Otto Hahn

Otto Hahn, född 8 mars 1879 i Frankfurt am Main i Kejsardömet Tyskland, död 28 juli 1968 i Göttingen i Västtyskland, var en tysk kemist, som pionjär inom atomklyvningen ansedd som "kärnkemins fader", och år 1944 följdriktigt Nobelpristagare i kemi för "...upptäckten av fission av tunga atomkärnor". 

Hahn, en man med stor integritet som under andra världskriget satte sig emot förföljelsen av judarna i sitt eget hemland och senare donerade pengar för att förbättra tyskarnas relation med Israel, propagerade efter kriget flitigt emot användningen av sin upptäckt som ett vapen.

Biografi

Unga år
Hahn växte upp som yngste son till Heinrich Hahn, en välbärgad glasmästare, och Charlotte Hahn, född Giese. Tillsammans med sina bröder Karl, Heiner och Julius levde Otto i en skyddad miljö hemma i Frankfurt. Familjen levde gott, mycket tack vare den "bygg-boom" tyskarna upplevde efter Preussens annektering av staden 1866 och den därpå följande utvidgningen av Tyska riket som gav glasmästare Hahn möjlighet att expandera sin rörelse. Trots att sonen Otto inte visade något intresse för kemi i skolan; "..kemilektionerna var så tråkiga att jag ständigt var rädd för att somna mitt i dem..", så tilltog ändå hans intresse gradvis för ämnet och snart genomförde han enkla experiment hemma i familjens tvättstuga. Hans far ville att Otto, liksom han själv, skulle studera arkitektur, men sonen gick sin egen väg och menade att hans ambition var att bli kemist inom industrin.

Efter examen på Klinger Oberrealschule i Frankfurt 1897 började Hahn studera kemi och mineralogi vid universitetet i Marburg; detta med fysik och filosofi vid sidan om. Hahn gick med i Studentföreningen för naturvetenskap och medicin, ett studentbrödraskap och en föregångare till dagens Nibelungenbroderskap. Han tillbringade sedan sin tredje och fjärde termin som student under Adolf von Baeyer vid universitetet i München innan han 1901 i Marburg disputerade med avhandlingen "Über Bromderivate des Isoeugenols" (Om bromderivat av isoeugenol), med betyget "Magna cum laude" (ungefär "med stort beröm"). Efter ett års motvillig militärtjänst för den nyutnämnde doktor Hahn återvände han sedan till universitetet i Marburg där han i två år arbetade som assistent åt sin doktorsavhandlingshandledare, professor Theodor Zincke. Här lärde han sig att arbeta systematiskt och med stor noggrannhet, något han skulle få stor nytta av senare under sin karriär. Hahn hade dock vid tiden ännu ingen önskan om att bli forskare; han skulle arbeta inom industrin, men då detta krävde att han kunde utländska språk råddes han av Zincke att resa till England där han lyckats ordna ett jobb åt sin assistent.

Karriär

Tidiga upptäckter

För att förbättra sin engelska och skaffa sig nya erfarenheter tackade Hahn år 1904 ja till tjänsten vid University College London under ledning av William Ramsay – känd för att ha upptäckt ädelgaserna och nyligen belönad med Nobelpriset. Hahn fick nu arbeta med radioaktivitet, på den tiden en väldigt nytt område, och såklart överraskande för den då 25 år gamle Hahn då han ju var utbildad organisk kemist. Men ämnet var Ramsays nya intresse som nu spillde över på den nyanställde som fick i uppgift att utvinna radium ur vitt bariumsalt vilket också lyckades via en komplicerad förångning. Hahn kunde dessutom konstatera att också andra radioaktiva ämnen måste ha bildats under processen; ett av dem kallade han "radiotorium" vilket då ansågs vara ett nytt radioaktivt grundämne (i själva verket var det dock en ännu oupptäckt isotop av det redan kända grundämnet torium. Termen "isotop" skulle myntas först år 1913, av den brittiska kemisten Frederick Soddy).

Det fortsatta arbetet med Ramsay och de lyckade experimenten skulle snart visa sig staka ut den unge kemistens bana i livet. "Mr Hahn, du har upptäckt ett nytt radioaktivt ämne. Det här är en utmärkt referens. Därför bör du fortsätta med radioaktivitet." berömde Ramsay (även om han drog en felaktig slutsats att Hahn upptäckt ett nytt ämne) och menade att Berlin var platsen där Hahn kunde utveckla sin forskning för att så småningom bli universitetslektor. Först borde han dock resa till Montréal för att lära sig mer om radioaktivitet, tyckte Ramsay. Hahn lydde rådet och i september 1905 befann han sig i Kanada där han undersökte alfastrålar av radiotorium och radioaktinium tillsammans med Ernest Rutherford. Denne undervisade vid universitet i Montréal och var vid tiden den mest berömda kärnfysikern i världen. Hahn fick här lära sig hur man konstruerar elektroskop för mätning av alfa- och betastrålning med väldigt enkla medel, t.ex. med tomma mat- eller tobaksburkar. Mer komplicerat blev det när de båda brukade metoden för scintillation som gjorde det möjligt att se alfapartiklar i tur och ordning lysa upp som små prickar av ljus, vilket fick eleven Hahn mycket entusiastisk. Under arbetet på universitetet upptäckte Hahn samtidigt två dittills okända radioaktiva ämnen: först radioaktinium och senare torium C, vilket fick Rutherford att mena att "Hahn har en speciell näsa för att upptäcka nya ämnen".

Hahn återvände i oktober 1906 till Tyskland där han började samarbeta med Emil Fischer vid universitetet i Berlin. Fischer ställde en före detta snickeriverkstad till Hahns förfogande att använda som sitt eget laboratorium. Där, inom loppet av några månader år 1907, med hjälp av extremt primitiv apparat, upptäckte Hahn mesotorium I, mesotorium II och modersubstansen till radium: jonium. Under de följande åren fick mesotorium I (egentligen radium-228) stor betydelse eftersom isotopen precis som radium-226 (upptäckt av Pierre och Marie Curie) var idealisk för användning inom medicinsk strålbehandling, men bara hälften så dyr i tillverkningskostnad som r-226. För upptäckten av mesotorium I nominerades Hahn först flera år senare, år 1914, till Nobelpriset i kemi. Något pris blev det dock inte.

I juni 1907 var Hahn kvalificerad nog för att få undervisa vid universitetet i Berlin och i september samma år gjorde han så bekantskap med den unga österrikiska fysikern Lise Meitner. Genast började ett trettioårigt samarbete och livslång nära vänskap mellan de två forskarna. De båda utförde snart undersökningar kring magnetiska spektra och av beta-strålar och dess absorptionsförmåga. Efter att fysikern Harriet Brooks hade observerat en "radioaktiv rekyl" 1904, men tolkat det fel, lyckades Hahn vintern 1908–1909 att härröra rekylen till alfapartikelns utstrålning och tolka den på rätt sätt. Detta var 
'"...en grundläggande, betydelsefull fysikalisk upptäckt med långtgående konsekvenser för senare klargörande av den radioaktiva omvandlingen.",

som fysikern Walther Gerlach senare uttryckte det. Också detta område, hur man bäst kunde utnyttja "den radioaktiva rekylen" för att få fram nya radioaktiva produkter, blev nu något partnerskapet Hahn-Meitner tog sig an.

Professor i armén
År 1910 utnämndes Hahn till professor och 1912 blev han chef för Radioaktivitetinstitutionen för det nybildade Kaiser Wilhelm-institutet för kemi i Berlin-Dahlem, ett institut han skulle senare bli direktör för under åren 1928 till 1946. I juni 1911, på en konferens i Stettin (dagens Szczecin, Polen) träffade han på konststudenten Edith Junghans; och knappt två år senare, 22 mars 1913, gifte sig paret i samma stad – där hon också var född. Deras enda barn, Hanno (född 1922), skulle så småningom bli en framstående konsthistoriker och arkitekturforskare men dog redan 1960 i en bilolycka.

Under första världskriget var Hahn inkallad till armén där han tillsammans med James Franck och Gustav Hertz under ledning av Fritz Haber blev satt i en särskild enhet för kemisk krigföring. Här utvecklade, testade och producerade man giftgas för militära ändamål – något som blev en fruktansvärd erfarenhet för Hahn. I december 1916 överfördes Hahn till "Hans Majestäts högkvarter" i Berlin där han kunde återuppta sin radiokemiska forskning. Åren 1917–1918 lyckades han och Lise Meitner isolera "en långlivad aktivitet" som de kallade "proto-aktinium". Redan 1913 hade emellertid Kazimierz Fajans och Göhring isolerat "en kortlivad aktivitet" från uran X2 (senare känd som 234 Pa) och kallat ämnet "brevium". De två händelserna var olika isotoper av samma oupptäckta "grundämne nr 91". Det tog ända till 1949 innan International Union of Pure and Applied Chemistry bekräftade detta nya ämne under det något förkortade namnet protaktinium, och därmed Hahn och Meitner som dess upptäckare.

I februari 1921 publicerade Otto Hahn den första rapporten om sin upptäckt av "uran z" (senare känd som 234 Pa) – det första exemplet på kärnisomeri (då man på kemisk väg avlägsnar en neutron eller proton från en atomkärna). Detta var 
"... en för kärnfysiken långt senare mycket betydande men just då obegriplig upptäckt...",

som Walther Gerlach senare bedömde prestationen. Det dröjde till 1936 innan en annan forskare lyckades ge en teoretisk förklaring av fenomenet kärnteknisk isomeri. För denna upptäckt, vars fulla betydelse erkändes av mycket få, blev Hahn år 1923 åter föreslagen till Nobelpriset i kemi; denna gång genom bland andra Max Planck. Något pris blev det dock inte denna gången heller. Istället blev Hahn på inrådan av Albert Einstein med flera, år 1924 full medlem av Preussiska vetenskapsakademien.

Lagar för radiokemi

I början av 1920-talet skapade Otto Hahn ett nytt arbetsområde. Med hjälp av "emanationsmetoden" (en metod att fastställa egenskaper hos ett ämne med hjälp av radium), som han hade utvecklat, och "emanationsförmågan" (egenskaper hos ämnet, till exempel hur mycket av gasen radon som utstrålas), grundlade han det som blev känt som tillämpad radiokemi – "för forskning av allmänna kemiska och fysikalisk-kemiska frågor". En bok, Applied Radiochemistry, som innehöll föreläsningar av Hahn som gästprofessor vid Cornell University i Ithaca i New York, gavs ut 1936.

Upptäckt av kärnklyvning

Bakgrund
När neutronens existens i början av 1930-talet slutgiltigt bevisats av britten James Chadwick tog det inte länge innan man förstod nyttan av en partikel som inte hade någon elektronisk laddning. Italienaren Enrico Fermi började att bestråla alla möjliga grundämnen med neutroner och fick på så vis fram flera radioaktiva isotoper. Han spekulerade nu kring möjligheten att med hjälp av denna nyfunna partikel kunna skapa tyngre grundämnen än det tyngsta man då kände till (uran med atomnumret 92).

År 1934 verkade han också ha lyckats då han med hjälp av sina neutroner experimenterat fram vad han trodde var "transuraner" (ämnen med högre atomnummer än uran) och menade att han nu påvisat ett nytt grundämne, nr 93. Detta togs också för att vara sanningen under några år, trots att den tyska kemisten Ida Noddack var kritisk och pekade på brister i Fermis validering (bekräftelse) av sitt försök. Med sin artikel "On element 93" (Om grundämne 93) några månader efter italienarens försök föreslog hon istället den vågade slutsatsen med ett paradigmskifte, och hon spekulerade:

"Det skulle kunna vara möjligt att när kärnor bombarderas med neutroner så bryts dessa kärnor upp i flera större fragment, vilka då är isotoper av kända ämnen, men inte grannar till de bestrålade ämnena."

Men ingen fysiker eller kemist tog Noddacks spekulation på fullt allvar eller testade den, inte ens Noddack själv som inte heller lagt fram några kemiska bevis. Tanken att tunga atomkärnor skulle kunna brytas ned till lättare grundämnen, och inte bara till grannar i det periodiska systemet, ansågs som helt motsatt till den vid tiden rådande vetenskapliga synen.

Återförenad duo
 
Lise Meitner, som inte jobbat tillsammans med Hahn på 12 år, blev så fascinerad av Fermis forskning att hon beslöt att övertala sin gamla laboratoriepartner att återuppta deras samarbete – och nu forska vidare på neutronbestrålning och transuraner. Hahn samtyckte och snart var duon återförenad. Mellan åren 1934 och 1938 påvisade Hahn, Meitner och den förstnämndes elev och assistent, Fritz Strassmann, ett stort antal radioaktiva transmutationsprodukter som de alla ansåg vara "transurana". Trots en del misstolkningar blev trion de första forskarna att mäta halveringstiden på uran-239 och kemiskt fastställa att det var en isotop av uran. Gruppen var dock oförmögen att ta arbetet till sin logiska slutsats och att identifiera sönderfallsprodukten av u-239: neptunium. Denna slutsats drogs först senare av Edwin McMillan och Philip Abelson år 1940.

I juli 1938 tvingades Lise Meitner med hjälp och stöd av Hahn att via Amsterdam fly till Stockholm. Detta då hon med sin judiska härkomst och ett österrikiskt pass – som dittills skyddat henne –  nu var utsatt för stor fara efter Hitlers annektering av Österrike genom den så kallade Anschluss. Hahn fortsatte att arbeta med Strassmann och i slutet av 1938 under sina försök med neutronbestrålning av uran fann de bevis för isotoper av en alkalisk jordartsmetall i sina prover. Metallen upptäcktes med hjälp av en organisk bariumsalt som konstruerats av Wilhelm Traube – en judisk kemist som senare greps och mördades trots Hahns ansträngningar att rädda honom.

Förbryllande resultat
När duon upptäckte en andra grupp alkalisk jordartsmetall blev det problematiskt. Detta då metallen inte logiskt passade med de andra ämnena man dittills hittat. Hahn misstänkte inledningsvis att ämnet var konstgjort radium, producerat genom avspjälkning av två alfapartiklar (heliumjoner) från urankärnan. Men vid tiden var vetenskapen samstämmig i att denna process osannolikt skulle kunna lyckas och idén att omvandla uran till barium (genom att ta bort runt 100 nukleoner) sågs som befängd vilket fick Hahn att tveka om vad han egentligen fått fram i sitt experiment. Den 10 november, under ett besök i Köpenhamn, diskuterade Hahn sina resultat med Niels Bohr och Lise Meitner i hopp om att finna en förklaring.

Ytterligare förbättringar av tekniken Hahn och Strassmann använde sig av ledde till sist fram till ett avgörande experiment 16-17 december 1938, senare omtalad som "Radium-barium-mesothorium-fraktioneringen", som producerade ett förbryllande resultat. De tre isotoper man fått fram vid bestrålning av uran med neutroner betedde sig inte som radium (en i det periodiska systemet nära granne till uran och därför ett förväntat resultat), utan som barium. Hahn kunde själv inte riktigt förstå vad som hänt då han egentligen inte trodde på något som "konstgjort radium". Detta eftersom när radiumisotoper tillsattes till barium kunde de sedan också separeras från detsamma; men när han arbetade med neutronbestrålat uran fungerade inte denna uppdelning. Lise Meitner fick hjälpa till med lösningen. 

Den 19 december skrev Hahn det brev som senare kom att bli berömt: 
"Klockan är nu 11 på kvällen. Vid 11.30 kommer Strassmann tillbaka så att jag kan gå hem så småningom. Det är nämligen något med radiumisotoperna som är så märkligt att vi för tillfället bara berättar det för dig {...} Våra radium-isotoper beter sig inte som radium utan som barium. {...} Kanske kan du föreslå någon fantastisk förklaring."

Meitner kommer på lösningen

Meitner och hennes systerson, den unge fysikern Otto Robert Frisch, tillbringade julhelgen 1938 hos Eva von Bahr-Bergius i Kungälv i Sverige. De diskussioner de därvid förde angående Hahns experiment ledde Meitner fram till en hypotes om kärnfission – en klyvning av urankärnan. Hennes beräkningar avseende massa och energi för de i försöket ingående partiklarna stärkte antagandet och strax före årets slut avsände hon ett brev till Hahn i vilket hon förde fram sin slutsats.

Efter mycket grubblande och nya tester var Hahn i januari 1939 tillräckligt övertygad om att Meitners hypotes var korrekt och att det faktiskt skedde ett bildande av nya, betydligt lättare grundämnen under experimentet – och inte tyngre som hade varit det väntade. Han ville därför revidera sina tidigare påståenden om "grannar till uran" och nu instämma i den Meitnerska slutsatsen att det han fått fram, genom kärnklyvning av uran, var grundämnena barium, lantan och cerium. I sin andra publikation om kärnklyvning (i Naturwissenschaften, 10 februari 1939) förutspådde Hahn och Strassmann existensen och frigörandet av ytterligare neutroner under klyvningsprocessen, som bara veckor senare genom studier av Frédéric Joliot och hans team, också bevisades som en kedjereaktion av klyvningen.
"Vår hedersordförande Otto Hahn har, inne på sitt 90:e levnadsår, den 28 juli somnat in. Som grundare av atomåldern kommer hans namn att gå till historien. Tyskland förlorar med honom en lärd man som utmärkte sig genom lika delar av integritet och inre ödmjukhet. Max Planck-sällskapet sörjer sin grundare, som fortsatte att upprätthålla Kaiser Wilhelm-sällskapets traditioner och uppgifter efter kriget, men också en snäll och älskad person som ingen som fick träffa honom kommer att glömma. Hans verk kommer att bestå. Vi minns honom med stor tacksamhet och vördnad."

Trots Hahns officiella hållning kring upptäckten av kärnklyvning, där han förringat den roll Lise Meitner hade haft i det hela, förblev de båda vänner livet ut. Meitner informerades aldrig om Hahns död då hon själv hade dålig hälsa, och hon dog bara månader efter sin arbetspartner.

Hahn ligger begravd på kyrkogården i Göttingen.

Hahns privata intressen

Bergsbestigning 

År 1898 var första gången då Otto Hahn andades alpin luft på stigningen till det högsta berget i Tyskland, Zugspitze, och genast fattade han kärlek till bergen. Det blev därpå dock en paus i klättrandet på flera år på grund av studier i London och Montreal. Slutligen, 1907, kunde han återuppta sitt andra liv då han blev medlem i den Tysk-österrikiska alpinföreningen och senare samma sommar klättrade han i Ötztalalperna och Wildspitze. År 1911, när Kaiser Wilhelm-sällskapet grundades i Berlin, var Hahn i Schweiz och tampades med bland annat Matterhorn och Dent Blanche. År 1922 överlevde han klättringar i Grossglockner och Kitzsteinhorn i Tauern och 1930 bekantade han sig med Mönch, Jungfrau och Finsteraarhorn i alperna kring Bern. År 1927 var han med sin fru på Allalinhorn och året därefter på toppar på gränsen mellan Italien och Schweiz. Själv benämnde Hahn med största respekt klättringarna i Lenzspitze och Nadelgrat i Mischabel i Saas-Fee som hans svåraste företag i hans hobbyverksamhet. Familj och vänner vittnade om att Hahn förberedde sina turer med samma omsorg och noggrannhet som sina laboratorieförsök.

Husdjur 
Hahn och hans fru Edith hade i sin villa i Dahlem alltid flera katter, bland annat "Muzie" som sonen Hanno år 1939 i tidningen "Unsere Katze" (Vår katt) publicerade en berättelse kring. Man hade också en hund, en fransk Briard som hette Tommy. Vidare fanns en terrarium med en lövgroda, kallad "Möppi", som gillade att fånga flugor på sin fritid varför han sågs som en lugnande karaktär. På Hahns laboratorium var de yngre anställda ibland ombedda att fånga "färska flugor" som en autentisk anekdot från tiden också visar:

"Otto Hahn i dialog med en ung laboratorieassistent: 'Fångade du flugorna utanför din tjänstgöringstid?' – 'Naturligtvis Herr Professor!'" – 'Bra. Annars kommer de inte att smaka min groda!'"

Musik 
Under hela sitt liv var Hahn en stor musikälskare, som han kallade sig, som gillade att gå på konserter och operauppträdanden om möjligt. Då han i sin ungdom var exalterad över Richard Wagners alster blev hans musikaliska intresse mer selektivt och mångsidigt när han blev äldre. Han föredrog då verk av Beethoven, Brahms och Tjajkovskij och tillhörde före första världskriget med sin tenorröst en kör i Berlin och han deltog ibland också i musikkvällar med familjerna Planck och Harnack.

Litteratur och teater 
Hahn hade redan som ung student utvecklat en vuxen mans intresse för litteratur, särskilt lyrik, och kunde till och med på ålderns höst recitera en hel del från minnet – särskilt Christian Morgensterns dikter. Under senare år hade han också nära relationer med flera poeter och författare; bland andra Carl Zuckmayer, Alice von Herdan, Irmgard Keun och Eugen Roth, som en gång skrev honom följande rim:

Stolz wandre ich des Lebens Bahn hin – seit ich geliebt von Otto Hahn bin. (Ungefär: Stolt vandrar jag livets väg fram – eftersom jag är älskad av Otto Hahn)

Hahn hade också närmare kontakter med flera teatermänniskor, till exempel regissören Heinz Hilpert och skådespelaren Klaus Behrendt, och han tog vara på de chanser som under 1960-talet gavs att besöka Deutsches Theatre i Göttingen.

Arvet efter Hahn

Atomkraften
Av Otto Hahns alla prestationer är det utan tvekan upptäckten av kärnklyvning, tillsammans med Lise Meitner och Fritz Strassman, som är den allra viktigaste då den fick långtgående följder som påverkar vårt samhälle än idag. När teamet till sist, genom bestrålning med långsamma neutroner, kunde dela en atomkärna av uran – och i processen starta en kedjereaktion med frigörande av energi och nya neutroner – lade man grunden till den nya tid som kom att kallas Atomåldern. Den vetenskapliga världen hade sedan länge förstått vilken outnyttjad kraft en upptäckt av så stor dignitet innehöll. Nu hade den kraften släppts lös.

Forskningen kring klyvning av atomkärnor spreds snabbt världen över. När man sedan lärde sig hur man kunde kontrollera den ytterst energistarka kedjereaktionen vid neutronbestrålning av till exempel uran eller plutonium hade människan skapat en ny energikälla – atomkraften. Denna kraft kom snart att bli både förödande och fantastisk. Utifrån receptet "kärnklyvning" hade man i Manhattanprojektet bara några år senare byggt de första atombomberna som efter fällningarna över Hiroshima och Nagasaki 1945 ändade andra världskriget. 

Kunskapen om kärnklyvning kunde också snart tillämpas i civila kärnreaktorer. De används för att värma vatten som i sin tur förångas och leds in i en turbin som via en generator kan alstra elektrisk ström. Kärnkraftverket var fött, de första kom i drift på 1950-talet. Tekniken står idag (2012) för ca 10% av världens samlade elförsörjning.

Förutom till bomber och kärnkraftverk är atomkraften också energikällan till vissa hangarfartyg, ubåtar och isbrytare. Atomkraft för fordon på land har föreslagits, men avfärdats på grund av riskerna vid hantering av radioaktiva ämnen och utfallet vid en eventuell krock.

Namnet lever vidare

Vid flera olika tidpunkter har förslag på att man skulle namnge ett grundämne till Hahns ära framkommit. Dock har detta aldrig blivit av; närmast har det varit med de relativt nyupptäckta ämnena hassium och dubnium.

År 1964 namngavs det enda europeiska, och en av världens fyra atomdrivna civila fartyg, fraktfartyget NS Otto Hahn, till hans ära. År 1959 invigdes Otto Hahn Institut i Mainz och Hahn-Meitner-institutet för kärnforskning (HMI) i Berlin. Otto Hahn-biblioteket i staden där han levde under sina sista år, Göttingen, är också det en påminnelse om Hahns berömdhet. 

Ett stort antal städer och stadsdelar i tysktalande länder har skolor namngivna efter Hahn och otaliga gator, torg och broar i hela Europa bär hans namn. Flera stater har hedrat Otto Hahn genom att ge ut mynt, medaljer och frimärken (bland dem Tyskland, Österrike, Rumänien, Moldavien, Angola, Kuba, Dominikanska republiken, Madagaskar, St Vincent och Grenadinerna, Tchad, Ghana, Somalia och Guinea-Bissau). I åtskilliga städer och stadsdelar finns också byster, monument, plaketter och minnesmärken avtäckta till Hahns ära; däribland i Albstadt-Tailfingen, Berlin (Öst och Väst), Boston (USA), Frankfurt am Main, Göttingen, Gundersheim, Mainz, Marburg, München, Rehovoth (Israel), San Vigilio (Italien), Springe och i Wien (i foajén för Internationella atomenergiorganet, IAEA). 

1974 namngavs en flygel vid Weizmann Institute of Science i Rehovot i Israel till "Otto Hahn Wing", som en uppskattning för det bidrag Otto Hahn donerat för att befrämja tysk-israeliska relationer. Sedan flera år bär också ett café och restaurang i centrum av Rotterdam namnet "Otto Hahn Café", liksom ett vetenskapligt forskningscentrum vid Saint Louis University i Baguio, (Filippinerna) vars namn är "Otto Hahn Building". En ö i Antarktis (nära Mount Discovery) är också namngiven efter den tyske kemisten, liksom två Intercitytåg på den tyska federala järnvägen år 1971 som löper mellan Hamburg och Basel. En särskild ära tilldelades Hahn i Nederländerna  1997: efter en azalea som redan bar hans namn, Rhododendron luteum var Otto Hahn, namngav holländska odlare nu en ny ros-sort till "Otto Hahn". 

Även i rymden har Hahn fått sitt namn förevigat. Detta då det på månen finns en krater benämnd efter honom, likväl en asteroid, kallad nr 19126 "Ottohahn.

Priser och utmärkelser till minne
Otto Hahn Prize (utdelad av Physikalischen Gesellschaft) från 1954, Otto Hahn-medaljen av Max Planck-sällskapet och Otto Hahns fredsmedalj i guld utdelad av FN-förbundet i Tyskland från 1988, är alla utmärkelser som grundar sig på Hahns storhet både som forskare och hans bedrifter och ståndpunkter i andra sammanhang.

Publikationer (i urval)
1918. Die Muttersubstanz des Actiniums, ein neues radioaktives Element von langer Lebensdauer (på Tyska), (tillsammans med Lise Meitner), Leipzig: S. Hirzel verlag.
1936. Applied Radiochemistry (på Tyska), Ithaca, New York: Cornell University Press. 
1944. Künstliche Atomumwandlungen und die Spaltung schwerer Kerne (på Tyska), Uppsala: Almqvist & Wiksell.
1948. Die Kettenreaktion des Urans und ihre Bedeutung (på Tyska), Düsselfdorf: Deutscher Ingenieur-Verlag.
1948. Künstliche neue Elemente, vom Unwägbaren zum Wägbaren : Mit einer Einführung in die Geschichte der Kernspaltung (på Tyska), Weinheim-Berlin: Verlag Chemie.
1950. New Atoms – Progress and some memories (på Engelska), (Redigerad av W. Gaade) New York-Amsterdam-London-Bryssel: Elsevier Inc.
1954. Festschrift für Otto Hahn zum 8. März 1954 (på Tyska), Göttingen: Max Planck-sällskapet. 
1962. Vom Radiothor zur Uranspaltung. Eine wissenschaftliche Selbstbiographie (på Tyska), Braunschweig: Vieweg & Sohn. 
1966. A Scientific Autobiography (på Engelska), (Introduktion av Glenn T. Seaborg, översatt och redigerad av Willy Ley)  New York: Charles Scribner's Sons. Engelsk upplaga: London (1967): McGibbon and Kee.
1970. My Life: the autobiography of a scientist (på Engelska), (Förord av Sir James Chadwick, översatt av Ernst Kaiser och Eithne Wilkins) London: Macdonald & Co. Amerikansk upplaga: New York (1970): Herder and Herder.

Sekundärlitteratur (i urval)

Filmer om Hahn

Dokumentärfilmer 

 Otto Hahn. (Träume, die keine blieben.) Regi: Ernst von Khuon. SDR/ARD 1983 (30 Min.).
 Otto Hahn. Regi: Wilfried Viebahn. WDR/ARD 1988 (45 Min.).
 Otto Hahn. Regi: Klaus Dexel. SDR 1988 (45 Min.).
 Otto Hahn 1879–1968. Regi: Peter Regenyi. Transtel/Deutsche Welle 1989 (30 Min.). I fem synkroniseringar – engelska, spanska, franska, portugisiska och arabiska – sänd världen över.
 Otto Hahn und die Kernspaltung. (Meilensteine der Naturwissenschaft und Technik.) Regi: Werner Kiefer. Target/ARD 1992 (15 Min.).
 Otto Hahn – 25. Todestag. (Das historische Stichwort.) Regi: Joachim G. Schmidt. BR 1993 (5 Min.).
 Otto Hahn und Lise Meitner – Von der Kernspaltung zur Atombombe. Regi: Rhan Gunderlach. Zebra/Deutsche Welle 1995 (30 Min.).
 Lise Meitner und Otto Hahn. Regi: Rosemary Reed. BBC 2005. Deutsche Fassung: ZDF 2006 (45 Min.).
 Otto Hahn – Aus dem Leben eines Nobelpreisträgers in Göttingen 1946–1968. Regi: Matthias Heinzel. Göttinger Tageblatt 2007 (45 Min.).

Spelfilm 

 Ende der Unschuld. Tyskland 1991 (ARD, 2 delar, 180 Min.). Regi: Frank Beyer. Bok: Wolfgang Menge. Med bland andra Rolf Hoppe (Otto Hahn), Hanne Hiob (Lise Meitner).

Referenser
Artikeln är helt eller delvis en översättning av Wikipedias tysk- och engelskspråkiga versioner

Noter

Engelska originalcitat

Tyska originalcitat

Tryckta källor
Bernstein, Jeremy (2001). Hitler's Uranium Club: The Secret recordings at Farm Hall (2a uppl.). New York, NY: Springer-Verlag. 
Hahn, Dietrich (Utg.) (1988). Otto Hahn – Leben und Werk in Texten und Bildern. Frankfurt am Main: Verlag Insel-Suhrkamp. 
Hahn, Dietrich (2005). Lise Meitner: Erinnerungen an Otto Hahn. Stuttgart: S. Hirzel. 
Hahn, Otto (1970). My Life. Översatt av Ernst Kaiser och Eithne Wilkins. London: Macdonald & Co. 
Hoffmann, Klaus (2001). Otto Hahn: Achievement and Responsibility. Springer-Verlag. 
Hoffmann, Klaus (1996). Otto Hahn – Schuld und Verantwortung – Konflikte eines Wissenschaftlers. Heidelberg-Berlin-New York: Springer Verlag. 
Hoffmann, Klaus (1978) Otto Hahn – Stationen aus dem Leben eines Atomforschers. Berlin (DDR): Verlag Neues Leben 
Rhodes, Richard (1990). Det sista vapnet. Hur atombomben kom till. Hammarström och Åberg.

Externa länkar 

Nobelprize.org, Nobelpriset i kemi 1944 (en)
Nobelprize.org, Otto Hahn – biografi (en)
 Otto Hahn – winner of the Enrico Fermi Award 1966 United States Government, Department of Energy (en)
Ohg-marktredwitz.de (hemsida för Otto Hahn Gymnasium)
Otto Hahn – the top 100 greatest Germans (en)
Otto Hahn – the top 10 greatest scientists (en)

Tyska kemister
Upptäckare av grundämnen
Nobelpristagare i kemi
Tyska nobelpristagare
Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien
Ledamöter av Royal Society
Hedersdoktorer vid Cambridge University
Storkorset av första klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Officerare av Hederslegionen
Tyska forskare under 1900-talet
Födda 1879
Avlidna 1968
Män
Alumner från Humboldt-Universität zu Berlin
Alumner från Marburgs universitet
Alumner från Münchens universitet
Personer verksamma vid University College London
Personer verksamma vid Humboldt-Universität zu Berlin
Personer verksamma vid Cornell University
Personer verksamma vid Freie Universität Berlin