kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Curzonlinjen

Curzonlinjen var en demarkationslinje mellan Polen och Sovjetunionen som föreslogs vid fredsförhandlingarna 1919. Linjen drogs upp av den brittiske utrikesministern George Curzon. I samband med första världskrigets slut och det ryska inbördeskriget uppstod en dispyt mellan Polen och Sovjetunionen om gränsen mellan de båda, vilket ledde till utbrottet av det Polsk-ryska kriget. Curzon lade fram sitt förslag till Sovjetunionen som en bas för vapenvila. Med ett par mindre avvikelser gick Curzonlinjen ungefär längs den gräns som drogs upp mellan Preussen och Tsarryssland efter den tredje delningen av Polen år 1797, vilket också var den sista gräns mellan länderna som hade erkänts av Storbritannien före fredsförhandlingarna 1919. 

När förslaget först lades fram gynnades Sovjetunionen av krigslyckan, varför man inte var särskilt intresserad av förslaget, och när Sovjet senare drabbades av motgångar var det istället Polen som inte var intresserat av Curzons förslag. Detta ledde till att Curzonlinjen inte kom att spela någon roll vid freden i Riga vid det polsk-ryska krigets slut. 

Freden i Riga innebar att Polen fick 135 000 km² land som i genomsnitt låg 200 km öster om Curzonlinjen. Efter Polens nederlag mot Tyskland 1939 flyttade dock Stalin fram Sovjetunionens gräns till en linje som i stort sett motsvarar Curzons förslag. Denna gräns fick Sovjetunionen behålla även efter andra världskriget och samma gräns utgör idag gränsen mellan Polen, Ukraina och Vitryssland. 

Den linje som delade Polen mellan Nazityskland och Sovjetunionen efter Polens nederlag 1939 följde delvis Curzonlinjen men avvek på vissa platser, till exempel omkring Białystok i norr och Galizien i söder. Linjen antas i allmänhet vara baserad på den etniska majoriteten i respektive område vilket har ifrågasatts av andra. Det är dock accepterat att den polska befolkningen öster om Curzonlinjen utgjorde en minoritet på 5–20 % av befolkningen enligt den statistik från tiden som finns tillgänglig.

Gränserna i Östeuropa kom att diskuteras på nytt under andra världskriget. Efter Jaltakonferensen gjorde de allierade ledarna Franklin Roosevelt, Winston Churchill, och Josef Stalin ett uttalande där de ställde sig bakom Curzonlinjen som utgångspunkt för gränsen, med en variation på 5–8 km. Curzonlinjen användes som ett väsentligt argument av Stalin under samtalen med de allierade från 1942–1945. Stalin hävdade att Sovjetunionen inte kunde begära mindre territorium åt sig själv än vad Storbritannien redan hade accepterat i ett tidigare fredsfördrag.

Det fanns två versioner av linjen: ”A” och ”B”. Version ”B” placerade Lwów (nu Lviv, Ukraina) i Polen. Linje ”A” är den som användes 1945 som bas för den polsk-sovjetiska gränsen.

Referenser

Noter

Polens gränser
Ukrainas gränser
Belarus gränser
Polen under 1900-talet
Ryssland under 1900-talet
Meurthe (flod)

Meurthe är en flod i nordöstra Frankrike. Floden har sin källa i vogeserna, och mynnar ut i floden Mosel, i närheten av Nancy. Meurthe är 159 kilometer lång.

Vattendrag i Frankrike
Rhens avrinningsområde
Cuxhaven

Cuxhaven är en stad i Niedersachsen i nordvästra Tyskland, belägen vid Elbes mynning i Nordsjön med cirka  invånare. Orten blev stad den 15 mars 1907.

Cuxhaven är känt för sin örlogshamn för den tyska marinen. Staden har även en av de största fiskehamnarna i Tyskland och även turism spelar en viktig roll. Hamnområdet Cuxhaven och området där dagens Cuxhaven ligger tillhörde fram till 1937 Hamburg. I Cuxhaven står Friedrich-Clemens-Gerke-Turm, som fått sitt namn för att hedra Friedrich Clemens Gerke, som gjorde banbrytande insatser för att anpassa det amerikanska morsealfabetet till europeiska förhållanden.

Historia
1883 stationerade den tyska flottan de första enheterna i Cuxhaven för att kontrollera tillfarten till Kielkanalen. Inom den civila sjöfarten kom Hamburg-Amerika-Linies atlantlinje att starta 1889. 1907 fick Cuxhaven stadsrättigheter. I samband med Groß-Hamburg-Gesetz 1937 blev Cuxhaven en del av provinsen Hannover men Hamburg kom att behålla delar av hamnområdet fram till 1993. Under slutet av 1960-talet fanns planer att bygga en hamn mellan Scharhörn och Neuwerk. Enligt projektet skulle hamnen sammanlänkas med Cuxhaven genom en väg på en skyddsvall. 1969 fick Hamburg tillbaka öarna Neuwerk och Scharhörn.

Vänorter
Cuxhaven har följande vänorter:
 Binz, Tyskland
 Hafnarfjörður, Island 
 Ílhavo, Portugal
 Murmansk, Ryssland
 Nuuk, Grönland 
 Penzance, Storbritannien 
 Piła, Polen 
 Sassnitz, Tyskland
 Vannes, Frankrike
 Vilanova de Arousa, Spanien

Galleri

Referenser

Noter

Kommuner och städer i Landkreis Cuxhaven
Orter grundade 1883
Dicyan

Dicyan eller vanligare cyan, C2N2 eller (CN)2, är en färglös, giftig och brännbar gas vid standardtryck och -temperatur med stickande lukt av bittermandel. Dicyan är en pseudohalogen.

Smältpunkten ligger på -28 °C och kokpunkten på -21 °C. Cyan är lättlöslig i vatten, etanol och eter. Cyan har inte någon större teknisk betydelse, men används inom produktion av konstgödsel och nitrocellulosa. Dess giftighet beror på att den hydrolyseras till vätecyanid (cyanväte) i vävnaderna hos levande organismer. Dicyan har en mycket hög förbränningstemperatur (4580 °C) på grund av de mycket stabila produkterna N2 och CO2 (ΔH = -530 kJ/mol).

Se även
Dicyanoetyn
Vätecyanid

Referenser

Cyanider
Oorganiska kväveföreningar
Cyanater

Cyanater är salter som innehåller cyanatjonen, OCN–. Jonen som har laddningen -1 innehåller en syreaton, en kolatom och en kväveatom.

De vanligaste cyanaterna är natriumcyanat (NaOCN) och kaliumcyanat (KOCN), som bland annat används vid framställning av stål och plast.

 
Funktionella grupper
Oxoanjoner

de:Cyansäure#Cyanate
Cyanider

Cyanider är salter av den svaga syran vätecyanid (HCN) och innehåller cyanidjonen, CN− (i äldre litteratur ofta betecknad Cy). Cyanidjonen har många egenskaper gemensamma med halidjonerna och betraktas som en pseudohalogen.

Det viktigaste saltet är natriumcyanid (NaCN), som bland annat används för att utvinna guld och silver ur mineral genom cyanidjonens förmåga att bilda komplex med övergångsmetaller (som dicyanoargentatjonen Ag(CN)2- och dicyanoauratjonen Au(CN)2-) enligt exempelvis:
4 Au(s) + 8 NaCN(aq) + O2(g) +  2H2O(l)→ 4 Na[Au(CN)2](aq) + 4 NaOH(aq)

Cyanider är mycket giftiga, då de reagerar med magens saltsyra till vätecyanid. Cyanidjonen är en inhibitor som blockerar enzymet cytokrom c-oxidas i andningskedjan, så att cellerna inte kan tillgodogöra sig det syre som transporteras i blodet. En medeldos på 1,52 milligram (CN-) per kilo kroppsvikt har beräknats vara dödlig för människa vid oralt intag och den lägsta konstaterade dödliga dosen för människa vid oralt intag är 0,56 milligram cyanid per kilo kroppsvikt. 

Efter andra världskriget och under dess slutskede tog flera höga nazister (som Hermann Göring, Heinrich Himmler och Martin Bormann) och deras närstående (exempelvis Eva Braun och Joseph Goebbels barn) sina liv med kapslar innehållande lösningar av cyanidsalter. Cyanidlösning användes också vid Jonestownmassakern 1978. Vätecyanid användes – under beteckningen Zyklon B – som avrättningsgas i nazisternas förintelseläger. Cyanid användes tidigare (första gången 8 februari 1924, sista gången den 3 mars 1999) till avrättningar i USA.

Se även
Dicyan
Cyanidolyckan vid Baia Mare

Källhänvisningar 

Ämnesklasser
Salter
Formicinae

Formicinae är en underfamilj i insektsfamiljen myror.

Hit hör bland annat de i Sverige vanligt förekommande stackmyrorna i släktet Formica, hästmyrorna i släktet Camponotus och jordmyrorna i släktet Lasius. Även vävarmyrorna, som arterna i släktet Oecophylla ingår i underfamiljen, dessa lever i Gamla världens tropiker och använder sina silkesproducerande larver för att väva ihop blad till sina bon med den klibbiga silkestråden.

Tribi och släkten
Hur underfamiljen vidare skall indelas i tribi och släkten är ännu ej till fullo fastställt. Nedanstående följer den indelning som ges på antbase.org men båda andra benämningar och indelningar förekommer.

Camponotini
Calomyrmex
Camponotus - hästmyror
Chaemeromyrma
Echinopla
Forelophilus
Opisthopsis
Overbeckia
Phasmomyrmex
Polyrhachis
Pseudocamponotus
Formicini
Alloformica
Bajcaridris
Cataglyphis
Formica
Polyergus
Proformica
Protoformica
Rossomyrmex
Gesomyrmecini
Gesomyrmex
Prodimorphomyrmex
Santschiella
Sicilomyrmex
Gigantopini
Gigantiops 
Lasiini
Acanthomyops
Acropyga
Anoplolepis
Cladomyrma
Lasiophanes
Lasius
Myrmecocystus
Prolasius
Stigmacros
Teratomyrmex
Melophorini
 Melophorus
Myrmecorhynchini
Myrmecorhynchus
Notoncus
Pseudonotoncus
Myrmoteranini
Myrmoteras
Notostigmatini
Notostigma
Oecophyllini
Oecophylla
Plagiolepidini
Agraulomyrmex
Aphomomyrmex
Brachymyrmex
Bregmatomyrma
Euprenolepsis
Myrmelachista
Paratrechina
Petalomyrmex
Plagiolepsis
Pseudaphomomyrmex
Pseudolasius
Tapinolepis
Ej indelade i tribus
Eucharis (myrsläkte)
Imhoffia
Kyromyrma(fossil från krita)
Leucotaphus
Protrechina
Tylolasius

Referenser

Vidare läsning
 B. Bolton, A new general catalogue of the ants of the world, Harvard University Press, Cambridge, MA, 1995.

Myror
Formicidae
Volterra

Volterra är en stad och kommun i provinsen Pisa i regionen i Toscana, Italien, 45 km sydväst om Florens. Kommunen hade  invånare (2018). Staden ligger på en bergstopp med storslagen utsikt över landskapet. Fynd visar att platsen varit bebodd från 1000-talet före Kristus. Staden Volterra anlades av etruskerna på 300-talet f.Kr. (Velathri) och blev en av de tolv etruskiska stadsstaterna.

I litteraturen 
Staden omnämns i de bästsäljande böckerna När jag hör din röst, Ljudet av ditt hjärta och Så länge vi båda andas, skrivna av Stephenie Meyer. I böckerna är Volterra hemstad för den mäktiga vampyrklanen  Volturi.

Referenser

Externa länkar 

 Officiell webbplats (engelska och italienska)
 Svensk reseguide om Volterra

Kommuner i provinsen Pisa
Orter i Toscana
Ettermyror

Ettermyror (Myrmicinae) är en underfamilj myror i familjen myror (Formicidae). De utmärks bland annat av att de har en gadd i spetsen på bakkroppen och kan åstadkomma stick som kan orsaka sveda. De kan även bitas.

Ett släkte heter rödmyror (Myrmica), och dess arter brukar i folkmun kallas pissmyror.

Referenser

Externa länkar

Myror
Beggars Banquet

För skivbolaget, se Beggars Banquet Records

Beggars Banquet är ett musikalbum av The Rolling Stones som släpptes i december 1968 på skivbolaget Decca. Det var deras elfte album och släpptes efter äventyret med psykedelisk musik på det förra albumet Their Satanic Majesties Request. Med Beggars Banquet återvände gruppen musikaliskt till sitt ursprung och låtarna är återigen R&B- och bluesinspirerade. 

Låten"Sympathy for the Devil" öppnar albumet och är troligtvis den mest kända från detta album. I låten tar Mick Jagger rollen som djävulen själv och framför en bild från hans sida att se saker och ting ur ett världshistoriskt perspektiv. På albumet finns också en av gruppens mest politiska låtar, "Street Fighting Man". Låten var albumets enda singel, och nådde plats 48 på Billboard Hot 100-listan. Att den inte nådde högre berodde på att den smått bojkottades av amerikansk radio på grund av texten. Dessa två låtar och "Stray Cat Blues" är rak rockmusik,  resten av albumet är mer bluesbaserat med rockinslag. Albumet kom att bli det sista där Brian Jones medverkade i större utsträckning. Han spelar bland annat slidegitarr på "No Expectations", munspel på "Dear Doctor", och mellotron på "Jigsaw Puzzle".

På de första utgåvorna av albumet stod inte Robert Wilkins med som upphovsman till låten "Prodigal Son", vilket rättades till på senare utgåvor av albumet.

Fodralet till skivan föreställde ursprungligen ett smutsigt och nerklottrat offentligt toalettutrymme. Både Decca i Europa och London Records i USA vägrade ge ut albumet med denna omslagsbild, vilket gjorde att albumet blev försenat flera månader då Rolling Stones ville ha denna bild. Gruppen gav dock med sig och skivan gavs istället ut med ett vitt omslag med en smal guldram där albumtiteln och gruppnamnet står med snirklig text på framsidan. Fodralet liknar ett inbjudningskort till en middagsbjudning. 1984 var första gången albumet officiellt gavs ut med originalomslaget, och de flesta nyutgåvor använder sedan dess det omslaget.

Kuriosa 

2010 gjordes en dokumentär om inspelningen av albumet i serien Classic Albums. Albumet medtogs i magasinet Rolling Stones lista The 500 Greatest Albums of All Time.

Låtlista
Alla låtar är skrivna av Mick Jagger och Keith Richards om inget annat anges.

Sida ett
 "Sympathy for the Devil" - 6:18 
 "No Expectations" - 3:56 
 "Dear Doctor" - 3:22 
 "Parachute Woman" - 2:20 
 "Jigsaw Puzzle" - 6:06

Sida två
 "Street Fighting Man" - 3:16 
 "Prodigal Son" (Robert Wilkins) - 2:52 
 "Stray Cat Blues" - 4:37 
 "Factory Girl" - 2:09 
 "Salt of the Earth" - 4:47

Listplaceringar

Källor
Beggars Banquet på Allmusic
Albumets utgåvor på Discogs
Fotnoter

Musikalbum 1968
Brittiska musikalbum
Album av The Rolling Stones
Engelskspråkiga musikalbum
Guebwiller

Guebwiller (tyska Gebweiler) är en stad och kommun i regionen Alsace i nordöstra Frankrike. År  hade kommunen Guebwiller  invånare., med totalt 32 000 invånare i hela storstadsområdet.

Befolkningsutveckling 
Antalet invånare i kommunen Guebwiller

Se även 
 Lista över kommuner i departementet Haut-Rhin

Källor

Externa länkar 

Orter i Alsace
Kommuner i Haut-Rhin
Ande

En ande (latin: spiritus) är ett ord med gammal härstamning som förekommer i de flesta indoeuropeiska språk, och är nära besläktat med vind och andedräkt. Det kan dels syfta på livskraft hos människor och ibland även andra levande varelser – som andedräkten anses vara exempel på, och andra icke-kroppsliga levande varelser av gudomlig eller övernaturligt slag.

Användning

Inom religion
I Gamla testamentet beskrivs anden som den livskraft som tas ifrån människan vid döden. I Nya testamentet har begreppet ande en vidare betydelse. Första Thessalonikerbrevet 5:23 beskriver människan som bestående av kropp, själ och ande, något som fått stor betydelse inom östlig filosofi.

Inom kristendomen beskriver man också "Gud närvarande här och nu" som Den Helige Ande. "Onda andar" är inom kristendomen detsamma som demoner, osynliga, gudsfientliga onda makter och Satans sändebud. Andar spelar en viktig roll i de flesta religioner. Onda andar påstås drivas ut genom exorcism.

I Första Korintierbrevet 15:44 står det: "Om det finns en jordisk kropp, finns det också en andlig kropp" Anden = en kropp i andevärlden. Detta skulle då betyda att vår själ(psyke) har två kroppar att påverkas av och påverka på. Det skulle då betyda att människan står i förbindelse med två världar både den andliga och den fysiska.

Inom många andra religioner är själ och ande samma sak.

Inom spiritismen kan andar vara avlidna personer, som irrar omkring här på jorden. Dessa kallas "osaliga andar".

En ande kan även vara kopplad till en sak eller plats. Oftast i religiöst sammanhang.

Inom filosofi
Inom filosofi har andens natur varit ett centralt spörsmål. Anaxagoras beskriver anden som den finaste och tunnaste av alla ämnen och pekar tillbaka på en äldre uppfattning av ande och livskraft som samma sak. Hos Aristoteles är dock anden likställigt med förnuftet och den högsta delen av människosjälen. Inom nyplatonismen uppfattades anden som en utströmning av en högre gudomlig princip, Enan. Ur denna ande utströmmar i sin ordning världssjälen och de enskilda själarna. John Locke kom i sin Essay om det mänskliga förståndet återkoppla att ordet ande ("spirit") ursprungligen betydde andedräkt.

En särskild betydelse fick begreppet ande hos Friedrich Hegel och de efterföljande tyska idealismen, där anden (på tyska "Der Geist") tolkades som den yttersta verkligheten och ursprunget för allt vårt kännande, upplevande tänkande och viljande. Han tolkade historiens utveckling som ett resultat av världsandens utveckling genom ständigt utbytta "Tidsandar" (på tyska "Zeitgeist"). Eduard von Hartmann uppfattades världsgrunden som en "omedveten" ande. Wilhelm Dilthey och andra dualister kom senare att utvidga begreppet ande till att omfatta alla den mänskliga kulturens yttringar.

Se även 
 Andevärlden
 Andlighet
 Animism
 Dualism
 Exorcism
 Förfädersdyrkan
 Naturande
 Odöd
 Spiritism
 Spiritualitet
 Spöke
 Nekromant

Källor

Externa länkar

Odöda
Religiösa termer
Termer inom metafysik
Roubaix

Roubaix (franska Roubaix, uttalas  /ʁuˈbɛ/, nederländska Robaais, uttalas /roʊˈbeɪ/) är en gammal industristad i norra Frankrike, som är belägen i den sydöstra delen av den tidigare provinsen Franska Flandern, nära gränsen till Belgien. Den är också en kommun som ligger i departementet Nord i regionen Hauts-de-France och chef-lieu över två kantoner som tillhör arrondissementet Lille.

Med cirka 96 000 invånare 2013 är Roubaix den tredje största staden i regionen efter Lille och Amiens. Roubaix är en del av en konurbation med närliggande städerna Lille, Tourcoing, Villeneuve-d'Ascq och 86 andra kommuner, som tillsammans bildar ett storstadsområde kallat Métropole européenne de Lille  med en befolkning på över en miljon människor.

På 1800-talet blev Roubaix världskänt för sin ull- och textilproduktion, varför staden fick smeknamnet ”Frankrikes Manchester”. På grund av sitt rika förflutna, från industriella revolutionen, har staden ett anmärkningsvärt samtida arkitektoniskt arv, och i december 2000 betecknades ön som ”Ville d'art et d'histoire”  av kulturministeriet.

Staden är känd för cykeltävlingen Paris-Roubaix.

Befolkningsutveckling 
Antalet invånare i kommunen Roubaix

Galleri

Se även 
 Lista över kommuner i departementet Nord

Referenser

Noter

Källor

Externa länkar 
 Stadens webbplats 

 
Kommuner i Nord
Alexander von Kluck

Henrik Rudolf Alexander (von) Kluck, född 20 maj 1846, död 19 oktober 1934, var en tysk general under första världskriget. 

Kluck blev officer 1866 och tjänstgjorde samma år i österrikisk-preussiska kriget och därefter i fransk-tyska kriget 1870-71, där han sårades i slaget vid Nouilly 14 augusti 1870. Han avancerade i graderna, blev överste och regementschef 1898, generalmajor och brigadchef 1899, general av infanteriet och armékårschef 1906, adlades 1909 och utsågs 1913 till generalöverste och chef för den 7:e armén. Då första världskriget bröt ut placerades han som befälhavare för den 1:a armén på västfronten, längst ut på högerflanken i anfallet genom Belgien och Frankrike och vann som sådan segarnar vid Mons 23 augusti och Lecateau 25 augusti. Efter att ha kämpat framgångsrikt vid L'Ourcq 5-9 september tvingades Kluck på grund av motgångarna i slaget vid Marne att dra sig tillbaka till Aisnelinjen. Under en inspektion av fortlinjen skadades Kluck allvarligt i benet i mars 1915 och tvingades nedlägga sitt befäl som arméchef. Han pensionerades från aktiv tjänst i oktober 1916. Kluck utgav Der Marsch auf Paris und die Marne-Schlacht 1914 (1920) samt Wanderjahre - Krieg - Gestalten (1929).

Källor

Externa länkar 
 

Tyska generaler
Personer i Tyskland under första världskriget
Tyska militärer under 1800-talet
Tyska militärer under 1900-talet
Födda 1846
Avlidna 1934
Män
Svensk uppslagsbok
Ardennerna

Ardennerna (franska: Ardennes, nederländska: Ardennen) är ett drygt 10 000 kvadratkilometer stort skogbeklätt bergsområde beläget i sydöstra Belgien och de angränsande delarna av Luxemburg och Frankrike. Här utkämpades en av de hårdare striderna i andra världskriget mellan Nazityskland och de allierade. Under romartiden kallades Ardennerna Arduenna Silva, vilket egentligen syftar på skogsområdet. De franska delarna av området ingår i regionen Champagne-Ardenne.

Beskrivning
Ardennerna är ett mestadels skogbeklätt bergland som bildar den västliga avslutningen av den nederrhenska skifferhögslätten. Den täcker Luxemburg samt sydöstra Belgien. Mot öst sammanhänger denna bergsträcka med Hohes Venn och Eifel, mot väst sänker den sig småningom ned till den flamländska lågslätten. 

De största höjderna ligger nära tyska gränsen, såsom Baque Michel på 675 m ö.h. Belgiens högsta punkt är Signal de Botrange, där den skogklädda bergstoppen på 694 m ö.h. byggts på med en sex meter hög utsiktsplattform. Dessa så kallade "Hög-Ardennerna" sträcker sig åt sydväst och bildar i trakten av Sedan norra gränsen för Seinebäckenet. De högsta regionerna är täckta av hedar och högmossar (tyska: Hohes Venn; franska: hautes fagnes), har en mycket rå och ogästvänlig karaktär och är i stor utsträckning ouppodlade. Detta kontrasterar mot de mer uppodlade trakterna som ligger under 500 m ö.h. 

Ardennerna består övervägande av skiffer och kalk från devontiden. De har utgjorts av veckberg, som genom erosion och denudation förvandlats till en ganska jämn platå och där floderna grävt sig djupa och trånga klyftor. 

Norr om de egentliga Ardennerna, söder om Maas och Sambre, ligger en bred, likaledes platåformad gördel som ibland benämns Sub-Ardennerna. Den är på mindre än 300 meters höjd över havet, är bildad dels under devon, dels under stenkolsperioden och har rika stenkolslager. Dit hör landskapen Fagne, Marlagne, Famenne, Condroz och Hervé. Förutom stenkol finns där rikligt med järn, zink och bly. Där ligger, från Valenciennes i Frankrike till Aachen i Tyskland, ett stort industriområde som bland annat omsluter Belgiens stora industristäder Mons, Charleroi, Namur och Liège.

Se även 
 Ardenneroffensiven
 Ardenner
 Ardennes, departement i Frankrike
 Rheinisches Schiefergebirge

Källhänvisningar

Externa länkar

Bergskedjor i Belgien
Bergskedjor i Frankrike
Bergskedjor i Luxemburg
Ardenneroffensiven
John French, 1:e earl av Ypres

John Denton Pinkstone French, från 1922 1:e earl av Ypres, född den 28 september 1852 i Ripple, död den 22 maj 1925 på slottet Deal i Kent,  var en brittisk officer. Han var generalstabschef 1912-1914, fältmarskalk 1913 och befälhavare för British Expeditionary Force i Frankrike under första världskriget 1914-1915.

Biografi 

French var kadett vid flottan 1866-70, blev officer vid kavalleriet 1874. Han deltog med utmärkelse i expeditionen till Sudan 1884-85, blev generalmajor 1899 och utnämndes vid andra boerkrigets utbrott 1899 till chef för kavallerifördelningen, med vilken han vann segern vid Elandslaagte 21 oktober 1899. Vid fredsslutet var han generallöjtnant, och var 1900-07 befälhavare över trupperna i Aldershot. French var 1907-12 generalinspektör för armén.  

År 1912 utnämndes French till generalstabschef (Chief of the Imperial General Staff) och blev fältmarskalk (Field Marshal) 1913. French fick avgå som chef för generalstaben efter oroligheter i armén på Irland i juli 1914, men fick i augusti befälet över den brittiska expititionskåren, BEF, som sändes till Frankrike när första världskriget bröt ut. French lyckades inte samarbeta varken med krigsministern lord Kitchener eller chefen för franska femte armén på BEF:s högra flank, Charles Lanzerac. BEF retirerade i oordning efter slagen vid Mons och Le Cateau. Inför slaget vid Marne var det först efter ett personlig vädjande från den franske överbefälhavaren Joseph Joffre som French gick med på att sätta in den brittiska armén i luckan mellan de tyska första och andra arméerna. Detta blev en stor framgång, men redan i mars 1915 var French i blåsväder igen efter att ha skyllt misslyckandet att bryta igenom de tyska linjerna i slaget vid Neuve-Chapelle på att regeringen inte fått fram tillräckligt med granater. Efter flera incidenter ersattes French av Douglas Haig i december 1915. French blev därefter chef för hemmaarmén (Home Forces) till 1918 och slutligen lordlöjtnant - i praktiken militärguvernör - på Irland till 1921.

Källor 
 Noble Frankland (red.) The encyclopedia of 20th century warfare (1989) .

Noter

Externa länkar

Vidare läsning 
 Adam Hochschild, Aldrig mera krig. Lojalitet och uppror 1914-1918, Ordfront 2013.

Brittiska fältmarskalkar
French, John
French, John
Brittiska militärer under 1900-talet
Födda 1852
Avlidna 1925
Män
Svensk uppslagsbok
Alumner från Oxfords universitet