kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Gemen

Gemener är (särskilt använt om tryckt text) den mindre varianten av alfabetets bokstäver, i vardagligt tal benämnda som de "små bokstäverna" (a, b, c...). Alfabetets "stora bokstäver" (A, B, C...) heter versaler. 

Historiskt och inom paleografin benämns en gemen istället med ordet minuskel (pluralis: minuskler) avseende handskrifter. Motsatsen till en minuskel blir i denna kontext en majuskel.

Det latinska alfabetet skrevs ursprungligen som ren majuskelskrift med kantiga former, men ur en mer vardaglig text skriven med romersk kursivskrift växte minuskeln fram i skriftsystem som uncial- och halvuncialskrift. I samband med den karolingiska renässansen vid Karl den stores hov skapades den första minuskelskriften där minuskler användes i den löpande texten och majuskler till anfanger, egennamn och dylikt.

Även andra alfabet, nära besläktade med det latinska, som det grekiska alfabetet och de kyrilliska alfabetena (inklusive det ryska) använder sig av versaler och gemener.

Etymologi
"Gemen" kommer från tyskans gemein och andra närbesläktade uttryck och betyder ungefär "allmän". Därifrån, via "vanlig", "enkel", "simpel"... har "gemen" kommit att (som adjektiv) få en nervärderande betydelse närmast i klass med "förråad", "tarvlig" eller "avskyvärd".

Se även 
 Karolingisk minuskel
 Gemena siffror
 Romersk kursivskrift
 Skifttangent
 Versallås (Caps Lock)

Referenser

Externa länkar 

 Gemener och versaler (användningsregler från EU:s publikationshandbok)

Paleografi
Typografi
Handskrift
Kristineberg (tunnelbanestation)

Kristineberg är en station inom Stockholms tunnelbana i stadsdelarna Kristineberg och Fredhäll i Stockholms innerstad.

Stationen ligger på T-bana 1 (gröna linjen) mellan Thorildsplan och Alvik. Den ligger utmed Drottningholmsvägen, Hjalmar Söderbergs väg och Nordenflychtsvägen.

Stationen trafikeras av linje 17, 18 och 19 och den öppnades 26 oktober 1952.  Det är en av få innerstadsstationer som inte är underjordisk. Entrén är från Nordenflychtsvägen. På plattformen finns en skulpturgrupp i brons Resande med djur av konstnären Carina Wallert, uppförd 1991. 
Stationen ligger 6,7 kilometer från Slussen.

Galleri

Se även
 Kristineberg

Externa länkar

Referenser

Stockholms tunnelbanestationer
Kristineberg
Järnvägsstationer invigda 1952
1952 i Sverige
Byggnader och anläggningar på Kungsholmen
Kurtisan

Kurtisan (courtisane [-san], egentligen "hovdam"); elegant demimondedam.  En historisk benämning på en finare slags lyxprostituerad och sällskapsdam för män, vilket var vanligt i aristokratiska kretsar i Europa under antiken, samt från senare delen av medeltiden och till och med 1800-talet. Det har också förekommit i olika former i många andra kulturer världen över.

Historia

Kurtisan betecknar generellt sett en kvinna som inte enbart sålde sexuella tjänster till män, utan som också hade fin bildning och kunde uppträda belevat och vara ett underhållande sällskap, och där sexuella tjänster ibland, men inte alltid, inkluderades i priset.  Kraven på en kurtisans kunskaper har varit olika inom olika kulturer och tidsperioder, men det som skilde en kurtisan från en vanlig prostituerad har generellt varit att kurtisaner har erbjudit även icke sexuella tjänster till sina kunder, och att sexuella tjänster ibland inte har inkluderats alls.  Japans geishor är ett exempel på kurtisaner som inte sålde sexuella tjänster. 

I antikens Grekland fanns en motsvarighet i hetärerna.  I Europa återuppväcktes en specifik kurtisankultur i renässansens Italien.  Vissa epoker och länder har haft en särskilt livlig kurtisankultur, så som renässansens Italien och det andra kejsardömets Paris.  Historiskt sett tillhörde kurtisaner den minoritet prostituerade som hade möjlighet att bli förmögna på sitt yrke.  En kurtisan kunde ibland vara en före detta medlem av överklassen eller medelklassen, som blivit utstött från sin samhällsklass på grund av en skandal och sedan tvingats försörja sig på sina förhållanden, så som i fallen Grace Elliott och Seymour Fleming. 

Andra delar av världen har haft sina lokala motsvarigheter av en finare typ av kultiverad sällskapsdam för män som ibland, och ibland inte, även sålde sexuella tjänster: Geisha och oiran (Japan), Kisaeng (Korea), Qiyan (Mellanöstern), Tawaif (Indien) och Yiji (Kina).

Berömda kurtisaner 

 Fryne (300-talet f.Kr.), grekisk hetär-kurtisan. 
 Arib al-Ma'muniyya (797-890), arabisk qiyan-kurtisan.
 Yu Gam-dong (1400-talet), koreansk kisaeng-kurtisan.
 Imperia La Divina (1481–1512), kurtisan i renässansens Rom, kallad Europas första kurtisan.
 Veronica Franco (1546–1591), den kanske mest kända av de berömda kurtisanerna i renässansens Venedig.  
 Gu Mei (1619-1664), kinesisk yiji-kurtisan.
 Ninon de l'Enclos (1620–1705), berömd fransk societetskurtisan. 
 Rosalie Duthé (1748–1830), fransk kurtisan och konstnärsmodell.
 Mah Laqa Bai (1768–1824), indisk tawaif-kurtisan.
 La Païva (1819–1884), en av de berömda demimonde-kurtisanerna i det andra kejsardömets Paris.
 Marie Duplessis (1824–1847), känd som förebilden för Marguerite Gautier i Kameliadamen av Alexandre Dumas d.y.
 Li Pingxiang (1906), kinesisk yiji-kurtisan.
 Mata Hari (1876-1917), spion under första världskriget.

Se även 
 Mätress
 Pornokrati
 Sällskapsdam
 Eskort

Referenser

Källor 
 
 

Sexualhistoria
Prostitution
Kurtisaner
Entente

Entente (franska, samförstånd) är ett politiskt vänskapsförhållande mellan stater, vilket inte tagit formen av fast allians. Begreppet har varit brukligt sedan början av 1600-talet.

Entente var ett använt uttryck av franske konungen Ludvig Filip på 1840-talet för de då goda politiska förhållanden som rådde mellan Frankrike och England.
Mest bekant är termen ”entente cordiale” som beteckning för det “hjärtliga samförståndet” mellan Frankrike och England 1904.

Sedan Ryssland, som redan var i förbund med Frankrike, 1907 gjort upp vissa mellanhavanden med England blev termen trippelententen ofta använd för att beteckna det utrikespolitiska samarbetet mellan dessa tre stormakter.

Under första världskriget fick uttrycket en större räckvidd, då Belgien, Italien och andra med England-Frankrike samverkande makter även gärna innefattades under ”ententen”. Termen utbyttes dock under krigets gång mot benämningen “de allierade” eller “de allierade och associerade makterna”.

Källor 
Svensk uppslagsbok 1955
Norstedts uppslagsbok 1948

Allianser
Ord och fraser på franska
Entomologi

Entomologi (tidigare även benämnt insektologi) är vetenskapen om insekterna och är således ett delområde av zoologin. Benämningarna entomologi respektive insekt kommer från grekiskans εντομον och latinets insectum, vilka bägge betyder någonting inskuret och syftar på insektskroppens ringar eller leder. 

En person som är intresserad av entomologi kallas entomolog.

Taxonomisk specialisering 

Många entomologer har specialiserat sig på en enda ordning eller till och med på en enda familj inom insekterna. Vissa av dessa grupperingar av entomologer har fått informella titlar, som ofta härletts ur det vetenskapliga namnet på gruppen av intresse.
Apidologi – bin
Koleopterologi – skalbaggar
Dipterologi – tvåvingar
Hemipterologi – halvvingar
Lepidopterologi – fjärilar
Myrmekologi – myror
Ortopterologi – gräshoppor, syrsor
Trichopterologi – nattsländor

Se även 
Rättsentomologi
Medicinsk entomologi
Insektssamling
Insektsätare (Insectivora)

Referenser

Noter

Externa länkar 
entomologi.se

Zoologi
Claes Fleming (1649–1685)

Claes Hermansson Fleming af Liebelitz, född den 15 februari 1649, död den 31 juli 1685, var en svensk friherre och ämbetsman. Han var lantmarskalk vid 1680 års riksdag och riksråd från 1681.

Biografi

Lantmarskalk 
Efter den vid den här för unga adelsmän brukliga utlandsresan, där han bland annat tjänstgjort i den franska armén, anställdes Fleming det kungliga kansliet 1674 och blev efter 1675 års riksdag den ledande i den ständerkommission som skulle granska förmyndarregeringens finansförvaltning under Karl XI:s minderårighet, och blev även riksbanksfullmäktig.

Fleming utnämndes 1678 till överste för ett värvat finskt kavalleriregemente och deltagit i kriget i Livland 1678–79, men återgick därefter till ämbetsmannabanan. I synnerlig gunst hos Karl XI var han helt invigd i dennes planer och utnämndes till den krävande posten som lantmarskalk vid 1680 års riksdag. Där spelade han en viktig roll för besluten om förmyndarräfst och reduktion, liksom vid tillkomsten av ständernas förklaring om rådet och regeringsformen, vilket markerar inledningen på det karolinska enväldet.

Senare år 
Genom Karl XI:s förtroende nådde Fleming en utomordentlig maktställning och sattes efter hand i ledningen för hela finansförvaltningen. Han blev president i reduktions- och likvidationskommissionerna 1680, riksråd samt president i Kammar- och Kommerskollegierna 1681. Under åren 1680–1681 var han landshövding i Närkes och Värmlands län, och från 1681 i Upplands län.

År 1683 blev han president i Reduktionskollegium. Efter riksskattmästaren Sten Bielkes död 1684 övertog Fleming helt och hållet ledningen av rikets kammarverk, och 1684–85 var han därjämte kansler för Lunds universitet. Från 1684 var även han president i Bergskollegium och Statskontoret. Flemings effektivitet som enväldets tjänare gjorde honom till en hatad man. Hans maktposition var ohotad när hans krafter bröts av sjukdom. Fleming insjuknade kraftigt, och sökte en tids ledighet. Ännu ej fullt återställd kastade han sig in i arbetet, men insjuknade på nytt och avled 31 juli 1685 i Aachen, dit han begett sig för att söka bot vid de varma baden.

Claes Flemings barn blev 1687 upphöjda i grevligt stånd.

Familj 

Claes Fleming var son till Herman Fleming och Christina ur släkten Rosladin. Han gifte sig 1675 med friherrinnan Anna Kruus (1654–1692), dotter till Lars Jespersson Kruus och Agneta Horn.

Barn 
 Ulrika Eleonora Fleming (1680–1683)
 Anna Fleming (1682–1737), gift med Hugo Johan Hamilton af Hageby (1668–1748)
 Carl Fleming (1684–1685)

Gravsättning 
Claes Fleming vilar i Sätuna gravkor i Björklinge kyrka (Sarkofag nr 21). Även hustrun och barnen vilar där.

Referenser

Noter

Källor 
http://www.helsinki.fi/ylioppilasmatrikkeli/henkilo.php?id=1722

Vidare läsning 
 

Landshövdingar i Närke och Värmlands län
Lantmarskalkar
Svenska riksråd under 1600-talet
Män
Födda 1649
Avlidna 1685
Universitetskanslerer i Sverige
Claes
Landshövdingar i Uppsala län
Personer under stormaktstiden
Personer i Finland under 1600-talet

Presidenter i Bergskollegium
En-tout-cas

En-tout-cas, som egentligen betyder "för varje fall" på franska, är ett äldre ord för ett slags större parasoll, som kan tjäna som både regn- och solskärm.

Se även
Paraply

Källor 

Produkter
Sjukvård

Sjukvård är verksamheten att professionellt omhänderta sjuka och skadade. För lättare sjukdomar och skador kan vuxna i allmänhet vårda sig själva. Det benämns då egenvård.

Sjukvård i Sverige 

I Sverige bedrivs sjukvården främst i landstingskommunal regi. Landstingsfullmäktige beställer den omfattning som vården skall ha inom landstinget eller regionen och fastställer kostnaden för den beställda vården. Verkställigheten styrs av nämnder och styrelser som tillsätts med representanter från de politiska partierna enligt valresultatet. Men det finns också privata alternativ, som är anslutna till den skattefinansierade hälso- och sjukvården. Det är även i Sverige tillåtet med sjukvård i privat regi. Privata sjukhus kan ta emot patienter vars vård betalas av något landsting, av patienten själv eller genom en privat sjukvårdsförsäkring som patienten tecknat.

Sjukvård bedrivs som öppen eller sluten vård. Öppen vård innebär att den sjuke inte blir inlagd på en vårdavdelning, utan undersöks och behandlas på till exempel en sjukhusmottagning eller en vårdcentral. Den andra vårdformen, den slutna, avser vård med en patient som är inskriven på en klinik. I takt med den tekniska utvecklingen på vårdområdet har behovet av sluten vård minskat.

Många enklare undersökningar och behandlingar kan också utföras på vårdcentralerna, som samarbetar nära med sjukhusklinikerna. Tydligast framgår möjligheterna till samverkan mellan egenvård-primärvård och sluten sjukhusvård vid fall med s.k. hemsjukvård. Sjuka kan idag få intravenösa behandlingar i hemmet med hjälp av distriktssköterskor. Likaså har många njursjuka fått dialysapparater som de sköter själva.

Andra viktiga områden inom sjukvården är exempelvis Prehospital vård (med bland annat Ambulanssjukvården), samt Rehabilitering. Även i dessa områden förekommer både offentliga och privata utförare av vården.

Sjukvård i Europa 
Enligt ett direktiv från europeiska kommissionen har alla europeiska medborgare rätt till akut/omedelbar sjukvård i flertalet av de andra europeiska länderna. Detta gäller för närvarande följande länder: Belgien, Danmark, Finland, Frankrike, Grekland, Holland, Irland, Italien, Norge, Polen, Portugal, Rumänien, Ryssland, Slovenien, Spanien, Storbritannien, Sverige, Tyskland, Ungern, Österrike.

Se även 
 Diagnosrelaterade grupper
 Friskvård
 Hälso- och sjukvård
 Läkemedel
 Medicin
 Omvårdnad
 Praktisk medicin
 Psykiatrisk vård
 Sjukvård i USA
 Tandvård

Referenser

Noter
Minamoto no Yoriie

Minamoto no Yoriie, född 1182, mördad 1204, andra shogunen av Kamakura-shogunatet i Japan. Son till Minamoto no Yoritomo och Hojo Masako. 

Efter sin faders död 1199 blev Yoriie Minamoto-ättens överhuvud. Hans morfar, Hojo Tokimasa, hade efter faderns död tillskansat sig den faktiska makten över shogunatet i sin roll som shikken. 1202 utnämndes Yoriie han till shogun och 1203 avgick han till förmån för sin yngre broder Minamoto no Sanetomo efter ett misslyckat försök att återta kontrollen från Hojo-ätten. Han placerades i husarrest och mördades 1204.

Källor 

Födda 1182
Avlidna 1204
Minamoto-klanen
Shoguner
Män
WP:Projekt Japan
Personer i Japan under 1100-talet
Militärer under 1100-talet
Militärer under 1200-talet
John Hron

John Antonin Fritz Hron, född 25 januari 1981 i Kungälv, död 17 augusti 1995 nära Kode, var en svensk pojke som mördades av nynazister vid Ingetorpssjön utanför Kungälv.

Mordet
Hron var på kvällen den 16 augusti 1995 ute vid Ingetorpssjön med sin yngre kamrat och granne Christian för att tälta. Till platsen kom det dock även fyra nynazistiska ungdomar, som var 15 till 18 år gamla. 15-åringen gick på samma skola som Hron där många var rädda för 15-åringen. I sitt vittnesmål berättade 15-åringen att: "Jag har nästan skrämt upp varenda jävel i skolan". Under skolåret hade Hron och 15-åringen blivit ovänner. Det hade gått så långt att 15-åringen hade mordhotat Hron. 

När nynazisterna kom till sjön började 15-åringen och två av de andra nynazisterna att misshandla John Hron svårt. De ville att Hron skulle säga att han älskade nazister, vilket han vägrade. De slog och sparkade honom men han fortsatte vägra. 

Under misshandeln lyckades Hron ta sig loss och simmade ut till mitten av sjön. Förövarna ropade då att Hron skulle komma tillbaka, men han svarade inte. Då tvingade de Hrons kamrat Christian att ropa att om Hron inte kom tillbaka skulle de slå ihjäl honom. Hron svarade då och simmade tillbaka.

Väl där misshandlades han tills han blev medvetslös. Bland annat vittnade nynazisterna om att de sparkat honom i huvudet i ungefär sju minuter. Efter misshandeln kastade nynazisterna Hron i sjön. Enligt ett vittnesmål skall Hron då fortfarande ha varit vid liv, men rättsläkare uttalade att även om Hron hade varit vid liv vid tillfället hade han troligen inte överlevt skadorna från misshandeln. Hrons kamrat Christian liftade hem och slog larm.

Efterspel
De fyra nynazisterna åtalades. Daniel Hansson (1977–2018), vid mordet 18 år gammal, dömdes för mord och olaga tvång till åtta års fängelse. 15-åringen dömdes till fem års fängelse för mord. 17-åringen hade 13 dagar tills han skulle fylla 18 och dömdes för grov misshandel till tio månaders fängelse och den sista, 18-åringen som inte slog larm på sin mobiltelefon och inte stoppade misshandeln, dömdes till fyra månaders fängelse.

John Hron är begravd på kyrkogården vid Ytterby gamla kyrka, där hans gravsten har vandaliserats upprepade gånger.

Priser och utmärkelser
 Stig Dagerman-priset 1996 tilldelades John Hron postumt "för hans mod att, också till priset av sitt eget liv, stå det onda emot" (ur prismotiveringen).

Se även 
 John Hron (film)

Referenser

Män
Födda 1981
Avlidna 1995
Personer som blivit mördade i Sverige
Avlidna i barndomen
Rasistiskt motiverade brott i Sverige
Personer från Kungälv
Minamoto no Sanetomo

Minamoto no Sanetomo (japanska 源 実朝), född 17 september 1192, död 13 februari 1219, tredje shogunen av kamakura-shogunatet. Sanetomo var Minamoto no Yoritomos näst äldste son, och han tillträdde posten som shogun efter att hans äldre bror, Minamoto no Yoriie, avgått 1203. Sanetomo insåg Hojo-ättens dominerande roll, och för att undvika att gå sin broders öde till mötes fann han sig i att styras av dem. Han ägnade sig åt att skriva wakapoesi och erövra hedrande, men maktlösa, titlar vid kejsarhovet. Hans broder Yoriies son mördade honom vid Hachimans tempel på nyårsdagen 1219 med en pilbåge. I och med Sanetomos död utslocknade Seiwa Genji linjen av Minamoto-ätten. Han efterträddes av Kujo Yoritsune.

Källor 

Födda 1192
Avlidna 1219
Minamoto-klanen
Shoguner
Män
WP:Projekt Japan
Personer i Japan under 1200-talet
Militärer under 1200-talet
Gustaviansk stil

Gustaviansk stil kallas den ledande stilen inom svensk arkitektur, inredning och konsthantverk under den gustavianska tiden. Gustaviansk stil är egentligen två på varandra följande, ganska närbesläktade stilar. Den äldre höggustavianska stilen är en svensk variant på den franska Louis seize-stilen (Ludvig XVI-stil) och bär vissa kvardröjande drag av rokoko. I Sverige är dess period cirka 1772–1785. Den yngre sengustavianska stilen rådde cirka 1785–1810. Den är den svenska motsvarigheten till nyklassicismen, i Frankrike kallad pompejansk stil. Även drag av directoir kan skönjas emellanåt. En av de mest berömda formgivarna var möbeltillverkaren Georg Haupt.

Stilen kännetecknas av strama former och dekorationer inspirerade av antiken.

Arkitektur
Exempel på byggnader i gustaviansk stil är bland annat Gustav III:s paviljong i Hagaparken och  Svartå slott i Karis, Finland. Bland arkitekter verksamma i Sverige under denna tid kan följande nämnas: 
 Jean Eric Rehn
 Carl Fredric Adelcrantz
 Carl Christoffer Gjörwell d.y.
 Olof Tempelman
 Erik Palmstedt
 Louis Jean Desprez
 Carl Wilhelm Carlberg

Inredning
Den gustavianska stilen innebar att man sökte sig tillbaka till antika stilideal. Rokokons asymmetriska ornament försvann, och man plockade in antika dekorelement som festonger, lagerkransar, ymnighetshorn, löpande hund-bårder med mera. De rokokomässigt S-formade möbelbenen ersattes med raka runda och kannelerade. Rokokons skala av pastellfärger ersattes av olika vita nyanser inspirerade av marmorstenens utseende.

Under sengustaviansk tid blir stilen mer sparsmakad. Ben och fötter får ett fyrkantigt genomsnitt och är ofta helt odekorerade. Över huvud taget blir släta ytor, ibland med enkla klassicerande element moderna. Runt 1790 sker också en förändring i influenserna för det svenska modet. Från att tidigare ha varit väldigt franskorienterat vände man sig nu efter revolutionen mer till England, och mahognymöbler, som tidigare inte alls hade varit moderna börjar nu göra sitt intåg. Empirestilen kom att ha ganska svårt att vinna insteg i Sverige. Gustav IV Adolf och de flesta inflytelserika svenska politiker vid den här tiden påfallande franskfientliga, och det var först efter revolutionen 1809 och Karl Johans utnämning till Svensk tronföljare som det franska inflytandet i konsten börjar återvända.
 Georg Haupt
 Louis Masreliez
 Gottlieb Iwersson
 Gustaf Adolf Ditzinger

Konst och konsthantverk
 
Se även

 Konstakademien
 Pehr Zethelius
 Pehr Hilleström
 Lorens Gottman
 Alexander Roslin
 Ulrika Pasch
 Peter Adolf Hall
 Johan Tobias Sergel

Se även
 Nyklassicism
 Ny-Louis XVI
 Comediehuset
 Anne Marie Milan Desguillons
 Marie Louise Marcadet
 Jacques Marie Boutet de Monvel
 Svensk arkitektur

Referenser 

Konstens historia
Arkitekturhistoria
Codex Vaticanus

Codex Vaticanus (Vatikanen, Biblioteca Apostolica Vaticana, Vatikanskt manuskript nr. 1209; Gregory–Aland nr. B eller 03), ett av de bästa och äldsta bevarade bibliska manuskripten, skrivet på pergament (vellum) på grekiska med majuskelskrift. Liksom Codex Sinaiticus är den avskriven i början av 300-talet, och kommer otvetydigt från Egypten.

Innehåller större delen av Gamla Testamentet och Nya Testamentet; av den senare saknas en del av Hebreerbrevet, Pastoralbreven, brevet till Filemon, samt Uppenbarelseboken. Sedan 1448 finns handskriften i Vatikanbibioteket, därav namnet.

Codex Vaticanus är tillsammans med Ilias Picta och Vergilius Romanus de enda bevarade exemplaren av illustrerade manuskript från Antiken.

Även om Codex Vaticanicus är den grundtext som det absolut starkaste vetenskapliga stödet bland handskrifterna för Nya Testamentet sker än idag nyöversättningar från andra manuskript, huvudsakligen Textus Receptus som är en sammanställning av majoriteten av de handskrifter som fanns tillgängliga på 1500-talet.

Se även 
 Codex Sinaiticus

Externa länkar 

 CSNTM. pseudo-facsimile

Bibeln
Handskrifter
Codex Sinaiticus

Codex Sinaiticus (London, Brit. Libr., Add. 43725; Gregory–Aland no. א (Aleph) eller 01) är en komplett majuskelhandskrift på pergament av Nya testamentet och innehåller andra hälften av Gamla testamentet samt Barnabasbrevet och delar av Hermas Herden.

Avskrivet omkring mitten av 300-talet på grekiska, och har tillkommit vid bibliotek i antingen Egypten eller Palestina. Det är tillsammans med Codex Vaticanus bland de mest värdefulla handskrifterna för Bibelns textkritik.

Handskriften återfanns 1844 av den tyske teologen Constantin von Tischendorf under en forskningsresa till St. Katarinaklostret vid Sinai berg. Han fick tillåtelse av munkarna att ta med sig delar av manuskriptet och dessa har sedan dess förvarats i Leipzigs universitetsbibliotek. Vid ytterligare ett besök 1859 lyckades han övertala munkarna att skänka återstoden av manuskriptet till den ryske tsaren. Denne gav 9 000 rubel till klostret som ersättning och klenoden hamnade i Ryska nationalbiblioteket i Sankt Petersburg. 1933 köpte British Museum handskriften av Sovjetunionen för £100.000, som hopbragtes genom en folkinsamling. Under ett restaureringsarbete 1975 i Katarinaklostret upptäckte munkarna ett rum under St. Georgs kapell som innehöll ett antal pergamentblad och bland dem ytterligare tretton blad av handskriften.

Codex Sinaiticus är nu delat i fyra olika delar: 43 blad finns i Leipzigs universitetsbibliotek, 347 blad i British Library i London, 12 blad och 14 fragment i St. Katarinaklostret och 3 blad i ryska nationalbiblioteket i St. Petersburg.

I juni 2005 startades ett gemensamt projekt för de fyra biblioteken under ledning av British Library för att åstadkomma en digital utgåva av handskriften och samtidigt utföra kompletterande undersökningar av pergamentfragmenten.

En översättning av de fyra evangelierna till gammalsyriska från 200- eller 300-talet, kallas Codex Sýrus Sinaíticus, och återfanns 1892 i Katarinaklostret. Detta är den äldsta kända versionen av Vetus syra, som Peshittabibeln bygger på.

Se även 
 Codex Vaticanus

Externa länkar 
 The Codex Sinaiticus Project  

Bibeln
Handskrifter