kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hassel – Offren

Hassel – Offren är en svensk TV-film från 1989.

Handling
Ett spaningsuppdrag efter en misstänkt langare av svartslaktat kött slutar i en tragedi, då en polis skjuts till döds. Spaningarna efter mördarna leder polisen in på ett spår som man inte hade väntat sig.

Om filmen
Filmen är den sjätte i raden av Hassel-filmer som SVT Drama producerade mellan 1986 och 1992. Filmen, som bygger på Olov Svedelids bok med samma namn från 1984, fick mycket bra kritik. Den ansågs väldigt aktuell när den sändes första gången på Kanal 1 den 31 mars 1989.

Rollista

Lars-Erik Berenett – Roland Hassel
Björn Gedda – Simon Palm
Robert Sjöblom – Pelle Pettersson
Allan Svensson – Sune Bengtsson
Leif Liljeroth – Yngve Ruda
Ingrid Janbell – Virena
Stefan Ekman – Einar Bolinder
Anders Ahlbom – Sören Linder
Sven-Åke Wahlström – Magnus Karlsson
Tor Isedal – Lundstedt
Birgitte Söndergaard – Ylva Sahlman
Suzanne Ernrup – Vera Linder
Lars Dejert – Wolfgang Stundt
Roland Jansson – Birger Flinck
Bo Höglund – Tommy Davidsson
Pelle Höjer – Edvard Andén
Gunilla Bergerham – Jytte Schiller
Berit Gustafsson – fru Nilzen
Sture Hovstadius – vaktmästare
Yvonne Liljendahl – dagmamma
Gregor Dahlman – Manne
Gun Robertson – värdinna
Anna-Lisa Olsson-Birke – receptionist
Sven-Olof Hultgren – Eriksson
Ulla-Britta Hedenberg – fru Eriksson
Nicke Lundblad – polis
Bengt Engberg – Arnesson

Källor

Externa länkar 

TV-filmer 1989
Svenska thrillerfilmer
Svenska TV-filmer
Stockholm på film
Tyskland på film
Filmer i regi av Mikael Ekman
Svenskspråkiga filmer
Svenska uppföljarfilmer
Ludvig Nobel

Den här sidan handlar om Ludvig Nobel 1831-1888. För hans brorson och namne, se Ludvig Nobel (1868–1946).
Ludvig Immanuel Nobel, född 27 juli 1831 i Stockholm, död 12 april 1888 i Cannes, var en svensk ingenjör.

Biografi
Ludvig Nobel föddes i Stockholm, son till Immanuel Nobel d y, bror till Robert och Alfred Nobel. Sin tekniska utbildning fick han i ryska skolor, kombinerad med praktik i faderns mekaniska verkstad i Sankt Petersburg, där han vid slutet av 1850-talet var faderns närmaste man. Under Krimkriget 1853-1856 blomstrade verkstaden och hade 1000 arbetare, men efter freden förlorade verkstaden sina regeringskontrakt och gick 1859 ur familjens ägo, varvid fadern återvände till Stockholm. Långivarna som nu ägde fabriken övertalade Ludvig att driva den vidare. Från 1862 bar den namnet Ludvig Nobels mekaniska verkstad. Genom en rad framgångsrika uppfinningar lyckades han åter få ryska krigsmakten som stor kund. Han designade även världens första oljetanker, Zoroaster.

År 1878 engagerade han sig, tillsammans med sina bröder, i Branobel, ett oljeföretag i Baku, som till slut blev den tidens största företag i Ryssland. Nordisk familjebok skrev 1913 att "de nobelska destilleringsverken äro de största i världen" med en årlig produktion av 1 miljard liter eller 6 miljoner fat. Firman var pionjär inom tankfartyg, järnvägstankvagnar och pipelines. Tidigare hade fotogen huvudsakligen transporterats i träfat.

Han ligger begraven på Smolensk-kyrkogården i Sankt Petersburg i Ryssland. Förfader till Peter Nobel.

Källor

Vidare läsning

Externa länkar 
 Östergötlands veckoblad 1888-04-20 Dödsfall Ludvig Nobel
 Svensk oljeutvinning - Tekniska museet

Födda 1831
Avlidna 1888
Män
Svenskar verksamma i S:t Petersburg
Personer från Stockholm

Ludvig
Västra Göinge härad

Västra Göinge härad var ett härad norra Skåne i dåvarande Kristianstads län som numera utgör delar av Hässleholms kommun,  Kristianstads kommun, Höörs kommun och  Osby kommun. Häradets areal var 1 447,49 kvadratkilometer varav 1 405,01 land. 

Häradet tillkom år 1637 genom delning av Göinge härad. Tingsplats var från 1680 till 1867 Röinge, därefter Hässleholm.

Häradsvapen
Häradsvapnet fastställdes av Kungl. Maj:t den 15 juni 1956: "I sköld, kluven av guld och rött, en gående oxe av motsatta tinkturer".

Socknar

I Hässleholms kommun
Farstorps socken
Verums socken
Vittsjö socken
Finja socken
Hörja socken
Matteröds socken
Norra Åkarps socken
Röke socken
Västra Torups socken
Ignaberga socken
Vankiva socken
Norra Sandby socken
Sörby socken
Gumlösa socken
Nävlinge socken
Stoby socken
Vinslövs socken
Brönnestads socken
Häglinge socken
Norra Mellby socken
Hästveda socken från 1952, innan dess i Östra Göinge härad

I Osby kommun
Visseltofta socken

I Höörs kommun
Tjörnarps socken

I Kristianstads kommun
Önnestads socken till 1952 därefter i Östra Göinge härad

samt en del av
Norra Rörums socken före 1888, som i övrigt ligger i Frosta härad.

Län, fögderier, domsagor, tingslag och tingsrätter
Häradet hörde mellan 1637 och 1996 till Kristianstads län, Tjörnarps socken hörde dock från 1969 till 1996 till Malmöhus län och före 1888 låg en del av Häglinge socken, Vessmanstorp, i Malmöhus län. Från 1997 ingår området i Skåne län.  Församlingarna tillhör(de) Lunds stift 

Häradets socknar hörde till följande fögderier:
1720-1917 Östra och Västra Göinge fögderi
1918-1946 Hässelholms fögderi för Röke, Hörja, Finja, Vankiva, Matteröds, Vankiva, Stoby, Häglinge, Norra Mellby, Brönnestads, Tjörnarps och Västra Torarps socknar
1918-1946 (30 juni) Broby fögderi för övriga socknar 
1946-1966 Vittsjö fögderi för socknarna i Hässleholms kommun, dock ej Stoby, Gumslövs, Sörby, Norra Sandby, Ignaberga, Vinslövs, Nävlinge, häglinge, Norra Mellby, Brönnestads, Tjörnarps och Verum socknar och bara till 1951 för Farstorps socken och bara från 1952 för Verums sockan. Dessutom från 1952 för Vissletofta socken. 
1946-1951 Osby fögderi för Verums och Visseltofta socknar
1946-1990 Hässleholms fögderi för Stoby, Gumslövs, Sörby, Norra Sandby, Vinslövs, Nävlinge, Häglinge, Norra Mellby, Brönnestads och Ignaberga socknar samt till 1952 Önnestads socken och till 1969 Tjörnarps socken, från 1952 för Farstorps socken och från 1967 för övriga socknar i Hässleholms kommun samt Visseltofta socken
1952-1990 Kristianstads fögderi för Önnestads församling 
1969-1990 Eslövs fögderi för Tjörnarps socken

Häradets socknar tillhörde följande domsagor, tingslag och tingsrätter:
1682-1970 Västra Göinge tingslag från 1914 benämnd Västra Göinge domsagas tingslag i  
1682-1860 Västra och Östra Göinge häraders domsaga
1861-1970 Västra Göinge domsaga1971- Hässleholms tingsrätts domsaga''

Källor

Noter

Webbkällor
Nationella arkivdatabasen för uppgifter om fögderier, domsagor, tingslag och tingsrätter

Härader i Kristianstads län
Skånes historia

en:Göinge Western Hundred
Östra Göinge härad

Östra Göinge härad var ett härad nordöstra Skåne i dåvarande Kristianstads län som numera utgör delar av Hässleholms kommun,  Kristianstads kommun, Östra Göinge kommun och  Osby kommun. Häradets areal var 1 103,43 kvadratkilometer varav 1 061,74 land.  

Häradet tillkom år 1637 genom delning av Göinge härad.

Häradsvapen
Häradsvapnet fastställdes av Kungl. Maj:t den 14 december 1951: "Sköld delad av silver, vari två korslagda gröna palmkvistar, och av rött, vari en ur vänstra sköldkanten framkommande beklädd arm som håller en flagga och är åtföljd av fem i armens förlängning bjälkvis ordnade, i båda ändar spetsade stolpar, allt av silver."

Socknar

I Kristianstads kommun
Färlöv
Norra Strö
Önnestad från 1952, tidigare i Västra Göinge härad

I Östra Göinge kommun
Kviinge
Gryt
Knislinge
Emmislöv
Glimåkra
Hjärsås
Östra Broby

I Osby kommun
Osby till 1967 därefter i Västra Göinge härad
Örkened till 1967 därefter i Västra Göinge härad
Loshult till 1967 därefter i Västra Göinge härad

I Hässleholms kommun
Hästveda till 1952 därefter i Västra Göinge härad

Län, fögderier, domsagor, tingslag och tingsrätter
Häradet hörde mellan 1637 och 1996 till Kristianstads län. Från 1997 ingår området i Skåne län.  Församlingarna tillhör(de) Lunds stift 

Häradets socknar hörde till följande fögderier:
1720-1917 Östra och Västra Göinge fögderi
1918-1945 Broby fögderi dock ej för Glimåkra socken
1918-1946 (1 juli) Kristianstads fögderi för Örknereds socken
1946-1966 Osby fögderi för socknarna i Östra Göinge och Osby kommun
1946-1990 Kristianstads fögderi från 1967 för socknarna i Östra Göinge kommun och mellan 1918 och 1946 för Glimåkra socken
1946-1990 Hässleholms fögderi för Hästveds socken samt från 1967 för Osby, Örkeneds och Loshults socknar

Häradets socknar tillhörde följande domsagor, tingslag och tingsrätter:
1682-1966 Östra Göinge tingslag i
1682-1860 Västra och Östra Göinge häraders domsaga 
1861-1917 Villands och Östra Göinge domsaga
1918-1966 Östra Göinge domsaga
1967-1970 Kristianstads domsagas tingslag i Kristianstads domsaga
1967-1970 Västra Göinge domsagas tingslag i Västra Göinge domsaga för Loshuts, Örkeneds socknar och Osby köping samt sedan 1952 Hästveda socken 

1971- Kristianstads tingsrätt med Kristianstads tingsrätts domsaga
1971- Hässleholms tingsrätt' med Hässleholms tingsrätts domsaga för områdena i Osby kommun och Hässleholms kommun

Källor

Noter

Webbkällor

Nationella arkivdatabasen för uppgifter om fögderier, domsagor, tingslag och tingsrätter

Externa länkar
Göinge hembygdsförening

Härader i Kristianstads län
Skånes historia

en:Göinge Eastern Hundred
Victor McLaglen

Victor Everleigh McLaglen, född 10 december 1886 i Tunbridge Wells, Kent, död 7 november 1959 i Newport Beach, Kalifornien, var en brittisk-amerikansk skådespelare.

Han föddes i Storbritannien, där hans far var biskop, och flyttade som barn med familjen till Sydafrika. Han lämnade hemmet som fjortonåring för att ta värvning i armén där han stred i andra boerkriget. Fyra år senare flyttade han till Kanada. Där gjorde han en karriär som boxare innan första världskriget bröt ut. Efter det började McLaglen att spela i brittiska stumfilmer.

År 1920 tog karriären fart då han flyttade till Hollywood. Han blev en populär skådespelare som ofta fick roller att spela fyllon. Höjdpunkten av karriären kom då han vann en Oscar för bästa manlige huvudroll för sin roll som Gypo Nolan i Angivaren (1935).

Victor McLagen är också far till den amerikanska regissören Andrew V. McLaglen.

Filmografi (i urval) 
 1952 - Hans vilda fru
 1950 - Rio Grande
 1949 - Larm över prärien
 1948 - Fort Apache
 1939 - Gunga Din - lansiärernas hjälte
 1935 - Angivaren

Källor

Externa länkar 
 

Brittiska skådespelare
Oscar för bästa manliga huvudroll
Personer från Royal Tunbridge Wells
Födda 1886
Avlidna 1959
Män
Litteraturbanken

Litteraturbanken är ett svenskt litteraturprojekt och namnet på en webbplats. 

Litteraturbanken har kommit till stånd genom ett samarbete mellan Svenska Akademien, Kungliga biblioteket och Språkbanken vid Göteborgs universitet. Målsättningen är att Litteraturbanken skall tillgängliggöra hela det svenska skönlitterära arvet samt vittra arbeten inom humaniora. (Den är dock inte tänkt att utgöra en lagringsplats för all svensk litteratur, endast utvalda verk.) Litteraturprojektet antas ta många årtionden att genomföra. Sedan maj 2018 publicerar Litteraturbanken även Svenskt översättarlexikon.

Bakgrund
Den ursprungliga initiativtagaren till litteraturbanken var Sven Lindqvist, författare och då medlem av Kungliga bibliotekets styrelse. 2003 anslog Riksbankens jubileumsfond pengar till ett tvåårigt förprojekt. Den 1 januari 2006 övertog Svenska Akademien det ekonomiska ansvaret för Litteraturbanken, vilken samma år också ombildades till en ideell förening. Medlemmar i föreningen är Kungliga biblioteket, Kungliga Vitterhetsakademien, Språkbanken vid Göteborgs universitet, Svenska Akademien, Svenska Litteratursällskapet i Finland samt Svenska Vitterhetssamfundet.

Framtid
Utan att nämna Litteraturbanken meddelade Kungliga biblioteket den 28 januari år 2020 att de i samarbete med universitetsbiblioteken i Göteborg, Lund (LUB), Stockholm, Umeå (UmUB) och Uppsala ska digitalisera alla svenska tryckta verk från 1400-talet "fram till idag".

Se även 
 Projekt Runeberg
 Project Gutenberg
  Internet Archive – textsamlingar
 Wikisource

Källor

Noter

Externa länkar
Litteraturbankens webbplats

Kultur i Sverige
Utbildning i Sverige
Svensk litteratur
Svenska webbplatser
Föreningar i Sverige
Organisationer bildade 2006
Portal: Internet i Sverige
Projekt inom litteratur
Folkets park

Folkets park kan syfta på:
 Folkets park, Boxholm
 Folkets park, Huskvarna - en park i Huskvarna
 Folkets park, Hultsfred – en park i Hultsfred
 Folkets park, Kalmar
 Folkets park, Karlskoga – en park i Karlskoga
 Folkets park, Kolsnäs – en park i Kolsnäs i Sunne kommun
 Folkets Park i Kävlinge
 Folkets park, Köpenhamn
 Folkets park, Linköping – park i Gottfridsberg, Linköping
 Folkparken, Lund – en park i Väster, Lund
 Folkets park, Malmö – på Möllevången i Malmö
 Folkets park, Motala – en park i Motala
 Folkets park, Norrköping – en park i södra Norrköping
 Folkets park, Nyköping – en park i Brandkärr, Nyköping
 Folkets park, Oskarshamn
 Folkets park i Skurup
 Folkets park, Storön – en park i Storön, Härjedalen
 Krokbornsparken – en park utanför Hellefors
 Pilaboparken – en park i Smålands Anneberg

Se även
Folkpark – en festplats eller friluftsanläggning
Folkets Hus och Parker – en organisation i Sverige
Till Folkets park – ett studioalbum från 1987 av det svenska dansbandet Thorleifs
Daniel Steibelt

Daniel Steibelt, född 22 oktober 1765 i Berlin, död 2 oktober 1823 i Sankt Petersburg, var en tysk pianist och tonsättare. Han skrev åtta pianokonserter. Den tredje av dessa heter L’orage (”Stormen”).

Referenser

Noter

Externa länkar 
 

Tyska musiker
Tyska klassiska kompositörer
Tyska klassiska pianister
Födda 1765
Avlidna 1823
Män
Tyska musiker under 1700-talet
Tyska musiker under 1800-talet
Musiker från Berlin
Aage Jepsen Sparre

Aage Jepsen Sparre, född omkring 1462, död 1540, var ärkebiskop i Lunds stift mellan 1523 och 1532.

Aage Jepsen var son till Jep Tullesen till Skurup (Svaneholm) och Else Henningsdatter Meinstrup. Han skrevs in vid Greifswalds universitet 1483 och tog magisterexamen 1490. Från 1511 är han kanik vid domkapitlet i Lund, och senare ärkedjäkne. Vid Birger Gunnersens död 1519 blir han vald till ny ärkebiskop. Vid detta tillfälle bestämmer riksrådet att endast adliga får väljas till biskop, vilket ogillas av Kristian II. Kungen förkastar valet och tillsätter sin yngre och dugligare sekreterare Jørgen Skodborg. Påven utnämner kardinalen Paolo Emilio dei Cesi till ärkebiskop. Sedan Skodborg flytt tillsätter Kristian II först Didrik Slagheck och sedan Johan Weze. Först när denne lämnat Danmark tillsammans med Kristian II i april 1523 tillträdde Aage Jepsen som ärkebiskop. Han blev dock inte stadfäst av påven, eftersom kardinalen var i vägen. 

Som både adlig och kyrkoman ställde han sig på Fredrik I:s sida. En tid verkade det som om Jörgen Skodborg skulle bli erkänd både av Fredrik I och påven, men eftersom ofrälse uteslöts från att kunna bli biskop enligt Fredriks kungaförklaring, meddelar rådet och Fredrik att Aage Jepsen får behålla ärkebiskopstiteln. Utan påvens godkännande var Aage Jepsen dock i många avseenden maktlös, vid den stora röra som utbröt när Claus Mortensen med stöd av Jörgen Kock började predika Martin Luthers lära i Malmö. 

År 1532, vid 70 års ålder, lämnar han ämbetet men kvarstår som dekan. Han upprättar testamente den 12 oktober 1540 och dör en kort tid senare.

Källor
 

Danska ärkebiskopar
Biskopar i Lunds stift
Alumner från Greifswalds universitet
Män
Födda 1462
Avlidna 1540
DBL
Personer i Danmark under 1400-talet
Personer i Danmark under 1500-talet
Dansk adel
Reformationen i Danmark
Solanin

Solanin är en glykoalkaloid som förekommer naturligt i alla potatisväxter som ett skydd mot angrepp av svampar och bakterier. Det är väldigt giftigt för både människor och djur, även i små doser. En dos på 24 till 48 milligram kan vara dödlig för en vuxen människa, men som regel behövs en betydligt större dos för att med säkerhet förorsaka dödsfall, uppemot 400 mg.

Myndigheterna i vissa länder har satt en gräns att man inte får sälja potatis med mer än 200 mg glykoalkaloider per kilo färskvikt. Det gäller bland annat i Sverige, men EFSA, den europeiska matsäkerhetsmyndigheten, har dock inte uttalat sig i frågan. Att man inte har mer tydligt uttalade gränsvärden kan bero på att det egentligen finns ganska få fall beskrivna i den vetenskapliga litteraturen där människor blivit stark negativt påverkade av glykoalkaloider från potatis.

De symptom man sett, och där man sedan härlett symptomen till potatis, är yrsel, illamående, feber och hallucinationer, och enstaka dödsfall. Utifrån det har man sedan kommit fram till att den lägsta dödliga dosen för människor ligger på 3-6 mg/kg kroppsvikt, dvs 210-420 mg solanin vid engångsdos om man väger 70 kg. Det skulle man teoretiskt kunna uppnå om man äter 3-6 kg oskalad potatis som innehåller 75 mg/kg vid ett och samma tillfälle. Skalar man potatisen behöver man äta ännu mer potatis då skalet innehåller högst nivå av glykoalkaloider.

I försök på människor där man intravenöst tillfört solanidine, alkaloid delen av solanin, försvann 90 % ut från blodet och in i kroppens celler inom 20 minuter. Endast 5 % av dosen lämnade kroppen efter 24 timmar och sedan bara 1-2 % varje efterföljande dygn, vilket tyder på ett aktivt upptag och ackumulering i cellerna.

Av den dryga handfull fall av allvarlig solaninförgiftning som beskrivits i litteraturen de senaste 100 åren har nivåerna av solanin varit 100-400 mg/kg potatis.

I tester på människor där man oralt gav glykoalkaloider från potatis i en dos på 2 mg/kg kroppsvikt, dvs 140 mg för en person som väger 70 kg (motsvarar ca 2 kg potatis) noterade man förgiftningssymptom hos en del av individerna. Lägre doser gav inga eller mycket svaga symptom. Högre doser testades inte.

Potatis som utsätts för angrepp i form av fysisk skada eller ljus kan utveckla förhöjda solaninnivåer. Är en potatis grön till färgen, så har den utsatts för ljus och är ej lämplig som föda eftersom solanininnehållet då har ökat. Den gröna färgen är dock inte solanin, utan orsakas av klorofyll, men är ett säkert tecken på att potatisen innehåller högre halter av solanin.

Mekanism
Giftet tros påverka mitokondriemembranen, vars kaliumkanaler slås på. Detta leder till kemiska obalanser och mekaniska skador på cellnivå med påföljande celldöd (apoptos).

Alkaloider
Glykosider
Kväveheterocykler
Kolstål

Kolstål är ett stål vars huvudsakliga beståndsdel i legeringen förutom järn är kol. Utöver kol är det vanligt att mindre mängder kisel och mangan finns i legeringen. Kolhalten är vanligen 0,01%-0,8%, halten kisel under 0,3% och halten mangan under 0,8%. Kolstål används exempelvis för framställning av bilkarosser. I samband med att kolhalten stiger blir kolstålet hårdare och starkare med hjälp av värmebehandling, samtidigt som materialet blir mindre duktilt. Ju högre kolhalt desto sämre svetsegenskaper.

Se även
Stål

Referenser

Legeringar
 
Stål
Kanvas

Kanvas, även stavat canvas, eller segelduk (ålderdomligt: slaglärft), är ett kraftigt och tåligt tygmaterial med en måttligt hopslagen grovtrådig väv i tuskaftbindning. Den används för tillverkning av bland annat segel, tält, markiser, skor och andra produkter där slittålighet krävs. Dagens kanvas är vanligen bomull, men förekommer även i lingarn, jute och i syntetfiber.

Användning
För målardukar används ett kraftigt tyg som oftast är vävd just i tuskaft, av linne eller bomull, alternativt ett syntetmaterial, såsom polyester. Duken brukar då spännas upp på en kilram, eller en pannå, och grunderas för att fungera som målningsunderlag.

Det har blivit populärt att framkalla fotografiska bilder på kanvas till tavlor. Det finns även "fuskkanvas", d.v.s. fotografiskt papper, som manglats mellan räfflade valsar, så att pappersytan får en linne-struktur. Den färdiga bilden liknar då en målning. Metoden används även för att göra fotografiska reproduktioner av verkliga originalmålningar i olja.

Kanvas användes tidigare som armering i gummidäck för cyklar och bilar; idag armerar man med andra material.

I sportens värld kan boxningsringens golv på engelska benämnas "the canvas" — kanvasen.

Kanvas har använts till att täcka båtars däck och ruff för att efter målning hindra vatten att tränga in. Den ojämna ytan ger även visst halkskydd. Även båtar har byggts helt med kanvas som beklädnad direkt utanpå en gles bordläggning av smala ribbor på spanten, till exempel olika kanoter. (Kajaker, kanadensare samt den irländska curragh och andra ribb-byggda båtar.)

Se även
Smärting

Referenser 

Tyger i tuskaft
Bomullstyger
Linnetyger
Jutetyger
Hampatyger
Pelléas et Mélisande (Maeterlinck)

Pelléas et Mélisande är ett drama i fem akter av Maurice Maeterlinck (tillägnat Octave Mirbeau), publicerat 1892 och uruppfört i Paris 16 maj 1893. 

Maeterlincks drama är ett av den litterära symbolismens viktigaste enskilda verk. Språket har en starkt lyrisk prägel.

Dramat har inspirerat Claude Debussy till en opera med samma namn, som hade premiär i Paris 27 april 1902. Debussy använde en förkortad version av Maeterlincks ursprungliga text som libretto. Även Gabriel Fauré, Jean Sibelius, Alexander von Zemlinsky och Arnold Schönberg har av dramat inspirerats till musikverk av olika slag – alla med samma titel. Av Mel Bonis finns pianostycket "Mélisande".

Belgiska teaterpjäser
1893 i Frankrike
Teateråret 1893
Kultur i Paris
Franskspråkig litteratur
Freden i San Stefano

Freden i San Stefano var ett fördrag mellan Ryssland och Osmanska riket vid slutet av rysk-turkiska kriget som utkämpades 1877–1878. Det undertecknades 3 mars 1878 i San Stefano (nuvarande Yeşilköy), en by väster om Istanbul i Turkiet. Den 3 mars firas än idag som Bulgariens nationaldag.

Osmanerna gav upp delar av Armenien och Dobrudzja till Ryssland, gick med på att betala ett högt skadestånd, erkände Rumänien, Serbien och Montenegro som självständiga stater, och utökade Serbiens och Montenegros territorier på Albaniens bekostnad. Bulgarien blev ett självstyrande furstendöme och blev kraftigt utvidgat, och Osmanska riket utlovade reformer i Bosnien och Hercegovina. Fördraget ändrade Parisfördraget från 1856 och ökade Rysslands inflytande i sydöstra Europa kraftigt. Stormakterna ogillade denna utvidgning av Rysslands makt och Serbien och Grekland fruktade att erkännandet av Bulgarien skulle hota deras självständighet. Stormakterna fick därför till stånd en revidering av fördraget vid Berlinkongressen.

Se även 
 Bulgariens historia

Referenser 

San Stefano
Osmanska freder
Bulgarien under 1800-talet
Montenegros historia
Rysslands militärhistoria
Rumänien under 1800-talet
Serbien under 1800-talet
1878 i Osmanska riket
Politikåret 1878
Magnus Strömberg

Magnus Strömberg, född 1962, är kompositör och producent med inriktning på film- och orkestermusik och har bl.a. skrivit musik till Carin Mannheimers SVT-serier Pappa och himlen, Svenska hjärtan, Fru Marianne, Solbacken: Avd. E och Saltön.
Som pianist har Magnus tidigare synts bakom artister och grupper som Ulf Lundell och Ratata. Han har tidigare varit en del av Apparat Studios.

Svenska filmmusikkompositörer
Svenska musikproducenter
Svenska pianister under 1900-talet
Svenska pianister under 2000-talet
Män
Levande personer
Födda 1962