Paris–Roubaix

Paris–Roubaix, populärt kallat "l'enfer du Nord",  "helvetet i norr", är ett professionellt cykellopp för herrar och damer. Det är ett av de fem "monumenten", endagars cykeltävlingar som funnits länge och som är extra prestigefyllt att vinna. Loppet karaktäriseras av en bansträckning som till stor del utgörs av svårcyklade gatstensbelagda vägar, även kallade pavé-sektioner från franskans "secteur pavé", där "pavé" betyder just gat- eller kullersten. Loppet mäter 261 km och 55 km av dessa avgörs på gatsten. Loppet är ett av två klassiska lopp som till stora delar avgörs på gatsten. Det andra är Flandern runt. Varje gatstenssektion i Paris–Roubaix är klassificerad med hänsyn till vilket skick underlaget är i och hur lång den är. En femma indikerar ett svårt underlag på en lång sträcka och en etta indikerar ett lättare underlag på en kort sträcka.

2021 kördes det första Paris–Roubaix Femmes för damer. Loppet startade i Denain, var 116,4 kilometer långt och innefattade samma 17 pavésektioner (sammanlagt 29,2 km) som slutet av herrloppet dagen efter.

Historia 
Paris–Roubaix startades 1896 av de båda fabriksägarna Theo Vienne och Maurice Perez. De hade sett hur populära söndagsloppen var bland textilarbetarna och föreslog ett lopp med start i Paris och med avslutning på velodromen i Roubaix. Den första upplagan vanns av tysken Josef Fischer, men den franska nationalstoltheten återställdes följande år då fransmannen Maurice Garin vann efter ett dramatiskt upplopp där hans landsman Mathieu Cordang föll. 

Loppet var inledningsvis tänkt som en uppvärmning inför långloppet Bourdeaux–Paris och därför användes cyklister eller motorcyklister som farthållare. År 1901 bytte arrangörerna mediasponsor från le Vélo till l'Auto-Vélo (senare l'Auto) och i några år hölls två olika tävlingar tills den franska regeringen grep in och sade att bara en tävling fick hållas.

Smeknamnet "l'enfer du Nord", ungefär "helvetet i norr", myntades av en journalist i Paris efter första världskriget. Norra Frankrike hade blivit förstört efter ett fyra år långt skyttegravskrig som hade dödat miljontals. År 1919 kantades loppet av bombkratrar och ännu inte igenfyllda skyttegravar. 

Den belgiska dominansen började 1922 då Albert Dejonghe vann. Fyra av de sex främsta i loppet var belgare och fram till 1977 vanns endast 12 upplagor av en icke-belgare. År 1923 blev schweizaren Heiri Suter den förste som vann Flandern runt och Paris–Roubaix under samma år. Nio cyklister har sedan dess lyckats med den klassiska så kallade "dubbeln". Romain Gijssels år 1932, Gaston Rebry år 1934, Raymond Impanis år 1954, Alfred De Bruyne år 1957, Rik Van Looy år 1962, Roger De Vlaeminck år 1977, Peter Van Petegem år 2003, Tom Boonen år 2005 och 2012 samt Fabian Cancellara år 2010 och 2013.

Förbättringar av vägarna på 1960-talet hotade Paris–Roubaixs karaktär och man letade efter fler vägavsnitt med gatsten. Den legendariske Jean Stablinski föreslog Arenbergskogen (Forêt d'Arenberg). "Jag pratar om gatsten, inte lera", svarade tävlingsledaren Jacques Goddet. Arenbergskogen infördes ändå och har varit en avgörande del av loppet sen dess. 

På 1970-talet handlade loppet mycket om duellerna mellan belgarna Roger De Vlaemnick och Eddy Merckx. Åren 1978–1980 vann Francesco Moser loppet tre gånger i rad och blev då den främste italienaren i loppet, till och med bättre än legendaren Fausto Coppi. Slutet av 1990-talet dominerades av "Flanderns lejon", Johan Museeuw. År 2004 vann Magnus Bäckstedt loppet som förste svensk.

Kontroverser 
År 1936 korsade belgaren Romain Maes mållinjen framför fransmannen Georges Speicher, men domarna dömde Speicher var vinnaren av loppet och Maes blev placerad som tvåa. Trots protester ändrades inte resultatet. Tretton år senare tog det flera månader att reda ut vem den verkliga vinnaren var av Paris-Roubaix 1949. André Mahé som vann tävlingen hade nämligen cyklat fel väg då funktionärer visade honom fel väg till velodromen i Roubaix. Några minuter senare korsade några andra cyklister mållinjen, dessa hade cyklat rätt väg, och Fausto Coppis lillebror Serse Coppi vann den spurten. Efter flera protester och flera månader senare utsågs Serse Coppi och André Mahe som vinnare genom ex aequo et bono, utifrån det skäliga och goda.

1930 slutade Jean Maréchal 24 sekunder framför belgaren Julien Vervaecke men blev tvåa i tävlingen då Maréchal hade försökt passera Vervaecke, varpå belgaren ramlade ned i ett dike. Fyra år senare blev Roger Lapébie diskvalificerad för att ha bytt cykel och Gaston Rebry, som hade slutat tvåa, blev utsedd till vinnare när funktionärer upptäckte att Lapébie saknade klistermärke. 

Leif Hoste, Peter van Petegem och Vladimir Gusev blev alla diskvalificerade 2006 när de hade korsat en stängd järnvägsbom under loppet. Cyklisterna hade slutat bakom vinnaren Fabian Cancellara men nu tog Tom Boonen och Alessandro Ballan över prispallsplaceringarna.

Även under 2015 års upplaga var cyklister tvungna att stanna för att släppa förbi ett passerande tåg. Trots att flertalet cyklister korsade spåret efter bommarna fällts ner, valde juryn att inte diskvalificera någon åkare.

Kronologisk lista över vinnare

Herrar

 1896:  Josef Fischer – Diamant
 1897:  Maurice Garin – La Française
 1898:  Maurice Garin – La Française
 1899:  Albert Champion
 1900:  Emile Bouhours
 1901:  Lucien Lesna
 1902:  Lucien Lesna
 1903:  Hippolyte Aucouturier – Peugeot
 1904:  Hippolyte Aucouturier – Peugeot
 1905:  Louis Trousselier – Peugeot–Wolber
 1906:  Henri Cornet
 1907:  Georges Passerieu – Peugeot–Wolber
 1908:  Cyrille van Hauwaert – Alcyon–Dunlop
 1909:  Octave Lapize – Biguet–Dunlop
 1910:  Octave Lapize – Alcyo
 1911:  Octave Lapize – La Francaise–Diamant
 1912:  Charles Crupelandt – La Francaise–Diamant
 1913:  François Faber – Peugeot–Wolber
 1914:  Charles Crupelandt – La Française–Diamant
 1919:  Henri Pélissier – JB Louvet & La Sportive
 1920:  Paul Deman – La Sportive
 1921:  Henri Pélissier – JB Louvet & La Sportive
 1922:  Albert Dejonghe
 1923:  Heiri Suter – Gurtner–Hutchinson
 1924:  Jules van Hevel – Wonder–Russell
 1925:  Félix Sellier – Alcyon–Dunlop
 1926:  Julien Delbecque – Alcyon–Dunlop
 1927:  Georges Ronsse – Automoto
 1928:  André Leducq
 1929:  Charles Meunier – La Française–Diamant
 1930:  Julien Vervaecke – Alcyon
 1931:  Gaston Rebry – Alcyon
 1932:  Romain Gijssels – Dilecta–Wolber
 1933:  Sylvère Maes
 1934:  Gaston Rebry – Alcyon
 1935:  Gaston Rebry – Alcyon
 1936:  Georges Speicher – Alcyon
 1937:  Jules Rossi – Alcyon
 1938:  Lucien Storme – Leducq–Hutchinson
 1939:  Émile Masson Jr. – Alcyon
 1943:  Marcel Kint – Mercier–Hutchinson
 1944:  Maurice Desimpelaere – Alcyon
 1945:  Paul Maye – Alcyon
 1946:  Georges Claes – Rochet–Dunlop
 1947:  Georges Claes – Rochet–Dunlop
 1948:  Rik Van Steenbergen – Mercier–Hutchinson
 1949: Delad vinst
 André Mahé – Stella Dunlop
 Serse Coppi – Bianchi–Ursus
 1950:  Fausto Coppi – Bianchi–Ursus
 1951:  Antonio Bevilacqua – Benotto–Ursus
 1952:  Rik Van Steenbergen – Mercier–Hutchinson
 1953:  Germain Derycke – Alcyon–Dunlop
 1954:  Raymond Impanis – Mercier–Hutchinson
 1955:  Jean Forestier – Follis–Dunlop
 1956:  Louison Bobet – L.Bobet–BP–Hutchinson
 1957:  Fred De Bruyne – Carpano–Coppi
 1958:  Leon Vandaele – Faema–Guerra
 1959:  Noël Foré – Groene Leeuw–SAS
 1960:  Pino Cerami – Peugeot–BP
 1961:  Rik van Looy – Faema
 1962:  Rik van Looy – Flandria–Faema
 1963:  Emile Daems – Peugeot–BP
 1964:  Peter Post – Flandria–Romeo
 1965:  Rik van Looy – Solo–Superia
 1966:  Felice Gimondi – Salvarani
 1967:  Jan Janssen – Pelforth Sauvage–Le Jeune
 1968:  Eddy Merckx – Faema
 1969:  Walter Godefroot – Flandria–De Clerck
 1970:  Eddy Merckx – Faema
 1971:  Roger Rosiers – Bic
 1972:  Roger de Vlaeminck – Deher
 1973:  Eddy Merckx – Molteni
 1974:  Roger de Vlaeminck – Brooklyn
 1975:  Roger de Vlaeminck – Brooklyn
 1976:  Marc Demeyer – Flandria–Velda
 1977:  Roger de Vlaeminck – Brooklyn
 1978:  Francesco Moser – Sanson
 1979:  Francesco Moser – Sanson
 1980:  Francesco Moser – Sanson
 1981:  Bernard Hinault – Renault–Elf–Gitane
 1982:  Jan Raas – TI–Raleigh
 1983:  Hennie Kuiper – Aernoudt Rossin
 1984:  Seán Kelly – Skil–Sem
 1985:  Marc Madiot – Renault–Elf–Gitane
 1986:  Seán Kelly – Kas
 1987:  Eric Vanderaerden – Panasonic–Isostar
 1988:  Dirk Demol – AD Renting
 1989:  Jean-Marie Wampers – Panasonic–Isostar
 1990:  Eddy Planckaert – Panasonic–Sportlife
 1991:  Marc Madiot – R.M.O.
 1992:  Gilbert Duclos-Lassalle – 
 1993:  Gilbert Duclos-Lassalle – 
 1994:  Andrei Tchmil – 
 1995:  Franco Ballerini – 
 1996:  Johan Museeuw – 
 1997:  Frédéric Guesdon – 
 1998:  Franco Ballerini – 
 1999:  Andrea Tafi – 
 2000:  Johan Museeuw – 
 2001:  Servais Knaven – 
 2002:  Johan Museeuw – 
 2003:  Peter van Petegem – 
 2004:  Magnus Bäckstedt – 
 2005:  Tom Boonen – 
 2006:  Fabian Cancellara – 
 2007:  Stuart O'Grady – 
 2008:  Tom Boonen – 
 2009:  Tom Boonen – 
 2010:  Fabian Cancellara – 
 2011:  Johan Vansummeren – 
 2012:  Tom Boonen – 
 2013:  Fabian Cancellara – 
 2014:  Niki Terpstra – 
 2015:  John Degenkolb – 
 2016:  Mathew Hayman – 
 2017:  Greg Van Avermaet – 
 2018:  Peter Sagan – 
 2019:  Philippe Gilbert – 
 2020: Inställt på grund av Coronapandemin
 2021:   Sonny Colbrelli – Team Bahrain Victorious
 2022:   Dylan van Baarle - Ineos Grenadiers
 2023:   Mathieu van der Poel - Alpecin–Deceuninck

Damer
 2021:   Elizabeth Deignan – Trek-Segafredo Women
 2022:   Elisa Longo Borghini – Trek-Segafredo Women
 2023:   Alison Jackson – EF Education–Tibco–SVB

Källor 
 Tales from the pavé on the road to Roubaix – cyclingnews.com (engelska)

Se även 
 Vårklassiker

Referenser

Externa länkar 
 Paris-Roubaix Officiell webbplats.
 Paris-Roubaix Femmes Officiell webbplats.

 
UCI Pro Tour