kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hercule Poirot

Hercule Poirot är en fiktiv belgisk detektiv huvudsakligen verksam i Storbritannien. Han är huvudperson i en rad detektivromaner och ‑noveller av Agatha Christie och introducerades 1920 i The Mysterious Affair at Styles (svenska: En dos stryknin).

Hercule Poirot uppskattar klara tankemönster, ordning och logik och löser gåtorna med sina små gråa celler. Han är mycket fåfäng, vilket bland annat visar sig i den omsorg han lägger ned på att sköta sina mustascher och sin klädsel. Till hjälp har han bland andra kapten Hastings, Ariadne Oliver och kommissarie Japp.

Ett flertal av detektivromanerna har blivit film. Skådespelare som Austin Trevor, Martin Gabel, Tony Randall, Albert Finney, Peter Ustinov, Kenneth Branagh, John Malkovich och David Suchet har spelat Poirot på film och i TV. David Suchet spelade detektiven i 70 avsnitt i TV-serien Poirot mellan åren 1989 och 2013. Albert Finney oscarsnominerades för sin rolltolkning i 1974 års filmatisering av Mordet på Orientexpressen.

Romaner där Hercule Poirot är huvudperson 
H = medverkan av vännen Arthur Hastings

 1920 – En dos stryknin (The Mysterious Affair at Styles) (H)
 1923 – Vem var den skyldige? (The Murder on the Links) (H)
 1925 – Poirots små grå celler (Poirot investigates) (H) 11 noveller
 1926 – Dolken från Tunis (The Murder of Roger Ackroyd)
 1927 – De fyra stora (The Big Four) (H)
 1928 – Mysteriet på Blå tåget (The Mystery of the Blue Train)
 1932 – Badortsmysteriet (Peril at End House) (H)
 1933 – Tretton vid bordet (Lord Edgware dies, även Thirteen at Dinner) (H)
 1934 – Mordet på Orientexpressen (Murder on the Orient Express)
 1934 – Tragedi i tre akter (Three Act Tragedy)
 1935 – Den flygande döden (Death in the Clouds)
 1935 – ABC-morden (The A.B.C. Murders) (H)
 1936 – Mord i Mesopotamien (Murder in Mesopotamia)
 1936 – Korten på bordet (Cards on the Table)
 1937 – Döden på Nilen (Death on the Nile)
 1937 – Det stumma vittnet (Dumb Witness) (H)
 1938 – Döden till mötes (Appointment with Death)
 1938 – Hercule Poirots jul (Hercule Poirot's Christmas)
 1940 – Skospännet (One, Two, Buckle My Shoe)
 1940 – Samvetskval (Sad Cypress)
 1941 – Mord på ljusa dagen (Evil Under the Sun)
 1942 – Fem små grisar (Five Little Pigs)
 1946 – Gropen (The Hollow)
 1948 – Högt vatten (There is a Tide)
 1952 – Mrs McGinty är död (Mrs McGinty's Dead)
 1953 – Begravningar är farliga (After the Funeral)
 1955 – Mord klockan fem (Hickory Dickory Dock)
 1956 – Död mans fåfänga (Dead Man's Folly)
 1959 – Katt bland duvor (Cat among the Pigeons)
 1963 – Klockorna (The Clocks)
 1966 – Tredje flickan (Third Girl)
 1969 – Mord på Allhelgonadagen (Hallowe'en Party)
 1972 – Långa skuggor (Elephants Can Remember)
 1975 – Ridå - Hercule Poirots sista fall (Poirot's Last Case) (H)

Se även 
 Lista över litterära figurer

Referenser

Externa länkar 

 Hercule Poirot 
 Hecule Poirot Central 

Brittiska litterära figurer
Deckare
Fiktiva detektiver
Fiktiva figurer från Belgien
Fiktiva figurer introducerade 1920
Joseph Bonaparte

Joseph Bonaparte, född 7 januari 1768 i Corte, död 28 juli 1844 i Florens, kung av Neapel 1806–1808 och kung av Spanien 1808–1813.

Biografi

Tidigt liv
Joseph Bonaparte var äldste son till Carlo Buonaparte och Laetitia Ramolino och bror till Napoleon I, svåger till Karl XIV Johan.

Bonaparte var utbildad advokat och efter familjens flykt till franska fastlandet i samband med Paolipartiets seger på Korsika blev han krigskommissarie i Marseille. 1 augusti 1794 gifte han sig med sidenhandlardottern Julie Clary (1771–1845), äldre syster till drottning Desideria av Sverige, och blev på så sätt ingift i penningaristokratin.

Karriär
Genom sin bror Napoleons inflytande blev han generalkrigskommissarie, 1797 sändebud i Rom och 1806 kung av Neapel. Napoleon utnämnde Joseph 1808 till kung av Spanien; som sådan var han helt utan ledarförmåga och stod helt under sin brors inflytande. Efter nederlaget vid Vitoria den 21 juni 1813 flydde han från Spanien och ledde som generallöjtnant Frankrikes försvar 1814.

Senare liv
Efter de hundra dagarna flyttade han till USA, där han köpte en farm strax utanför New York och kallade sig greven av Survilliers. Han var mycket intresserad av kreatursavel och järnvägsaktier. Hans hustru, Julie, blev liksom alla andra som bar namnet Bonaparte, utvisad från Frankrike. Hon följde inte med Joseph till USA, utan bosatte sig istället i Bryssel. 1841 återvände Joseph till Europa och slog sig ner i Florens, där han återförenades med sin hustru. Hans grav finns i Invaliddomen i Paris.

Barn 
 Zenaïde (1801–1854), gift med sin kusin Charles Lucien Bonaparte (son till Lucien Bonaparte)
 Charlotte (1802–1839), gift med sin kusin Napoleon (son till Louis Bonaparte)

Referenser 

Personer i Spanien under 1800-talet
Napoleon
Josef
Födda 1768
Avlidna 1844
Josef 01
Franska politiker
Franska generaler
Män
Josef 01
Mottagare av Serafimerorden
Storkorset av Hederslegionen
Pau

Pau är en stad i sydvästra Frankrike. Den är huvudort i departementet Pyrénées-Atlantiques i regionen Nouvelle-Aquitaine. Här föddes Henrik IV av Frankrike och Sveriges förste kung av Bernadotte-släkten, Karl XIV Johan. År  hade Pau  invånare.

Befolkningsutveckling 
Antalet invånare i kommunen Pau

Se även 
 Paus Grand Prix
 Circuit de Pau-Ville
 Circuit Pau-Arnos
 Paloissås
 Lista över kommuner i departementet Pyrénées-Atlantiques

Källor

Externa länkar 

Orter i Nouvelle-Aquitaine
Kommuner i Pyrénées-Atlantiques
Pyrénées-Atlantiques

Pyrénées-Atlantiques, på baskiska Pirinio Atlantikoak, är ett departement i regionen Nouvelle-Aquitaine i sydvästra Frankrike. Residensstaden heter Pau. Pyrénées-Atlantiques har över 640 000 invånare och består av tre arrondissement, 52 kantoner och 547 kommuner. I den tidigare regionindelningen som gällde fram till 2015 tillhörde Pyrénées-Atlantiques regionen Aquitaine.

Historia 
Fram till 1969 hette området Basses-Pyrénées och var ett av de 83 ursprungliga departement som bildades under den franska revolutionen. Det bildades genom att man lade samman de tre baskiska provinserna Lapurdi, Nedre Navarra och Zuberoa med tre gasconska: Bayonne, Bidache och Béarn. Från residensstaden Pau kommer Sveriges förste kung av Bernadotte-släkten, Karl XIV Johan.

Se även 
 Lista över kommuner i departementet Pyrénées-Atlantiques

Källor 

Frankrikes departement
Vienne

Vienne kan syfta på:
 Vienne (flod) – en fransk flod i Poitou
 Vienne (departement) – ett franskt departement i Poitou-Charentes
 Vienne (arrondissement) – ett arrondissement i departement Isère
 Vienne, Isère – en stad och kommun i departementet Isère
Vienne (flod)

Vienne är en flod i västra Frankrike, en viktig biflod till Loire.  

Flodens källa ligger på 920 m ö.h. i departementet Corrèze. Sedan ger den sitt namn till två departement, Haute-Vienne och Vienne. Efter en kort sträcka i departementet Charente lämnar floden regionen Nouvelle-Aquitaine och mynnar ut i Loire vid Candes-Saint-Martin i departementet Indre-et-Loire.

Några städer längs floden är Limoges, Châtellerault och Chinon.

Se även

Vattendrag i Frankrike
Loires avrinningsområde
Vienne (departement)

Vienne är ett departement i regionen Nouvelle-Aquitaine i västra Frankrike. Vienne var ett av de ursprungliga 83 departementen som skapades efter den Franska revolutionen. I den tidigare regionindelningen som gällde fram till 2015 tillhörde Vienne regionen Poitou-Charentes. Huvudort är Poitiers. Departementet har fått sitt namn efter floden Vienne.

Kommuner i Vienne 
Lista över kommuner i departementet Vienne
Angliers
Poitiers

Källor 

Frankrikes departement
Charente

Charente kan syfta på:

Charente (flod) – en fransk flod
Charente (departement) – ett franskt departement
Charente-Maritime – ett franskt departement
Charente (flod)

Charente är en flod i västra Frankrike som mynnar i Biscayabukten.

Flodbeskrivning

Flodens källa
Charente rinner upp på gränsen mellan departementen Haute-Vienne och Charente. Källan ligger 308 m ö.h. i Chéronnac, en liten ort i departementet Haute-Vienne, väster om Monts du Limousin (Limousinbergen).

Övre floddalen
Efter en kort sträcka i departementet Vienne rinner floden rinner genom den lilla staden Civray och ger namn till två departement, Charente och Charente-Maritime. Efter Civray flyter Charente i sydlig riktning till Angoulême.

Mellersta floddalen

Efter Angoulême flyter vattendraget i västlig riktning till sin mynning. Den centrala dalen kallas Val d'Angoumois och är belägen kring Angoulême och Prée de Jarnac, som ligger mellan städerna Angoulême och Cognac i departementet Charente.

Nedre floddalen
I Charente-Maritime vidtar den nedre dalen från Saintes. Dalen mellan Cognac och Saint-Savinien heter Val de Saintonge. Flodmynningen räknas från hamnstäderna Tonnay-Charente och Rochefort, båda belägna vid flodens norra strand. Floden mynnar i Atlanten, mittemot ön Oléron och Île-d'Aix. Vid mynningen är floden 4 km bred. En modern hängbro nära Rochefort, Pont de Martrou, byggdes över floden år 1998.

Hydrologi

Flodens totala längd är 381 km. Avrinningsområdet är 10 549 km² och medelflödet vid mynningen 95 m³/s.

Större högerbiflöden
 Boutonne, 98 km lång.

Större vänsterbiflöden
 Tardoire, 113 km lång (med bifloden Bonnieure).
 Bandiat, 91 km lång.
 Né, 66 km lång.
 Seugne, 83 km lång.

Städer och byar

Några viktiga städer längs floden är:
 I departementet Charente
 Angoulême
 Jarnac
 Cognac 
 I departementet Charente-Maritime
 Saintes 
 Tonnay-Charente 
 Rochefort. 

Några byar längs floden är : 
 Verteuil-sur-Charente
 Montignac-Charente
 Saint-Simeux
 Bourg-Charente
 Chaniers
 Taillebourg
 Saint-Savinien.

Turism

Floden är segelbar upp till Angoulême, det vill säga 170 km från flodmynningen. Det finns 22 slussar varav två i Charente-Maritime. Idag består trafiken på floden av fritidsbåtar och segelbåtar. Vid flodens stränder finns bland annat många slott och herrgårdar och pittoreska byar.

Externa länkar

 Floden Charente om Sandre (på franska)
 Établissement public territorial du bassin Charente (på franska) 
 Turism om Charentes dalen med en karta (på franska) 

Charente
Vattendrag i Frankrike
Biscayabuktens avrinningsområde
Charente (departement)

Charente är ett departement i regionen Nouvelle-Aquitaine i västra Frankrike. I den tidigare regionindelningen som gällde fram till 2015 tillhörde Charente regionen Poitou-Charentes. Den regionen hade bildats av den gamla provinsen Angoumois och delar av de gamla provinserna Saintonge, Poitou och Limousin samt omges av departementen Deux-Sèvres, Vienne, Haute-Vienne, Dordogne och Charente-Maritime. På områdets dialekt ”saintongeais” kallas departementet Chérente.

Geografi 
Charentes norra del omfattar en fortsättning av Limousinbergen och är därför ganska kuperad, medan södra delen mest utgörs av slättland. 

Floden Charente med tillflöden samt floderna Vienne och Dronne genomflyter departementet. Floden Charente rinner genom departementets två huvudorter Angoulême och Cognac.

Departementet indelas i tre arrondissement (ungefär härader). Huvudorten är Angoulême.

Näringar 
Inom departementet finns rika tillgångar på järn, men även kalk, gips samt lera som används vid tillverkning av fajans. I nordväst ligger Cognac som är centralorten i det större distrikt där framställning av äkta fransk cognac sker. I övrigt sker bearbetning av järnmalm och framställning av papper. Här finns även konfektionsindustri.

Se även 
 Lista över kommuner i departementet Charente

Källor 

 
Frankrikes departement
Bottniska viken

Bottniska viken () är Östersjöns nordligaste vik som ligger mellan Sverige och Finland. Bottniska viken är 587 kilometer lång och omfattar 116 300 kvadratkilometer. Bottniska viken delas från norr in i följande delar: Bottenviken, Norra Kvarken, Bottenhavet, Södra kvarken, Ålands hav och Skärgårdshavet. Namnet ”botten” betydde ursprungligen vik.

Geofysiska data 
Viken är 587 kilometer lång, 80–240 kilometer bred, medeldjupet uppgår till 55 meter (31 famnar) och tröskeldjupet (i en smal ränna mellan Ålands hav och egentliga Östersjön) cirka 70 meter. Det största djupet är 301 meter (i Ålands hav, 169 famnar). Ytan är  och volymen uppgår till .

Ett flertal älvar på båda sidor har sitt utlopp i Bottniska viken. Som en konsekvens av detta förekommer en salinitetsgradient från norr till söder. I söder förekommer samma bräckta vatten som i Östersjön, men i norr är saliniteten så låg att många sötvattenfiskar kan leva där. Eftersom havet är nästan sött så är viken frusen upp till fem månader om året. Isläggningen i Östersjön både inleds och avslutas där.

Geologisk historia 
För områdets geologiska historia, se Östersjön.

Historia 
Vissa historiker anser att Ottar syftade på Bottniska viken när han talade om Kvenhavet på 800-talet. Det är även möjligt att Claudius Clavus menade Bottenviken när han använde termen Mare Gotticus på 1400-talet.

Ekonomi 
Vidsträckta skogsmarker täcker landet kring Bottniska viken. Dessa skogsområden har under historisk tid brukats för olika ändamål. På 1700- och 1800-talen förekom tjärbränning i stor skala, medan den använts för råmaterial i pappersbruk sedan början av 1900-talet. Älvarna har ofta använts som transportleder i äldre tider och fabrikerna finns vid kusterna.

Regioner 
De svenska landskapen Norrbotten, Västerbotten, Ångermanland, Medelpad, Hälsingland, Gästrikland och Uppland ligger vid Bottniska viken.

På den finska sidan återfinns landskapen Lappland (med Nordbotten), Norra Österbotten, Mellersta Österbotten, Österbotten, Satakunda, Egentliga Finland och Åland vid Bottniska viken.

Större älvar (i alfabetisk ordning)
 Dalälven
 Kemi älv
 Lule älv
 Piteälven
 Skellefte älv
 Torne älv
 Ule älv
 Ume älv
 Ångermanälven

Större städer (i alfabetisk ordning) 
 Björneborg
 Gävle
 Karleby
 Luleå
 Sundsvall
 Uleåborg
 Umeå
 Vasa

Referenser

Externa länkar 

Östersjön
Nihonium

Nihonium, tidigare även Ununtrium, är ett grundämne med det kemiska tecknet Nh och atomnumret 113. IUPAC föreslog i juni 2016 det permanenta namnet nihonium (Nh) för grundämnet. Namnet nihonium blev officiellt accepterat den 28 november 2016.

Historik 

Den 1 februari 2004 rapporterade vetenskapsmän vid Joint Institute for Nuclear Research i Dubna i Ryssland och vetenskapsmän vid Lawrence Livermore National Laboratory i USA att de upptäckt nihonium och moskovium. De båda ämnenas namn fastslogs officiellt i november 2016 och under dessa namn togs ämnena därmed permanent med i det periodiska systemet.

Se även 
 Lista över grundämnen efter atomnummer

Referenser

Externa länkar 
 Webbelements - Uut

Grundämnen
Syntetiska grundämnen
Filament

Filament kan syfta på:

 Filament – enorma gas- och plasmamoln som kastas ut från t.ex. solens yta projicerade mot solskivan, se Protuberans
 Filament (konstfiber) – långa, heldragna konstfibrer
 Galaxfilament – ett stort antal gravitationellt bundna galaxer

Biologi
 Filament –  hornartade trådar på musslor, se Byssus
 Filament (gälar) – trådlika strukturer som bygger upp gälarna på fiskar
 Aktinfilament – en proteintråd i cellskelett
 Intermediärfilament – en struktur i ryggradsdjurs cytoskelett som består av buntar av fiberproteiner
 Myosinfilament – ett filament i musklerna

Se även
 Lac Filament – flera betydelser
Vandrande pinnar

Vandrande pinnar (Phasmatidae) är en familj av insekter i ordningen spökskräckor som innehåller cirka 2 500 arter. Närbesläktade med de vandrande pinnarna är vandrande blad.

Kännetecken
Vandrande pinnar har ett naturligt kamouflage som gör att de liknar torra trädkvistar. De förstärker intrycket genom sin hållning, med frambenen utsträckta framför huvudet. Ofta svajar de lätt, om vinden blåser på dem. Till viss del kan de för att reglera temperaturen ändra färg och bli mörkare eller ljusare. Vandrande pinnar har vingar, men på en del arter är de mycket små. Andra arter har ganska stora och vackert färgade vingar, som dock bara syns när de är utfällda. De olika arterna av vandrande pinnar varierar i storlek, men honan är oftast något större än hanen. Världens längsta vandrande pinne är 56,7 centimeter lång och hittades på Borneo år 1989. Insekten upptäcktes av amatörbiologen Datuk Chan Chew Lun och döptes till Phobaeticus chani (Chans vandrande jättepinne).

Utbredning
I vilt tillstånd återfinns vandrande pinnar i tropiska och subtropiska områden världen över. Några arters status i tropikerna anses som osäker av IUCN, eftersom de påverkas negativt av att man hugger ned regnskogar.

Levnadssätt
Vandrade pinnar är växtätare och äter blad av olika örter, buskar och träd. Oftast är de aktiva på natten för att undvika fiender.

Fortplantning
Många arter består nästan enbart av honor, som förökar sig genom partenogenes, jungfrufödsel. Annars lockas hanen till honan genom att hon sänder ut speciella doftämnen, så kallade feromoner. Parningen sker oftast fastklängande på en kvist. Äggen läggs ett och ett, vanligtvis ganska utspridda, och kläcks efter några månader, men vissa ägg kan ligga betydligt längre, upp till 3 år. Beroende på art kan det vara mellan 100 och över 1000 stycken. Ungarna ser ut som små kopior av föräldrarna.

Förhållande till människan
Vissa arter av vandrande pinnar, speciellt arten Carausius morosus, är mycket lättskötta och hålls ofta som sällskapsdjur (se även Sungaya inexpectata, filippinsk vandrande pinne).

Vandrande pinnar som sällskapsdjur
De behöver ett terrarium eller en stor burk som är minst 20 centimeter hög. Där skall också finnas kvistar, som pinnarna kan krypa upp på. Lämplig föda kan till exempel vara sallad, hallonblad, ekblad, blad från blomman "hösteld" (Disanthus cercidifolius), björnbärsblad, citronmeliss, gurka med mera. Lämplig föda varierar dock beroende på art. Det är också lämpligt att ge dem en hög luftfuktighet genom att spruta vatten, med en blomspruta i buren där de lever, cirka 1 till 2 gånger per dag.

Källor
Naturhistoriska riksmuseet

Denna artikel är delvis baserad på en översättning från engelska Wikipedia.

Referenser

Spökskräckor

it:Phasmoidea
Lista över Finlands kommuner

Detta är en lista över Finlands kommuner enligt indelningen 1 januari 2023.

1 januari 2009 genomfördes den största kommunsammanslagningsprocessen i Finlands historia. Antalet kommuner i Finland reducerades med 67 till 348. De 32 sammanslagningarna berörde sammanlagt 99 kommuner. Ytterligare sammanslagningar har lett till att det från 2021 finns 309 kommuner i Finland.

Av de 309 kommunerna hör 16 till Åland och 293 till det så kallade fastlandet. Det finns 33 tvåspråkiga och 16 svenskspråkiga kommuner i Finland. I Finland kan en kommun enligt §5 i den finländska kommunallagen välja att benämna sig stad.  ”Kommunen kan använda benämningen stad när den anser sig uppfylla de krav som ställs på ett stadssamhälle”. 107 av Finlands kommuner har valt att anta stadsstatus.

Kommunernas svenska namn står först i listan. I de fall där inget särskilt svenskt namn finns anges det finska namnet även i kolumnen ”Svenskt namn” och vice versa. Observera att en del av de svenskspråkiga namnen inte (längre) används i till exempel massmedia. De namn som inte står i Institutet för de inhemska språkens förteckning över svenska ortnamn i Finland är märkta med två asterisker (**), och de som i förteckningen betecknas som föråldrade med en asterisk (*).

Tabellen är sorterad efter svenskt namn, men kan också sorteras efter finskt namn, folkmängd, regionförvaltningsverk, landskap och sjukvårdsdistrikt.

Referenser

Noter

Webbkällor

Se även 
 Lista över städer i Finland
 Lista över köpingar i Finland
 Lista över tidigare kommuner i Finland
 Kommunvapen i Finland

Externa länkar 
 Finlands kommunförbund om aktuella kommunsammanslagningar

 Lista
Kommuner
Basjkirer

Basjkirer är ett turkfolk om uppskattningsvis ungefär 1,8 miljoner, som främst bebor området mellan Volga och Ural, i huvudsak Basjkirien, där de utgör omkring 22 % av befolkningen, men även i Tatarstan, krajet Perm, oblasten Tjeljabinsk, Orenburg, Kurgan, Sverdlovsk, Samara och Saratov, i Ryssland. Det bor 1 673 389 i Ryssland (enligt uppgift från 2002), varav ungefär 900 000 i Basjkirien (uppgift enligt 1989). I övrigt finns de även i Uzbekistan (35 000 enligt uppgift från 1989; 41 000 enligt senare uppgift) och Kazakstan (45 000 enligt 1989; 24 000 enligt 1999), samt på andra håll i Centralasien (uppemot 20 000 räknades 1989 som i Turkestan). De är till religionen främst sunnimuslimer och talar främst basjkiriska.

Basjkirerna invandrade troligen till Basjkirien på 400-talet, underkuvades 1241 av mongolerna och gav sig 1556 frivilligt under Ryssland, mot att de för alltid tillförsäkrades rätten till sitt land. Under 1600-talet började trots det ryska kolonisatörer slå sig ned inom deras område. De levde länge som halvnomadiska boskapsskötare. Från 1874 tjänstgjorde basjkiriska ryttare som irreguljärt rytteri vid den ryska gränsbevakningen vid Uralfloden.

Noter 

Turkfolk
Pieksänmaa

Pieksänmaa är en före detta kommun i landskapet Södra Savolax i Östra Finlands län. Pieksänmaa hade 8 603 invånare (per 2005-12-31) resp. 8 477 (per 2006-11-30) och hade en yta på 1 788,17 km², varav 1 534,33 km² var landområden .

Pieksänmaa var enspråkigt finskt.

Administrativ historik
Kommunen Pieksänmaa grundades den 1 januari 2004 genom sammanslagning av de tidigare kommunerna Jäppilä, Pieksämäki landskommun och Virtasalmi. Bara tre år senare, den 1 januari 2007, upphörde kommunen då den sammanslogs med Pieksämäki stad.

Politik

Mandatfördelning i Pieksänmaa kommun, valet 2004

Demografi

Befolkningsutveckling

Referenser 

Före detta finländska kommuner
Södra Savolax

Södra Savolax (finska Etelä-Savo) är ett landskap i före detta Östra Finlands län i Finland. Landskapet består av 12 kommuner med sammanlagt cirka 140 930 invånare. Huvudorten i Södra Savolax är staden S:t Michel.

Historia 
Södra Savolax har sitt ursprung i det medeltida landskapet Savolax. Under 1580-talet utvandrade många människor från Savolax till Sverige. Ättlingar kom senare att bosätta sig i de områden i västra Mellansverige (Värmland, Dalarna) som kallas finnbygder.

Administrativ historik
1 januari 2002 överfördes kommunen Kangaslampi till landskapet Norra Savolax.

Kommuner 
Det finns 12 kommuner i landskapet (2021). Städerna är markerade med fet stil.

 Enonkoski
 Hirvensalmi
 Juva
 Kangasniemi
 Mäntyharju
 Nyslott
 Pertunmaa
 Pieksämäki
 Puumala
 Rantasalmi
 S:t Michel
 Sulkava

Tidigare hörde även kommunerna Heinävesi och Jorois till Södra Savolax, men 2021 överfördes dessa till landskapen Norra Karelen respektive Norra Savolax.

Välfärdsområde 
Hela landskapet tillhör Södra Savolax välfärdsområde som ansvarar för social- och hälsovård samt räddningstjänst.

Södra Savolax vapen 

Trots att dagens Södra Savolax enbart upptar den södra delen av det historiska landskapet Savolax är dess vapen nästan identiskt (men spegelvänt) i jämförelse med det historiska Savolax' vapen.

Se även 
 Landskap i Finland

Externa länkar 

 Södra Savolax

Referenser
Jäppilä

Jäppilä var en kommun i landskapet Södra Savolax i Finland. Kommunen hade 1 568 invånare (2003), på en yta av 399,68 km².

Den 1 januari 2004 slogs Jäppilä samman med Pieksämäki landskommun och Virtasalmi för att bilda den nya kommunen Pieksänmaa. Pieksänmaa slogs i sin tur samman med Pieksämäki stad den 1 januari 2007.

Jäppilä var enspråkigt finskt.

Politik

Mandatfördelning i Jäppilä kommun, valen 1976–2000

Kända personer från Jäppilä 
 Veikko Tyrväinen (1922–1986), sångare och skådespelare

Referenser

Externa länkar 

Före detta finländska kommuner
Pieksämäki
Virtasalmi

Virtasalmi var en kommun i landskapet Södra Savolax i Finland. Kommunen hade 1 127 invånare (2003), på en yta av 318,63 km².

Den 1 januari 2004 slogs Virtasalmi samman med Jäppilä och Pieksämäki landskommun för att bilda den nya kommunen Pieksänmaa. Pieksänmaa slogs i sin tur samman med Pieksämäki stad den 1 januari 2007.

Virtasalmi var enspråkigt finskt. Grannkommuner var Haukivuori, Jorois, Jockas, S:t Michel och Pieksämäki landskommun.

Politik

Mandatfördelning i Virtasalmi kommun, valen 1976–2000

Referenser

Externa länkar 

Före detta finländska kommuner
Pieksämäki