundvattentryck från fastigheter. En fastighets dräneringssystem kan vara kopplat till en pumpgrop, till exempel om fastighetens lägsta punkt är belägen under den kommunala dagvattenavledningens uppdämningsnivå. Teorin bakom baserar sig på det faktum att vatten alltid rör sig från en högre position till en lägre (kapillärkraft borträknad). Vattnet samlas i brunnen och kan sedan pumpas upp och ledas bort till befintlig dagvattenavledning.

Pumpgropen består av ett grävt (2000 mm och uppåt) hål, vari ett rör, så kallat brunnsämne (diameter 350 mm och uppåt) av plast eller cement med öppen botten, placeras. Hela konstruktionen vilar på ett dränerande bärskikt, ca 100-500 mm tjockt, bestående av makadam (6-11 mm). Ovanpå detta läggs ett lager geotextilduk för att förhindra att pumpen slammar igen. I brunnsväggen anläggs sedan ett horisontellt (avledningsrör ex 110 mm) rör på lämplig höjd, som sedan ansluts till en brunn med sandfång. En lämplig pump placeras sedan i pumpgropen med frånvattnet anslutet till avledningsröret. När vattnet i pumpgropen stiger aktiveras pumpen (pumpen bör ha inbyggd, automatisk nivåavkänning. Pump med extern nivågivare i form av vippa är mindre lämplig) och pumpar bort vattnet till den permanenta avledningen. Grundvattennivån sänks därmed lokalt.

VVS
Responsa prudentium

Responsa prudentium var en rättskälla i romersk rätt, motsvarande doktrin i modern svensk rätt.

Den viktigaste av de rättskällor, som räknades till jus civile, utgörs av responsa prudentium. Redan ett par århundraden före romerska republikens slut hade ett särskilt stånd börjat utbilda sig av juris consulti ("rättslärda män"), vilka ägnade sig åt bearbetningen och tolkningen av den för den stora allmänheten mer eller mindre otillgängliga rätten och därigenom förvärvade stort anseende. Dessa tillkännagav, att de meddelade råd i rättsfrågor. Och snart blev det vanligt, att de även inför rätta förfäktade de åsikter de framställt, liksom att deras råd började inhämtas inte bara av parter, utan även av ämbetsmän och domare, då nämligen rättskunskap inte var nödvändig för att kunna bekläda ett ämbete eller för att kunna utöva funktionen av domare (judex). 

Redan vid slutet av republikens tid var den av de rättslärda allmänt antagna åsikten faktiskt bestämmande för utgången av ett mål. Men något formellt erkännande hade "responsa prudentium" ännu inte under republikens tid. Redan under Augustus blev dock rättslärda auktoriserade att på frågor i juridiska spörsmål meddela responsa (svar), vilka var bindande för domaren i den rättegång, i vilken de förebragts, om de inte motsades av något annat utlåtande. Emellertid hade de rättslärda mer och mer börjat att i skrift nedlägga sina åsikter i allmänhet. I avseende på dessa skrifter omtalar Gajus ett reskript av Hadrianus, genom vilket skulle ha föreskrivits att, där i alla juristernas skrifter enhälligt uttalades samma åsikt om vad i en fråga är rätt, denna åsikt skulle vara bindande för domaren, men att, där åsikterna är delade, han skulle ha att följa den, som syntes honom vara den rätta. 

Slutligen är i avseende på den gällande kraften av de rättslärdes skrifter ännu en åtgärd att märka, nämligen den av Valentinianus III 426 e.Kr. utfärdade s.k. "Citeringslagen", vilken föreskrev, att vid stridiga åsikter i de rättslärdas skrifter domarna skulle hålla sig till de åsikter, som uttalats av de fem, enligt den på sagda efterklassiska tid rådande uppfattningen mest framstående juristerna: Papinianus, Paulus, Ulpianus, Modestinus och Gajus, samt dem, vilka av dessa blivit åberopade; att vid stridiga åsikter mellan dessa åter majoriteten skulle vara bestämmande; samt slutligen att, om åsikterna var lika delade, Papinianus åsikt skulle vara den avgörande.

Detta särskilda juriststånd erhöll sedan den första kejsartiden allt större tillväxt och betydelse, vilken nådde sin höjdpunkt före mitten av 200-talet e.Kr. - den klassiska rättsvetenskapens period. Men sedan slutet av 200-talet började det mer och mer förfalla. Tvistiga rättsfrågor avgjordes dåmera genom reskript av kejsaren, istället för av rättsvetenskapen.

Se även 
 Responsum

Romersk rätt