Édith Piaf

Édith Piaf, ursprungligen Édith Giovanna Gassion, född 19 december 1915 i Paris, död 10 oktober 1963 i Plascassier utanför Grasse, var en fransk sångerska. Hon är allmänt ansedd som Frankrikes största populärmusikartist. Piaf var arvtagerska till en stark tradition av parisisk chanson (visa och sång) och den logiska efterföljaren till 1920-talets chanteuses réalistes, det vill säga Yvonne George, Damia och Fréhel. Hon var också en av de sångare som var med och skapade en ny parisisk musiktradition av mer internationell och exportvänlig karaktär. Hennes tidiga sånger som Marguerite Monnots Mon légionnaire (1937) och Michel Emers L'Accordéoniste (1940) tillhör den gamla varietétraditionen. Piafs dramatiska tolkning och hennes speciella röst stämde väl med hennes egna komplicerade livsförhållanden med sprit- och drogproblem. Hon fick stora framgångar bland annat med sånger som La vie en rose (1946; egen text), Milord (1959) och Non, je ne regrette rien (1960). Hon var den främsta representanten för den franska chanson-traditionen under 1950- och 1960-talen. Piaf medverkade även i filmer.

Biografi 

Trots ett stort antal utgivna biografier är en stor del av Piafs liv höljt i dunkel. Hon föddes i det invandrartäta området Belleville i Paris. Det sägs att hon föddes på trottoaren på Rue de Belleville 72, men i födelseattesten står det Hôpital Tenon, sjukhuset i 20:e arrondissementet där Belleville ligger. Sitt namn Édith fick hon efter Edith Cavell, en brittisk sjuksköterska under första världskriget som avrättades då hon hjälpte franska soldater att fly ur tysk fångenskap. "Piaf" – ett parisiskt slangord för sparv – var ett smeknamn hon kom att få tjugo år senare.

Hennes mor, Annetta Giovanna Maillard (1895–1945), hade fransk-italienskt påbrå på sin fars sida och marockanskt–berberiskt ursprung på sin mors. Hon var född i Livorno på Toscanas västkust i Italien. Där arbetade hon som cafésångare under artistnamnet Line Marsa.

Piafs far, Louis-Alphonse Gassion (1881–1944), var en normandisk gatuakrobat
 med ett förflutet inom teatern. Piaf övergavs av sina föräldrar och bodde en kort tid hos sin mormor, Emma (Aïcha) Saïd ben Mohammed (1876–1930). När hennes far blev inkallad i den franska armén 1916 tog han henne till sin mor, som drev en bordell i Normandie, där hon togs om hand av kvinnorna som arbetade där.

Då Piaf var 14 år uppträdde hon tillsammans med sin far och sjöng offentligt för första gången. Hon lämnade sin far och bosatte sig på Grand Hôtel de Clermont på 18 rue Veron i 18:e arrondissementet i Paris. Hon försörjde sig på egen hand som gatusångare i Pigalle, Ménilmontant och i förorterna (jämför sången Elle fréquentait la Rue Pigalle). Hon slog sig ihop med sin halvsyster Simone Berteaut ("Mômone"), som senare kom att skriva en biografi över Piaf. Vid 16 års ålder blev hon förälskad i Louis Dupont och då hon var 17 år födde hon sitt enda barn, dottern Marcelle, som avled av hjärnhinneinflammation och blodförgiftning 1935, bara två år gammal. Liksom sin mor hade Piaf svårt att ta hand om ett barn, eftersom hon levde sitt liv på gatorna, och Dupont var den som tog hand om flickan fram till hennes död.

Piafs nästa pojkvän var en hallick vid namn Albert. Denne tog provision på Piafs inkomster i utbyte mot att han inte tvingade henne till prostitution. Då Piaf gjorde slut på relationen försökte han skjuta ihjäl henne, men lyckades inte.

Sångkarriären 
Nattklubbsägaren Louis Leplée på klubben Le Gerny intill Champs-Élysées upptäckte Piaf i Pigalle-området. Han övertalade henne att sjunga och hennes nervositet och begränsade längd (1,47 m) var det som fick honom att ge henne smeknamnet "Piaf", ett namn som kom att bli hennes artistnamn hela livet. ”La môme piaf” är parisiska och kan översättas med ”sparvungen”. Leplée lärde henne grunderna i att uppträda på en scen och bestämde att hon skulle ha en svart klänning på sig, en klädsel som kom att bli ett kännemärke vid framtida uppträdanden. Han bedrev en intensiv marknadsföring inför hennes premiär, vilket resulterade i att många celebriteter var närvarande, bland andra Maurice Chevalier. Hon gjorde stor succé som ledde till de två första grammofoninspelningarna i januari 1936, då hon spelade in Les Momes de la Cloche och L'Étranger på Polydor. Den senare skrevs av Marguerite Monnot, som kom att bli en samarbetspartner under hela Piafs liv. Sångskapare som Marguerite Monnot, Michel Emer och Raymond Asso förstod hennes stil och behov och skrev sånger för henne. Den 6 april 1936 mördades Leplée och Piaf förhördes och anklagades för att ha varit inblandad i mordet, men hon frigavs. Leplée dödades av gangstrar med tidigare kopplingar till Piaf.
En uppsjö av negativ medieuppmärksamhet hotade då hennes karriär. För att bättra på sin image anställde hon Raymond Asso, som hon sedan också inledde ett förhållande med. Han ändrade hennes artistnamn till Édith Piaf, hindrade henne från att träffa opassande vänner och gav Monnot i uppdrag att skriva sånger som beskrev eller alluderade på hennes tidigare liv på gatan.

1940 hade Piaf en biroll i Jean Cocteaus bejublade enaktare Le Bel Indifférent. Hon skaffade sig vänner bland prominenta personer som Chevalier och poeten Jacques Borgeat. Hon skrev texter till många av sina sånger och samarbetade med kompositörer. 1944 upptäckte hon Yves Montand i Paris, uppträdde tillsammans med honom och blev hans mentor och älskarinna. Inom ett år hade han blivit en av de mest berömda sångarna i Frankrike och hon bröt upp från relationen då han blivit nästan lika populär som hon.

Under den här tiden var hon mycket efterfrågad och hade stor framgång i Paris som Frankrikes populäraste underhållare. Efter kriget blev hon internationellt berömd och turnerade i Europa, USA och Sydamerika. I Paris samarbetade hon på scen med Atahualpa Yupanqui (Héctor Roberto Chavero) – Argentinas mest betydande folkmusiker – då han debuterade i juli 1950. Piaf besökte Sverige 1947 och 1958. Hon bidrog till att Charles Aznavours karriär tog fart då hon reste på turné med honom i Frankrike och i USA och hon spelade in några av hans sånger.

Till en början hade hon ingen större framgång i USA, eftersom publiken tyckte att hon var dyster. Men efter en recension av en av de mest betydande kritikerna i New York växte hennes popularitet tills hon så småningom uppträdde i Ed Sullivan Show åtta gånger och två gånger i Carnegie Hall (1956 och 1957).

Édith Piafs signaturmelodi La vie en rose skrevs 1945 och belönades med en plats i Grammy Hall of Fame Award 1998. På L'Olympia, en av Paris mest berömda scener, som drevs av Bruno Coquatrix, gav Piaf många konserter och befäste sin storhet mellan januari 1955 och oktober 1962. Från dessa konserter finns material utgivet från 1955, 1956, 1961 och 1962 på vinyl och cd. Konserten 1961 var ett försök att rädda Olympia från konkurs och det var då hon första gången framförde Non, je ne regrette rien. I april 1963 spelade hon in sin sista sång, L'homme de Berlin.

Andra världskriget 
Under kriget framträdde hon regelbundet för de tyska trupperna i det ockuperade Frankrike och många betraktade henne som en förrädare, men efter kriget meddelade hon att hon arbetat för motståndsrörelsen. För detta finns inga belägg, men det förefaller troligt att hon bidrog med att hjälpa ett antal personer att undkomma nazisternas förföljelse. Trots allt förblev hon populär både nationellt och internationellt. Vid den här tiden umgicks Piaf med en judisk pianist och skrev tillsammans med Monnot en subtil protestsång. Enligt en berättelse fick hon, då hon sjöng för tyska högre officerare på One Two Two Club, rätt att fotograferas tillsammans med franska krigsfångar för att höja deras moral. Fransmännen kunde sedan klippa ut bilderna och använda dem som förfalskade passfoton.

Privatliv 
Édith Piafs livs stora kärlek, den gifte boxaren Marcel Cerdan, omkom i en flygplanskrasch i oktober 1949 då han flög från Paris för att träffa henne. Planet kraschade i Azorerna och alla ombord omkom. Bland dessa fanns också violinisten Ginette Neveu. Piafs och Cerdans relation blev mycket omskriven eftersom han var en legendarisk fransk boxare och världsmästare i mellanvikt.

Piaf skadades allvarligt i en bilolycka 1951 tillsammans med Charles Aznavour. Hon bröt en arm och två revben och fick efter det stora problem med att frigöra sig från beroende av alkohol och morfin. Ytterligare två bilolyckor, som nästan kostade henne livet, förvärrade situationen. Jacques Pills lät utan framgång lägga in henne för rehabilitering vid tre olika tillfällen.

Piaf gifte sig med sångaren Jacques Pills 1952 – tärna var Marlene Dietrich – och skilde sig från honom 1956. 1962 gifte hon sig med Théo Sarapo, en grekisk frisör som blivit sångare och skådespelare och som var 20 år yngre. Paret sjöng tillsammans vid några av hennes sista framträdanden.

Död och eftermäle 

Piaf dog av levercancer vid 47 års ålder i Plascassier på franska Rivieran den 10 oktober 1963. (Officiellt den 11 oktober i Paris.) 
Hon hade varit medvetslös till och från under flera månader. Hennes kropp fördes tillbaka till Paris i hemlighet så att hennes fans skulle tro att hon dog i sin hemstad. Hon ligger begravd på kyrkogården Cimetière du Père-Lachaise i Paris bredvid sin dotter Marcelle; där vilar också hennes far och hennes siste make. Hennes grav är en av de mest besökta där. Ärkebiskopen i Paris förvägrade henne en dödsmässa på grund av hennes livsstil men begravningsprocessionen samlade tiotusentals sörjande på Paris gator och ceremonin på kyrkogården samlade över 100 000 personer. Charles Aznavour berättade att Piafs begravningsprocession var det enda som fått trafiken i Paris att stå fullkomligt stilla sedan andra världskriget.

Nedslagskratern Piaf på planeten Venus och asteroiden 3772 Piaf är uppkallade efter henne.

I Paris finns ett litet museum med två rum tillägnade Piaf, Musée Édith Piaf på Rue Crespin du Gast nr 5.

Sångstil 
Piafs röst har en utpräglad altklang och omfånget i hennes sånger ligger oftast inom en dryg oktav, vanligen ungefär mellan  och . Hennes röst har beskrivits i både samtida och senare recensioner. Mikael Katz skrev i Expressen vid ett av hennes Sverigebesök: ”När hon börjar sjunga med sin hårda, lite hesa röst, rör hon händerna sparsamt, men oerhört uttrycksfullt, utstuderat sensuellt.”

Ofta beskrivs hennes förmåga att fånga publiken och förmedla känslor. Rösten karaktäriseras ofta som rå men uttrycksfull. Sångerskan Christine Zufferey säger i en intervju: “Den är rå och kommer direkt ur hjärtat. Sången beskriver hennes liv. ‘Non, je ne regrette rien' uttrycker allt det Piaf stod för. Sången beskriver precis hur hennes liv såg ut och det hörs på hennes röst.”

Inför en konsert med Piaf-sånger i Vancouver 2008 beskrivs Piaf med orden: “Piafs råa, gutturala röst förstärker den laddade atmosfären. Hennes röst, fylld av kompakt dramatik, var ovanlig hos kvinnliga sångare på 30-talet. Hon hänförde publiken och vitaliserade sin tids musikstil.”

Piafs samtliga sånger 

1925
 

1933
 

1934
 

1935
 
 
 

1936
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  (ur filmen La Garçonne)
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

1937
 
 
 
 
 
 
 

1938
 
 
 
 
 
 

1939
 
 
 
 
 

1940
 
 
 
 
 
 

1941
 
 
 
  (ur filmen Montmartre-sur-Seine)
 
 

1942
 
  (ur filmen Montmartre-sur-Seine)
 
 

1943
  (ur filmen Montmartre-sur-Seine)
 
 
 
 
 
 
 
 

1944
 
 
 
 

1945
 
 
 
 
 
 

1946
 
  (med Les Compagnons de la chanson)
 
 
 
 
 
  (med Les Compagnons de la chanson)
 
  (med Les Compagnons de la chanson)
  (med Les Compagnons de la chanson)
 
 
 

1947
  (ur filmen Neuf Garçons, Un cœur)
 
  (ur filmen Neuf Garçons, Un cœur)
 
 
 
 
 
 
 
 

1948
 
 
 
 
 
 
 
 

1949
 
 
 
 
 
 
  (ur filmen L'Homme aux mains d'argile)

1950
 
 
 
 
 
 
 
 
  Hymn to Love
 The Three Bells
 
 
 Simply a Waltz
  (på engelska)

1951
 
 
 
 
 
  (med Eddie Constantine)
 
  (med Eddie Constantine)
 
 
 
 
 
 
 
 
  (med M.Jiteau)
 
 
 

1952
 
 
 
 
  (ur filmen Boum sur Paris)
 
  (med Jacques Pills) (ur filmen Boum sur Paris)

1953
 
 
 
 
 
 
 
 
  (med Jacques Pills) (ur filmen Boum sur Paris)
 
 
 

1954
 
 
 
 
  (ur filmen Si Versailles m'était conté...)
 
 
  (ur filmen French Cancan)
 

1955
 
 
 
 
 
 

1956
 Heaven Have Mercy 
 One Little Man 
 Autumn Leaves
 'Cause I Love You
  (på engelska) 
 Don't Cry
 I Shouldn't Care
 My Lost Melody
 
 
 
 
 
 
 
 

1957
 
 
 
 
 
 

1958
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

1959
 
 

1960
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

1961
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  (med Charles Dumont)
 No Regrets
 
 
 
 
 
 
 

1962
 
 
  (med Théo Sarapo)
 
 
 
 
  (med Mikis Theodorakis/Jacques Plante)
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  (med Théo Sarapo)

1963
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  (hennes sista inspelning som gjordes i hennes lägenhet på grund av hennes sjuka tillstånd, hon lät en orkester och inspelningsmaterial komma hem till henne medan hon låg inför döden, tre dagar efter inspelningen avled hon)

Filmografi

Filmer som Piaf medverkat i 
 Les amants de demain (1959)
 Música de siempre (1958)
 French Cancan (1954)
 Si Versailles m'était conté (Om Versailles kunde berätta) (1954)
 Neuf garçons, un cœur (1948)
 Étoile sans lumière (1946)
 Montmartre-sur-Seine (1941)
 La garçonne (1936)

Filmer om Piaf 
 La môme (La vie en rose - berättelsen om Edith Piaf) (2007)
 Édith et Marcel (1983)
 Piaf (Piaf - de unga åren) (1974)

Teater

Pjäser som Piaf medverkat i 
 Le Bel Indifférent (1940), Jean Cocteau

Pjäser om Piaf 
 Piaf (1978), av Pam Gems
 Piaf Piaf (1988), av Juha Siltanen och Jorma Uotinen
 Pure Piaf (2006), av Alex Ryer
 No Regrets (2009), av Scotti Sween
 PIAF - jag ångrar ingenting (2017), av Peter Snickars

Se även 
 3772 Piaf
 Piaf (krater)

Referenser

Noter

Vidare läsning (litteratur om Piaf)

På svenska

På andra språk 
 
 Édith Piaf, av Édith Piaf och Simone Berteaut, utgiven i januari 1982; 
  memoarer, skrivna av halvsystern.
 
 Piaf: A Passionate Life, av David Bret, Robson Books, 1998, nyutgåva JR Books, 2007
 "The Sparrow — Edith Piaf," kapitel i Singers & The Song (sid. 23-43), av Gene Lees, Oxford University Press, 1987, insiktsfull analys av Piafs liv och musik.
  Ett kapitel i boken om Marlene Dietrich ägnas åt vänskapen med Piaf.
 Oh! Père Lachaise, av Jim Yates, Édition d'Amèlie 2007, . Piaf och Oscar Wilde möts i ett rosaskimrande parisiskt inferno.

Externa länkar 

 
 Sångtexer
 Fotografier av Édith Piaf
 En fotohistorik över Édith Piaf
 Piaf och Théo Sarapo - A quoi ça sert l'amour, Paris 1962 - Video
 Pure Piaf: the life and music of Édith Piaf – En musikal om Édith Piafs musik och liv av Alex Ryer, 2006.

Födda 1915
Avlidna 1963
Franska vissångare
Kvinnor
Musiker från Paris
Personer i Frankrike under 1900-talet
Gravsatta på Père-Lachaise
Projekt Kvinnliga huvudpersoner