kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Rolf Wertheimer

Walther Rolf Wertheimer, född 17 augusti 1930 i Göteborg, är en svensk målare, skulptör, tecknare, fotograf och filmare.

Han är son till kapellmästaren och violinisten Emil Wertheimer och Birgit Wikland. Han bedrev konststudier för Lennart Rodhe och Pierre Olofsson vid Académie Libre i Stockholm innan han vidareutbildade sig för Ragnar Sandberg vid Konsthögskolan 1951-1957. Dessutom genomförde han flera studieresor till bland annat Italien och Frankrike. Han debuterade separat med en utställning som visade konst på Galerie Æsthetica 1961 som följdes av en utställning på Galleri 54 i Göteborg 1964. 

Han medverkade i Nationalmuseums utställning Unga tecknare 1956, [[Liljevalchs konsthall|Liljevalchs Stockholmssalonger']] 1961-1964 och samlingsutställningar på Galerie Bleue i Stockholm och på Lidingö. Han var representerad i utställningen aspect som visades på Liljevalchs konsthall 1961. Som fotograf ställde han ut separat på Galleri Gauss 1984, Biografen Bostock 1987, Stockholms stadsmuseum 1992, Restaurang Prinsen 2000, Galleri Kontrast 2001, Kulturhuset i Stockholm 2002, Stockholms Konserthus 2009 och på Galleri Åmells i Stockholm 2016. 

Som filmfotograf skapade han filmen Masthugget (ett stycke Göteborg som försvann) 1964 som visades i Svensk television 1965. Filmen fick bra kritik i samtliga Stockholmstidningar och även Göteborgspress och den har senare visats på Göteborgs filmfestival 2010. Förutom fotografier består hans konst av varierade motiv insvept i en surrealistisk aura samt små porträttskulpturer av skådespelarna Björn Gustavsson och Anders Henriksson utförda i gips. Wertheimer har även byggt 12 stycken fioler och spelat andrafiol i Lidingö orkesterförening i 23 år.

Wertheimer är representerad vid Moderna museet, Stockholm, med en målning och cirka 100 fotokopior, samt fyra fotoböcker /fotobiblioteket) samt vid Stockholms stadsmuseum med cirka 40 fotokopior. Stockholmarna fotograferade från 1958 och framåt i tiden.

Filmfoto

1967 - Flirr
1964 Masthugget ett stycke Göteborg som försvinner.

Tryckta källorSvenskt konstnärslexikon'' del V, sid 629, Allhems Förlag, Malmö.

Noter

Svenska fotografer
Svenska målare under 1900-talet
Svenska målare under 2000-talet
Män
Födda 1930
Levande personer
Konstnärer från Göteborg
Svenska fotografer under 1900-talet
Svenska fotografer under 2000-talet
Svenska skulptörer under 1900-talet
Svenska skulptörer under 2000-talet
Svenska tecknare under 1900-talet
Svenska tecknare under 2000-talet
Johnny Grandert

Johnny Grandert, född 11 juli 1939 i Stockholm, död den 20 april 2019 i Norrtälje, var en svensk tonsättare, musiker och bildkonstnär. 

Hans Symfoni nr 5 och Stråkkvartett nr 4 finns inspelad på en CD från 1998 med Sveriges Radios symfoniorkester och Vilniuskvartetten.

Biografi
Grandert studerade vid Kungliga Musikhögskolan i Stockholm från 1959 och fortsatte efter examen 1963 sina studier i Tyskland, Italien och USA. År 1973 blev han rektor för kommunala musikskolan i Norrtälje och från 1986 stadens musikaliska ledare. Under ett flertal år var han dirigent för amatörorkestern Norrtälje Musiksällskap. 

Som tonsättare var han i huvudsak autodidakt och de större verken är skrivna i atonal form. Han valdes in som medlem i Föreningen svenska tonsättare 1967.

Priser och utmärkelser
1976 – Mindre Christ Johnson-priset för Symfoni nr 4

Filmmusik

Referenser

Noter 

Medlemmar i Föreningen svenska tonsättare
Svenska konstnärer under 1900-talet
Män
Födda 1939
Avlidna 2019
Jag vet på vem jag tröstar

Jag vet på vem jag tröstar är en körtext av Daniel Webster Whittle och musik av James McGranahan.

Publicerad i 
Frälsningsarméns sångbok 1929 som nr 146 i körsångsdelen under rubriken "Jubel, strid och erfarenhet".
Frälsningsarméns sångbok 1968 som nr 145 i körzångsdelen under rubriken "Jubel, Strid Och Erfarenhet".
Frälsningsarméns sångbok 1990 som nr 838 under rubriken "Glädje, vittnesbörd, tjänst".

Amerikanska psalmer
Doré

För konstnären Doré, se Gustave Doré.

Doré betecknar en industriråvara som är en oren metallegering med innehåll av guld.

Namnet kommer från engelska doré (gyllene, förgylld), ursprungligen franska d'or (av guld).

Doré med högt guldinnehåll är slutprodukten i ett anrikningsverk för guldförande malm. I anrikningens slutsteg tillförs vissa tillsatsmedel till ett metallhaltigt slam, vilket upphettas till 1 200 grader i en ugn. Vid upphettningen separeras slaggen från metallerna och flyter upp ovanpå de tyngre metallerna. Den orena legeringen av guld och silver hälls ut i tackformar och blir då dorétackor. Halten guld och silver varierar mellan olika gruvor/anrikningsverk. Medianvärdet är 65 procent guld och 35 procent silver.

Dorétackor är en mellanprodukt i guldframställningen. I nästa processteg renas de i ett raffinaderi till rent guld (99,99 procent/24 karat), oftast gjutet till guldtackor.

Guld
Håkan Waldebrandt

Håkan Waldebrandt, född 14 juni 1953 i Stockholm, är en svensk barnskådespelare.

Håkan Waldebrandt spelade Peter i ungdomsserien Kullamannen (1967). I vuxen ålder har han medverkat i Den ofrivillige golfaren (1991), som idler (dagdrivare) #3, och i Hälsoresan – En smal film av stor vikt (1999).

Håkan Waldebrandt har medverkat som filmarbetare i bland annat flera av Lasse Åbergs filmer.

Externa länkar 
 
 

Svenska skådespelare
Skådespelare från Stockholm
Svenska barnskådespelare
Födda 1953
Levande personer
Män
PATH

PATH, Port Authority Trans-Hudson, är ett delvis underjordiskt pendeltågssystem som går från Manhattan i New York och under Hudsonfloden till Jersey City, Hoboken, Harrison, och Newark i New Jersey. 

Det drivs av Port Authority of New York and New Jersey och har 13 stationer, varav 10 är underjordiska. Den största stationen är World Trade Center.

Bakgrund
PATH öppnades som Hudson & Manhattan Railroad i februari 1908, men bytte namn när Port Authority of New York and New Jersey tog över 1962.

Se även
New Yorks tunnelbana
Hudson–Bergen Light Rail
New Jersey Transit
New Yorks pendeltåg

Referenser

Externa länkar
PATH:s webbplats

Transport i New Jersey
Transport i New York
Tunnelbanesystem i USA
Anders Beling

Anders David Viktor Beling, född 11 januari 1932 i Sollentuna församling i Stockholms län, död 14 mars 2013 i Sofia församling i Stockholm, var en svensk skådespelare.

Han var son till häradshövdingen Gustaf Beling och Elsa Åberg samt morbror till Hanna Beling. Åren 1964–1967 var han gift med danskonstnären Greta Lindholm (född 1941) och 1974–1978 med Solveig Eriksson (född 1936). Anders Beling är begravd på Tierps kyrkogård.

Filmografi

 (kortfilm)

 (kortfilm)
 (kortfilm)

Källor

Fotnoter

Externa länkar

Män
Födda 1932
Avlidna 2013
Personer från Sollentuna
Svenska skådespelare under 1900-talet
Ira David Sankey

Ira David Sankey, född 28 augusti 1840 i Pennsylvania i USA, död  13 augusti 1908 i Brooklyn i New York, var en kyrkosångare, sångförfattare, sångboksutgivare och kompositör. Han var även sångarevangelist och medverkade i Dwight L. Moodys väckelsekampanjer. Vid hänvisningar som förekommer till Sankeys sånger avses någon av hans över 1 200 tonsättningar, specifikt någon av hans utgivningar, bland annat "A New Collection of Sacred Songs for the Sunday School" eller "Gems of Song for the Sunday School" samt de sånghäften han utgav årligen från 1873. I USA var namnet "Sankeys Sacred Songs". De sex första häften översattes till svenska 1877 och gavs namnet Sånger till Lammets lof.

Sånghäftes-utgivningen
Första häftet 1873 med 24 sånger (Att jämföra med Lammets lof första häfte 1875 med 28 sånger)
Häfte 1:2 1874 med nr 25-72 (Att jämföra med  Lammets lof andra häfte 1875 med nr 29-58)
Häfte 1:3 1876 med nr 73-153 (Att jämföra med  Lammets lof tredje häfte 1875 med nr 59-85, dess fjärde häftet samma utgivningsår, 1876, med nr 86-112 och dess femte häfte 1876 med nr 113-139)
Häfte 1:4 1877 med nr 154-271 (Att jämföra med  Lammets lof sjätte häfte 1877 med nr 140-176 och det sjunde häftet året efter, 1878, med nr 177-206)
Häfte 2 1881 med nr 272-441
Häfte 3 1888 med nr 442-750
Sammanställningen 1903 med 1200 sånger

Att jämföra med de i Sverige utgivna sista häftena till Sånger till Lammets lof
Åttonde häftet 1878 med nr 207-236
Nionde häftet 1881 med nr 237-262
Tionde häftet 1886 med nr 263-292

Kompositioner
Använd de tillfällen Herren dig giver
Bort ifrån skuggors land
Dig, Jesus jag älskar 
Ensam och ängslig, trött och bekymrad
Giv mig den frid som du, o Jesus, giver 
Jag förtröstar varje dag 
Jag behöver dig, o Jesus, till min frälsning och mitt ljus 
Jag har ett budskap, en hälsning från Jesus
Mitt rop nu hör, o Herre kär
Skynda till Jesus, Frälsaren kär 
Upp, Kristi stridsmän, dagen grytt

Externa länkar
Hos Cyber hymnal finns melodier och texter och mer om Sankey på engelska.

Amerikanska psalmförfattare
Amerikanska koralkompositörer
Födda 1840
Avlidna 1908
Män
Göreme

Göreme (Antikens Grekland: Κόραμα, Kòrama) är en ort i Kappadokien i provinsen Nevşehir i Turkiet. Folkmängden uppgick till 2 138 invånare i slutet av 2011. Orten är centrum för Göreme nationalpark som tillsammans med de märkliga klippformationerna är förklarad som världsarv av Unesco. Landskapet skapades för flera miljoner år sedan då aska och tuff (vulkaniskt damm) från vulkanutbrott täckte den enorma högslätten. Senare har väder och vind skapat de märkvärdiga formationer och figurer som man kan se i dag. Den lättbearbetade tuffstenen har utnyttjats för att i klipporna hugga ut och bygga underjordiska bostäder, grottor, lagerrum, kyrkor och till och med hela städer. Vissa når ner till 10 våningar under jorden. De byggdes av kristna på flykt från romarna omkring år 200 Landskapet har blivit en av Turkiets främsta och mest särpräglade sevärdheter och flitigt besökt av turister.

Källor

Orter i Turkiet
Världsarv i Turkiet
Världsarv inskrivna 1985
Fåfänga

För andra betydelser se Fåfänga (olika betydelser)

Fåfänga är överdriven omsorg om sitt anseende eller sitt utseende.

Enligt många etiska läror är fåfänga dåligt, synonymt med flärdfullhet, flärd, prålsjuka, inbilskhet, egenkärlek och högfärd. Fåfänga har fått uttryck i konsten med påfågeln som vanlig symbol. 

Tillsammans med arrogans och förmätenhet faller fåfänga inom ramen för högmod som en av de sju dödssynderna.

Se även 
 Kokett 
 Predikaren
 Dunning–Kruger-effekten
 Högmod
 Megalomani
 Narcissism

Referenser 

Personlighet
Mode
Erling Wälivaara

Erling Ingemar Wälivaara (i folkbokföringen Välivaara), född 20 juli 1941 i Pajala församling i Norrbottens län, död 17 november 2022, var en svensk politiker (kristdemokrat). Han var ordinarie riksdagsledamot 1998–2006, invald för Norrbottens läns valkrets.

I riksdagen var han ordförande i sammansatta utrikes- och försvarsutskottet 2004. Han var ledamot i utbildningsutskottet 1998–2002 och försvarsutskottet 2002–2006. Han var även suppleant i försvarsutskottet och sammansatta utrikes- och försvarutskottet.

Wälivaara var kyrklig ledare för lestadianerna i Norrbotten. Han är bland annat känd för sitt kritiserade uttalande om att homosexuellas handlingar enligt bibeln är fel och jämförbart med att kleptomaner stjäl och att pyromaner, som älskar se eld, bränner ner hus.

Referenser

Externa länkar 

Ledamöter av Sveriges riksdag för Kristdemokraterna
Svenska politiker under 1900-talet
Svenska politiker under 2000-talet
Personer från Pajala socken
Födda 1941
Avlidna 2022
Män
Dwight Lyman Moody

Dwight Lyman Moody, född 5 februari 1837 i Northfield i Massachusetts, död 22 december 1899 i Northfield i Massachusetts, var en amerikansk väckelsepredikant. Han var svärfar till Mary Moody.

Moody började som butiksbiträde i Boston. 1856 öppnade han efter en religiös väckelse en söndagsskola i Chicago och medverkade energiskt inom storstadsmissionen. Väldiga skaror samlade till hans och hans medhjälpare Ira David Sankeys väckelsemöten, och Moody blev en av huvudgestalterna inom de stora amerikanska väckelserörelserna på 1870-talet. Genom resor till England och Skottland bidrog han även till att sprida dessa väckelserörelser till Europa.

Moody grundade The Moody Church, Northfield School och Mount Hermon School i Massachusetts. Han grundade även Moody Bible Institute och Moody Publishers.

Genom sin svenske lärjunge, väckelsepredikanten Fredrik Franson fick han stort inflytande i svensk frikyrklighet vid tiden strax före sekelskiftet 1900.

Källor

Litteratur 

 K. Jäder, En världsväckare. D.L: Moodys livsverk och inflytande., 1937.
 E. Newman, "Dwight L Moody och hans inflytande i Sverige." i: Från skilda tider. Studier tillägnade Hjalmar Holmquist, 1938
 J.F Finlay jr, Dwight L Moody: American Evangelist 1837-1899. 1969
 S. N. Gundry, Love them in. The Proclamation Theology of D L Moody. 1976
 L W Dorsett, A Passion for Souls. The Life of D L Moody. 1997
 B J Evensen, Gods's Man for Gilded Age. D L Moody and the Rise of Mass Evangelism. 2003
 O. Bexell, Sveriges kyrkohistoria Folkväckelsens och kyrkoförnyelsens tid. 2003
 D.M. Gustafson, D.L. Moody and Swedes: Shaping Evangelical Identity among Swedish Missions Friends 1867-1899. (Linköping Studies in Arts and Sciences 419. / Linköping Studies in Identity and Pluralism 7.) 2008.

Externa länkar 
 Moody Bible Institute
 Moody Church

Kristna personligheter i USA
Personer från Northfield, Massachusetts
Födda 1837
Avlidna 1899
Män
Lilleputtkaktus

Lilleputtkaktus (Blossfeldia liliputiana) är en suckulent växtart inom det monotypiska släktet Blossfeldia och familjen kaktusväxter. Lilleputtkaktus är en av de minsta arterna i familjen Cactaceae man känner till.

Beskrivning
Lilleputtkaktus är grågrön och knapplik till utseendet och saknar både taggar, åsar och vårtor. Växtkroppen är helt slät, men de små areolerna är klart synliga. Den blir cirka 12 millimeter i diameter och klarar extrem torka. De är tuvbildande miniatyrväxter, och överst är växtkroppen i regel ganska platt, då exemplaren växer på egen rot. Hos ympade exemplar tenderar toppen att bli välvd. De små blommorna är rosaaktiga, 6 till 15 millimeter långa och fem till sju millimeter i diameter. Blommorna håller vanligtvis två till fem dagar och utvecklas i areolerna nära centrum av varje växtkropp under blomningssäsongen som är från vår till höst. Lilleputtkaktus är troligtvis kapabel till självpollinering, och fröna är unika för denna art då de tycks var utformade så att myror skall sprida dem. 

Denna art upptäcktes av Harry Blossfeld och Oreste Marsoner 1936 då det utforskade norra Argentina. Erich Werdermann beskrev växten 1937 och gav släktet namnet Blossfeldia för att hedra upptäckaren.

Förekomst
Lilleputtkaktusen finner man huvudsakligen i den norra delen av Argentina och in i Bolivia, där de växer i klippiga bergsområden. Man finner dem ofta i sprickor i berget, ibland till och med nära vattenfall där de kan få extra fuktighet. De har påträffats plantor på 1200 till 3500 meters höjd i Anderna.

Odling
Lilleputtkaktusen föredrar en varm och skuggig plats i växthuset och en sandig humusblandning. När vädret är riktigt varmt bör man duscha ofta, för att skapa en fuktig miljö, lik den de härstammar ifrån. Fröplantor måste duschas två gånger om dagen, för att förhindra att de torkar ut.

Taxonomi
Synonymer:
Parodia liliputiana N.P.Taylor 1987
Blossfeldia campaniflora Backeb. 1959 
Blossfeldia fechseri Backeb. 1962 
Blossfeldia pedicellata F.Ritter 1965
Blossfeldia minima F.Ritter 1980

Referenser

Kaktusväxter
Krukväxter
Li Växtindex
Växter i Boliviap
Växter i Argentina

es:Blossfeldia
nl:Blossfeldia
pl:Blossfeldia
ru:Блоссфельдия
sk:Blossfeldia
Viborgs slott

Viborgs slott (, Vyborgskij zamok; ) är en borg belägen i staden Viborg på Karelska näset i Ryssland. Borgen grundades 1293 av den svenske riksföreståndaren Torgils Knutsson. Byggandet påbörjades vid tiden för Torgils Knutssons härnadståg mot Ryssland, på en liten holme i innersta hörnet av Viborgska viken.

Slottets historia under medeltiden 
Viborgs slott blev stödjepunkten för svenska väldet i dessa trakter och under århundraden rikets förnämsta värn emot Ryssland; det var under den senare medeltiden rikets förnämsta fästning näst Stockholm. Bland de mäktige hövitsmän, genom sin administrativa myndighet och avståndet från huvudstaden nästan oberoende, som innehade Viborgs slott, må nämnas Bo Jonsson (Grip), Krister Nilsson (Vasa) (1417–1442), Karl Knutsson (Bonde) (1442–1448), före sin tronbestigning, Erik Axelsson (Tott) (1457–1481), Knut Jönsson Posse (1495–1497), som tillbakaslog ryssarnas stormning 30 november 1495 och blivit ryktbar för den Viborgska smällen, och Sten Sture den äldre (1497–1499).

Slottets historia 1521–1918 

Tott torde ha uppbyggt en del av slottsvåningarna. Den större omsorg, som alltmer ägnades staden Viborgs befästande, minskade slottets betydelse, ehuru visserligen under Gustav Vasas, Erik XIV:s och Johan III:s regeringar stora ansträngningar gjordes för dess försättande i gott skick. Men redan på 1600-talet skildras det i både officiella och enskilda skrivelser såsom tämligen förfallet, och kom senare att drabbas av eldsvådor och vanvård, till att bli en imponerande, delvis väl bibehållen ruin. Efter Viborgs intagande under Stora ofreden ägdes slottet till 1918 av ryska militärstyrelsen, även om det med staden Viborg efter 1812 var en del av storfurstendömet Finland.

Slottets arkitektur 
Byggnadsformen är en irreguljär fyrhörning, avsmalnande något i längdriktningen, mot s. ö. Mitt över den längre kortväggen, den mot n. v., samt framspringande något från dess grundlinje, reser sig det väldiga Sankt Olofstornet, slottets fastaste del, vilket med flera våningars höjd överskjuter den övriga slottsbyggnaden och upptill slutar åttkantigt. Framför S:t Olofstornet samt nedanför den branta backe, varpå tornet och slottsbyggnaden ligga, utbredde sig mot nordväst förborgen, omsluten parallellt med strandens kroklinje av höga fästnings- och magasinsmurar. 

Runtom slottet och förgården löpte utmed stranden den nästan brant i sjön stupande vallen. Själva slottsbyggnaden höjde sig genom 3-4 våningar och hade på sin sydöstliga och sydvästliga fasad tre utbyggnader, av vilka det i slottets södra hörn belägna runda tornet är särskilt anmärkningsvärt såväl för de i detsamma befintliga rummens vackra stjärnvalv som för de avbildningar av Tottska och Stureska vapnen, vilka där varit förefintliga och ända till senaste tid berättat om slottets byggnads- och forntid.

Se även

Sturarnas ryska krig

Källor

Externa länkar 

Slott i Ryssland
Historiska finska slott
Historiska svenska slott
Karelen
Slott
Befästningar i Ryssland som tillhört Sverige
Byggnader avbildade i Suecian
Pyrazin

Pyrazin eller 1,4-diazabensen är ett vitt kristallint pulver med en irriterande pyridinaktig lukt. Pyrazin är en svag bas, pKa för korresponderande syra är 1,00. Pyrazin är hygroskopiskt och blandbart med vatten i alla proportioner, något löslig i etanol och dietyleter.

Förekomst
Derivat av pyrazin finns i en rad naturprodukter och ingår i många färgämnen (azinfärger). Alkylsubstituerade pyraziner bildas vid Maillard-behandling (rostning) av kaffe, jordnötter, chips, knäckebröd med mera och bidrar till dessas arom.

Besläktade föreningar
Pyrimidin (1,3-diazabensen, isomer)
Pyridazin (1,2-diazabensen, isomer)
Pyridin (azabensen)
Bensen (utan några kväven)

Källor

Diaziner
Aromatiska baser
Jordbävningen i Shaanxi

Jordbävningen i Shaanxi () eller Jiajing-jordbävningen () var en jordbävning som inträffade på morgonen den 23 januari 1556 (vilket motsvarar tolfte dagen i tolfte månaden i regeringsperioden Jiajings 34:e år) i Mingdynastins Kina. Jordbävningens epicentrum låg i Weiflodens dal i provinsen Shaanxi, nära orterna Huaxian, Weinan och Huayin. Jordbävningen är känd för att vara den jordbävning som skördat flest offer då totalt cirka 830 000 människor omkom. Mer än 97 områden var berörda i tio av Kinas provinser; Shaanxi, Shanxi, Henan, Gansu, Hebei, Shandong, Hubei, Hunan, Jiangsu och Anhui. I några områden utrotades hela befolkningen.

Man uppskattar att jordbävningen hade en styrka på cirka 8 enligt Richterskalan. Efterskalv pågick i cirka ett halvår efter katastrofen.

Kostnad 
Kostnaden för jordbävningen är nära nog omöjlig att uppskatta. Dödssiffran har traditionellt angivits till 830 000. De materiella skadorna var så stora att de är omöjliga att uppskatta. En hel region i Kina förstördes och uppskattningsvis omkom 60% av regionens befolkning.

Se även

Källor

Referenser 

Shaanxi
Shaanxi
Naturkatastrofer 1556
WP:Projekt Kina
Shaanxi
Hotell Kåkbrinken

Hotell Kåkbrinken är en svensk dramafilm från 1946 i regi av Schamyl Bauman.

Om filmen 
Filmen premiärvisades den 26 december 1946. Den spelades in vid Sandrewateljéerna i Stockholm med exteriörer från Gamla stan i Stockholm av Hilmer Ekdahl. Som förlaga har man Siegfried Fischers pjäs Hotell Kåkbrinken som uruppfördes på Folkets Hus Teater i Stockholm 1944. Filmen har en verklig parallell: medan inspelningen pågick fördes en debatt mot rivningen av ett hus vid Kolmätargränd i Gamla Stan. I denna kamp var Vera Siöcrona engagerad. Husinvånarna vägrade flytta och några av de boende fick bäras ut av polis.

Hotell Kåkbrinken har visats på TV3 och i SVT, bland annat i oktober 2019.

Rollista i urval 
John Elfström – Laban Lundström, portier på Hotell Kåkbrinken, änkling 
Karl-Arne Holmsten – Åke Lundström, Labans son, ingenjör 
Åke Claesson – direktör Pontus Hallman, ägare till Hotell Kåkbrinken 
Harald Svensson – Ragnar Hallman, hans bror 
Iréne Söderblom – Ingrid Hallman, Pontus dotter 
Thor Modéen – grosshandlare Bernhard Sjöqvist 
Sigge Fürst – Oskar Nordh, styrman 
Vera Siöcrona – fröken Vera Siöcrona 
John Botvid – professor Vidar Bolling, hotellgäst 
Naima Wifstrand – Mia Boman, f.d. sufflös, hotellgäst 
Arne Lindblad – Alexander Munkedal, aktör, hotellgäst 
Anna-Greta Krigström – Maja Olsson, hotellstäderska 
Curt Löwgren – Alex Hermansson, dammsugaragent 
Ivar Kåge – journalist och entusiastisk konstnär 
Bengt Logardt – impressario 
Sylva Åkesson – ung dam på Källaren Dufvans kabaré
Stina Flodin – ung flicka från tvättinrättningen

Musik i filmen 
Beatrice-Aurore, kompositör Hjalmar Casserman, text Harriet Löwenhjelms dikt från 1913, sång Iréne Söderblom 
Det är så lätt att bli förälskad (här i Gamla Stan), kompositör Nils Edstam, text Nils Edstam, Nils Perne och Sven Paddock, sång Iréne Söderblom 
Liksom en herdinna högtidsklädd, kompositör och text Carl Michael Bellman, sång Åke Claesson 
Rysk fantasi, kompositör Andrew Walter, framförs på dragspel av Iréne Söderblom
Jean Sjöman, kompositör Kai Gullmar, text Harry Iseborg, framförs på dragspel av Iréne Söderblom, sång Karl-Arne Holmsten 
Hammarforsens brus, kompositör Albert Brännlund, text 1935 Helge Roundquist text 1948 Tord Wetterberg text 1976 Thore Skogman, framförs på dragspel av Iréne Söderblom
Kovan kommer, kovan går (Gesällvisa), text Emil Norlander, instrumental
Tango Jalousie (Jalousie - Tango Tzigane), kompositör Jacob Gade, framförs på dragspel av Iréne Söderblom

Externa länkar 
 
 

Svenska filmer 1946
Svenska dramafilmer
Filmer i regi av Schamyl Bauman
Svenska filmer baserade på pjäser
Kåkbrinken Hotell
Filmer som utspelar sig på hotell
Svenskspråkiga filmer
Gamla stan på film
Konståkning vid olympiska vinterspelen 2006

Tävlingar i fyra konståkningsgrenar ägde rum under Olympiska vinterspelen 2006 i Turin, vid sportanläggningen i Palavela, Turin.

Paråkning 
Består av två delar, korta programmet och friåkningen. Korta programmet ägde rum den 11 februari och friåkningen den 13 februari.

Soloåkning - herrar 
Individuell tävling inkluderande ett kort program med 30 tävlande där 24 tävlande går vidare till friåkning. 

Korta programmen ägde rum den 14 februari med den uppföljande tävlingen två dagar senare.

Isdans

Soloåkning - damer 
I samma ordning som soloåkning för herrar, men friåkningen är enbart 4 minuter lång. Det korta programmet gick av stapeln den 21 februari med friåkningen två dagar senare.

Källor 

 Torino 2006 - Figure skating, från torino2006.org (på engelska)

Externa länkar

2006