kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Giske kommun

Giske kommun () är en kommun i Møre og Romsdal fylke i västra Norge, belägen nära staden Ålesund. På ön Valderøya ligger kommunens största tätort Nordstrand som bland annat omfattar centralorten Valderhaugstrand. Ålesunds flygplats ligger på ön Vigra i den norra delen av kommunen.

Giske kommun består av de två flacka öarna Giske och Vigra och två mer kuperade öar, Godøya och Valderøya, samt ett antal mindre öar. Ön Giske den minsta av de fyra större öarna.

Administrativ historik 
Giske kommun bildades 1908 genom en delning av Borgunds kommun. 1964 slogs Giske samman med Vigra kommun.

Tätorter 
I Giske  kommun finns fyra tätorter:
Giske
Leitebakk
Nordstrand (omfattar centralorten Valderhaugstrand)
Roald

Referenser

Externa länkar 

Kommuner i Møre og Romsdal fylke
Gjemnes kommun

Gjemnes kommun () är en kommun i Møre og Romsdal fylke i västra Norge. Kommunens centralort är tätorten Batnfjordsøra.

Administrativ historik 
Gjemnes kommun bildades 1893 när gränserna i Frei, Øre och Kvernes kommuner justerades. 1965 slogs Gjemnes samman med Øre samtidigt som ett område med 778 invånare överfördes från Tingvolls kommun.

Tätorter 
I Gjemnes kommun finns två tätorter:
Batnfjordsøra (centralort)
Torvikbukt

Referenser

Kommuner i Møre og Romsdal fylke
Tolv patriarkernas testamenten

Tolv patriarkernas testamenten, en ursprungligen judisk apokryfisk skrift, som uppstod i något av de två århundradena närmast Kristi födelse. 

I dem berättar Jakobs tolv söner för eftervärlden sin historia såsom dygde- och syndaspegel. Skriften försågs sedan med tillägg av kristna författare.

Källor

Apokryfer
Tolv tavlornas lag

De tolv tavlornas lag (latin Lex duodecim tabularum eller bara duodecim tabulae) är en ursprungligen på tolv tavlor upptecknad lag, som under romerska republikens tid antogs av folket (449 f.Kr.) och väsentligen är att betrakta som en kodifikation av redan förut bestående rätt (till en stor del sedvanerätt).

Lagen var alltså av så gammalt datum som 449 f.Kr. Politiskt sett innebar den ett resultat av plebejernas maktutvidgning i deras strid med patricierna, då plebejerna tidigare ansett att de patriciska ämbetsmännen i brist på skriven lag kunde förfara godtyckligt, vilket ledde till kraven på en skriven lag. Juridiskt sett torde de tolv tavlornas lag väsentligen ha utgjort en sammanfattning av förut gällande sedvanerätt, dock under inflytande av grekisk rätt (särskilt Solons lagar). Många av dess formler är identiska med Gortyns till stor del bevarade rättssatser. I moderniserad gestalt användes de tolv tavlornas lagar i den fornromerska skolundervisningen.

De tolv tavlornas lag omfattade såväl privaträttsliga som process- och straffrättsliga och till och med statsrättsliga regler och betraktades som grundvalen för det romerska rättssystemet - en betydelse, som dock mindre tillkom lagen på grund av dess tämligen primitiva innehåll än till följd av dess historiska ställning och det sätt som den tolkades. Den klara, lapidariska stilen i de tolv tavlornas lag står i kontrast till den omständliga stil som kännetecknar de efterföljande romerska lagarna, vilka för övrigt trots sitt inte ringa antal endast sällan innehöll någon utformad juridisk tanke av mera bestående värde.

Källor

Romersk rätt
Tola

Tola (urdu, av tula, "våg""), gammalt indisk viktmått, lika med 180 engelska grain, lika med 11,664 gram, som guld- och silvervikt, lika med 170 grains, lika med 11,599 gram.

Källor

Massenheter
Kodifikation

Kodifikation eller kodifiering var i äldre tider införandet av lag i kodex. I modern mening innebär kodifikation den process som omvandlar moraliska och etiska ståndpunkter, sedvanerätt, handelsbruk, rättspraxis med flera rättskällor till skriven lag.

Kända europeiska kodifikationer är bland annat den franska Code Civil samt den tyska Bürgerliches Gesetzbuch. I Sverige kan 1734 års lag till viss del utgöra en kodifikation, det bör dock beaktas att den inte var en upplysningskodifikation på samma sätt som till exempel Code Civil.

Se även
Civil law
Rättssystem
Ratio legis

Juridiska termer
Lagar
Clarendon Press

Clarendon Press, ett brittiskt boktryckeri och bokförlag, tillhörigt universitetet i Oxford och grundlagt redan 1585 i liten skala. 

1669-1713 hade detta tryckeri, då kallat "University press", sin lokal i det så kallade "Theatrum sheldonianum" (vilken byggnad ärkebiskop Sheldon låtit uppföra för annat ändamål), flyttades därefter till "Clarendon Building" - till vilken medel erhållits genom försäljningen av lord Clarendons "History of the rebellion and civil wars in England" - och 1830 till en ny, särdeles storartad byggnad. 

Det administrerades länge genom en nämnd av 12 "delegerade", utsedd av universitetets rådsförsamling. Sina förnämsta inkomster har det haft genom tryckningen av biblar och bönböcker. Oxfords universitet hade jämte Cambridges under lång tid privilegium på utgivandet av biblar och liturgiska böcker. Också var Clarendon Press det största bibeltryckeri som funnits; det kallades i denna egenskap vanligen "Oxford University Press". 

I en avdelning, som kallas "the learned" eller "the classical", trycks universitetets handlingar samt arbeten, som förläggs av enskilda personer eller de "delegerade", tidigare främst filologi. Tryckeriet har haft eget pappersbruk i Wolvercote nära Oxford.

Källor
 

Brittiska bokförlag
Företag bildade 1585
Ugglan
Clarendon Castle

Clarendon Castle, ruin efter ett kungligt engelskt slott i Wiltshire, nära Salisbury.

Orten är historiskt ryktbar genom två riksförsamlingar som hölls där under kung Henrik II:s regering. På den ena, år 1164, fastställdes de bekanta stadgarna Constitutions of Clarendon. Enligt dem skulle brottsliga klerker i världsliga mål svara inför världslig domsrätt. Överklagande till Rom var inte tillåtet utan kungens medgivande. Ingen kyrkoperson fick lämna landet utan kungens tillstånd. Genom dessa stadgar, vilka utfärdades såsom en kodifikation av gammal sedvanerätt, bröts hierarkins makt i England. De genomfördes på riksmötet mot ärkebiskop Thomas av Beckets protester och gav närmaste anledning till striden mellan honom och kung Henrik. Även påven Alexander III protesterade skarpt mot stadgarna. 

På riksförsamlingen i Clarendon 1166 antogs en annan viktig stadga, Assize of Clarendon, vilken företer vissa likheter med Sveriges edsörelagar. Denna stadga om kungsräfst införde flera betydelsefulla reformer i den engelska rättskipningen; särskilt ordnades därigenom grevskapsjuryns verksamhet och avskaffade äldre bevismedel, såsom edsgärdsmän och tvekamp.

Externa länkar 

Kungliga residens i Storbritannien
Borg- och slottsruiner i England
Klack (grupp av människor)

Klack (Claque, fr. av claquer, "klappa, smälla"), egentligen "slag eller smäll med flata handen, handklappning" eller hejarklack är en samling av personer, som förr hade betalt för att klappa i händerna på teatrar; då talade man även om claqueur, medlem av "claquen", en som ivrigt applåderar. Särskilt i Paris var claquen fast organiserad och en teatermakt att räkna med.

Historia
Seden att hyra in människor för att applådera vid olika typer av framträdanden och teatrar har funnits sedan antiken. Ett exempel är den romerske kejsaren Nero, som när han framträdde offentligt gjorde det till applåder och glädjerop av femtusen av sina legionärer.

Detta ledde till att den franske 1500-tals poeten Jean Durat bidrog till att utveckla den moderna klacken. Detta skedde genom att han köpte en mängd biljetter till en av sina egna pjäser, och gav dem till folk som då lovade att applådera under och efter föreställningen. 1820 blev systemet än mer systematiserat då ett företag öppnade i Paris som kunde organisera och leverera en klack till ett fast pris.

1830 hade klacken blivit en institution, och ledaren för en teater eller opera kunde enkelt beställa en klack. Klacken stod under överinseende av en Chef de claque (klackledare), som bestämde när och hur klacken skulle applådera eller bete sig. Fler funktionärer tillkom såsom commissaires (kommissarie) som lärde sig föreställningen utantill och kunde bestämma när och var applåden skulle ges. Rieurs (skrattare) som kunde skratta vid rätt tillfälle och pleureurs (gråtare) som kunde gråta och jämra vid rätt tillfälle. Ofta var det kvinnor som var gråterskor. Chatouilleurs (retare/kittlare) försökte hålla humöret upp på publiken exempelvis mellan akter och bisseurs (engångtill-personer) som klappade och skrek "Bis! Bis", vilket betyder "engång till, engång till!".

Inom idrotten

Numera återfinns klacken främst inom idrotten, ofta fastare organiserad i supporterklubb, tifo e.dyl. I en och samma klack kan ett flertal supporterklubbar finnas närvarande men de flesta representerar vanligen inte någon klubb alls. Det som utmärker klacken under en match är att de sjunger mer än övriga publiken och har oftare tifo-arrangemang. Ibland så har klacken en klackledare som leder klacken och väljer hejaramsa.

Inom fotbollen brukar klackarna vara belägna på samma läktare eller del av läktare under varje match. Det vanligaste är att de finns på kortsidorna eller i kurvorna eftersom biljetterna där är billigare.

Se även
 Supporter
 Cheerleading
 Vågen
 Vulkanen

Referenser

 

Supporterkultur
Kroatiska folkpartiet – liberaldemokraterna

Kroatiska folkpartiet – liberaldemokraterna (, förkortat HNS) är ett liberalt parti i Kroatien. Partiet bildades 2005 genom samgående av Kroatiska folkpartiet (Hrvatska narodna stranka) (grundat 1990) och Liberaldemokraterna (Liberalni demokrati) (grundat 2002). Partiet ingick i Kuckeliku-koalitionen som gick segrande ur det kroatiska parlamentsvalet 2011 och styrde Kroatien fram till 2016. 

Partiet hade, genom Stjepan Mesić, presidentposten 2000-2010 och satt med i regeringen 2000-2003. Sedan 2017 ingår HNS i Andrej Plenković konservativa regering. 

HNS är associerad medlem av Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiet (ELDR) och Liberala internationalen.

Källor 
 Inblick Östeuropa
 Officiell webbplats för HNS

Liberala partier i Kroatien
Politiska partier bildade 2005
Earl av Clarendon

Earl av Clarendon () är en engelsk adelstitel inom familjerna Hyde och Villiers. Alla earler av Clarendon har också innehaft baronvärdigheten Hyde; därför tituleras earlens äldste son Lord Hyde under faderns livstid. Titeln Earl av Clarendon kan syfta på:

 Edward Hyde, 1:e earl av Clarendon (1609–1674)
 Henry Hyde, 2:e earl av Clarendon (1638-1709)
 Edward Hyde, 3:e earl av Clarendon (1661–1723)
 Henry Hyde, 4:e earl av Clarendon (1672–1753)
 Thomas Villiers, 1:e earl av Clarendon (1709–1786)
 Thomas Villiers, 2:e earl av Clarendon (1753–1824)
 John Villiers, 3:e earl av Clarendon (1757–1838)
 George Villiers, 4:e earl av Clarendon (1800–1870)
 Edward Villiers, 5:e earl av Clarendon (1846–1914)
 George Villiers, 6:e earl av Clarendon (1877–1955)
 Laurence Villiers, 7:e earl av Clarendon (1933-2009)
 George Villiers, 8:e earl av Clarendon (född 1976)

Källor
 

Engelska adelstitlar
Ugglan
Glasögonorm

Glasögonormen eller indisk kobra (Naja naja) är en kobraart som lever i ett område som sträcker sig från västra Asien över Indien, Sri Lanka och sydöstra Asien till Filippinerna. En glasögonorm kan bli drygt 2 meter lång. Kobrorna tillhör släktet Elapidae och kallas även för Tobiasorm.

Ormtjusare använder ofta glasögonormen på grund av dess vackra glasögonliknande nackmönster, som blir tydligt framträdande då ormen breder ut sin så kallade hals- och nacksköld. Ormtjusarna förlägger sin föreställningar på dagen, då ormarna är relativt obenägna att hugga. 

Det hävdas att omkring 10 000 dödsfall inträffar årligen bland människor bara i Indien. Denna siffra torde dock vara något överdriven eftersom man ofta skyller okända dödsfall just på ormbett. Man har uppskattat att ungefär vart tionde bett från glasögonormen leder till döden. Arten har ett mycket kraftigt nervgift som förlamar livsviktiga organ såsom bland annat lungor och hjärta. 

Ökad tillgång på serum mot ormgifter har dock lett till att dödligheten i samband med ormbett minskat i många länder.

Referenser 

Giftsnokar
Mary Anner

Mary Anner, egentligen Mary Frideborg Ahrenberg, ogift Andersson, född den 3 november 1909 i Norrköpings Sankt Olai församling, död den 4 augusti 2012 i Oscars församling, Stockholm, var en svensk skådespelare.

Anner genomgick skolutbildning i Norrköping och tog sång- och tallektioner för fru Werge där samt för operasångerskan Anna-Lisa von Roos i Stockholm. Hon bedrev även språkstudier vid Stockholms Praktiska Institut.

Anner började sin teaterbana med en turné i landsorten med Martin Sterner 1934 och var sedan engagerad hos Ivar Kalling 1936–1937 samt vid Nya Teatern i Stockholm 1938. Därefter var hon även engagerad vid Radioteatern. Hon gjorde filmdebut 1938. Mary Anner engagerades vid AB Kinocentralen i Stockholm, där hon arbetade som skådespelare i reklamfilmer.

Hon var från 1941 till 1946 gift med journalisten Sixten Ahrenberg (1909–1980) med vilken hon fick dottern Annika (född 1941).

Mary Anner är begravd på Matteus begravningsplats i Norrköping.

Källor 
 Sven Nygren (red): Svenskt biograf- och filmfolk i ord och bild (Stockholm 1940), s 170.

Noter 

Kvinnor
Födda 1909
Avlidna 2012
Skådespelare från Norrköping
Svenska hundraåringar
Gravsatta i Norrköping
Fortschritt

Fortschritt, Framsteg, östtyskt skördetröskemärke, tillverkat av VEB Fortschritt i Neustadt in Sachsen, Sachsen

Tyska jordbruksföretag
Ej längre existerande östtyska företag
Sedvanerätt

Sedvanerätt (även jus non scriptum, lex non scripta, oskriven rätt, engelska customary law), är sådan allmän sedvänja som har accepterats som lag inom ett visst område utan att det är bestämt i nedskrivna regler. Sedvanerätt är en rättskälla som utgörs av handelsbruk, hävdvunnen sed och traditioner som har tillämpats allmänt, och som inte formulerats i skriven lagtext men som ändå uppfattas som juridiskt bindande för inblandade aktörer, domstolar såväl som andra myndigheter och enskilda. Exempel på rättskällor som kan uttrycka sedvanerätt är domstolsavgöranden och regelmässigheter i handel som har utvecklats inom en viss bransch, näring eller marknad. Inom folkrätten är det staternas praxis, kombinerad med en rättsövertygelse om denna praxis bindande kraft, som ger upphov till sedvanerätt. Sedvänja gäller i vissa fall före dispositiva lagar, till exempel Köplagen, utan att det räknas som sedvanerätt.

I bland annat de skandinaviska länderna har sedvanerätten betydelse än idag. Exempelvis har vissa samer enligt den svenska Rennäringslagen sedvanerätt till vinterbetesmark "där renskötsel av ålder bedrivs vissa tider av året". Sedvanerätten hade emellertid större betydelse förr, eftersom tolkningsutrymmet begränsas genom en alltmer detaljerad lagstifning. I 1734 års lags rättegångsbalk 1 kap. 11 §, där båda dessa arter av rätt sattes i motsats till varandra, gavs ett erkännande åt sedvanerätten som positiv rättskälla: "Domaren skall noga prova lagens rätta mening och grund och därefter döma; men ej däremot, efter eget godtycko. Landssed, som ej har oskäl med sig, må han ock rätta sin dom efter, där beskriven lag ej finnes". 

Coutume är en fransk term för sedvanerätt. I den äldre franska lagstiftningen var ordet en beteckning för de av kungen med ständernas medgivande sanktionerade samlingarna av rättssedvänjor, som var gällande inom en provins ("coutumes générales") eller en stad ("coutumes locales").

Tidigare fanns skilda sedvanerätter för olika delar av England, men nya kungliga domstolar skapade på 1200-talet common law med rötter i främst gammal sedvanerätt, men även i romersk rätt och kanonisk rätt. I Englands Common Law måste "långvarig tillämpning" säkerställas för att sedvanerätten ska vara giltig.

Se även 
 Engelsk rätt
 Konstitutionell praxis
 Manus lagbok 
 Tolv tavlornas lag
 Kodifikation
 God sed
Opinio juris sive necessitatis

Källor 

Civilrätt
Lagtolkning
Xavier Cugat

Xavier Cugat (uttal: /ku'ɣat/; fullständigt namn: Francisco de Asís Javier Cugat Mingall de Bru y Deulofeu), född 1 januari 1900 i Girona, Katalonien, död 27 oktober 1990 i Barcelona, var en spansk-amerikansk violinist och orkesterledare av katalanskt ursprung. Han var känd som "Rumbakungen" och var även en framgångsrik kompositör av populärmusik.

Biografi
Cugat flyttade som femåring med sin familj till Kuba och erhöll undervisning som klassisk violinist. I tonåren emigrerade han vidare till USA och fick bland annat arbete som ackompanjatör till Enrico Caruso under dennes turnéer. Cugat lämnade dock snart den klassiska musiken för den mer lukrativa dans- och populärditon, och hans första orkester, The Gigolos, kunde profitera på den rådande tangovågen i slutet av 1910-talet.

Under några år på 1920-talet ingick Cugat i den populäre orkesterledaren Vincent Lopez band och turnerade med detta till England 1925. Under en kortare period 1933 ingick han även i Anson Weeks orkester, men ledde annars från 20-talets slut företrädesvis egna ensembler, först i Los Angeles och senare i New York, där han länge hade fast engagemang på Waldorf Astoria Hotel.

Från augusti 1933 gjorde han regelbundet skivinspelningar för Victor. 1940 gick han över till Columbia för att under 1950-talet spela in för Mercury och från mitten av 1960-talet på Decca. En av hans största skivframgångar var Perfidia (1940). Till hans vokalister hörde bland andra Dinah Shore.

Med början 1925 medverkade Cugat (med och utan sin orkester) i en lång rad filmer, såväl som skådespelare som kompositör. Särskilt aktiv som skådespelare var han under 1940-talet. Sin sista filmroll gjorde han 1978.

Betydelse och övrigt
Cugat var från 1920-talet en viktig popularisatör av latinska dans- och musikstilar som rumba, conga, mambo och cha-cha-cha i USA. Bland Cugats mer kända egna kompositioner kan "Brazil" (1943) nämnas, och Cole Porter skrev sin "Begin the Beguine" särskilt för Cugat.

Utöver sin musikaliska talang var Cugat också en skicklig karikatyrtecknare och arbetade ett tag som professionell sådan. Han var gift fem gånger, bland annat med sångerskorna Abbe Lane och Charo (fullständigt namn: María Rosario Pilar Martínez Molina Baeza Rasten). Han var god vän med Salvador Dalí. Xavier Cugat nämns också i Vanessa Paradis låt "Joe le taxi".

Se även 
 Nina

Referenser

Externa länkar 
 Xavier Cugat Website

Amerikanska violinister
Amerikanska orkesterledare
Spanska violinister
Kubanska musiker
Musiker inom populärmusik
Födda 1900
Avlidna 1990
Män
Personer från Girona
Kronärtskockssläktet

Kronärtskockssläktet (Cynara) är ett växtsläkte med omkring tio arter i familjen korgblommiga växter. Kronärtskockssläktets arter är fleråriga tistelliknande örter som ursprungligen kommer från medelhavsområdet, nordvästra Afrika och Kanarieöarna.

Externa länkar 
 Svensk Kulturväxtdatabas

Korgblommiga växter
Partialrigg

Partialrigg eller fraktionsrigg är en bermudarigg där förstagets infästning i masten inte sitter i masttoppen utan en bit ned. Partialriggen är mycket vanlig på segelbåtar.

Partialriggar har den fördelen att förseglets yta minskas och kan ge en mer lättseglad båt. Dessutom ökar möjligheterna att trimma seglen. Till exempel kan man på en partialriggad båt krumma (böja) masten genom att spänna akterstaget, och på så sätt plana ut storseglet för att ge båten bättre egenskaper i hård vind.

Partialrigg var allenarådande på kappseglingsbåtar från 1930-1960-talen. På modernare båtar har den igen börjat förekomma, medan båtar från 70-80-talen oftast har masthead då detta var fördelaktigast i det handikappsystem som då användes (IOR).

Vanliga båtar med partialrigg är till exempel Nordisk Folkbåt (2/3-rigg) och IF-båt (7/8-rigg).

Segling
Offentlig rätt

Offentlig rätt är den del av juridiken som omfattar statsrätten, straffrätten och förvaltningsrätten. Dessa rättsområden reglerar myndigheternas roll gentemot folket samt myndigheters interna relationer. Motsatsen är civilrätt.

Till offentligrätten brukar olika principer kopplas. Några av dessa är
Legalitetsprincipen - Handlingar och beslut måste ha stöd av lag / ha författningsstöd.
Objektivitets- och likhetsprincipen - Alla ska behandlas lika vilket bland annat betyder att jäviga tjänstemän inte får handlägga ett ärende.
Proportionalitetsprincipen - En princip som blivit starkare i och med EU-rätten,  som syftar till att vara ett skyddsnät för den enskilde. De medel de allmänna tar i anspråk ska stå i proportion mot de mål de önskar uppnå.
Officialprincipen - En förvaltningsmyndighet bär det yttersta ansvaret för att ett ärende blir ordentligt utrett. 
Rätten till partsinsyn - En part i en beslutsprocess har rätt till insyn i ärendet.
Myndighetens motiveringsskyldighet - En förvaltningsmyndighet måste alltid motivera sina beslut (en del av skyddet för objektivitets och likhetsprincipen).

Referenser

Se även
Internationell rätt
Nils Grevillius

Nils Grevillius, född 7 mars 1893 i Kungsholms församling i Stockholm, död 15 augusti 1970 i Mariefreds församling, Strängnäs kommun,
var en svensk hovkapellmästare, dirigent och musiker (violin).

Grevillius debuterade som violinist vid 9 års ålder 1902. Han studerade musik vid Musikkonservatoriet i Stockholm och blev orkesterledare för Stockholms Konsertförening vid 20 års ålder, violinist i Kungliga Hovkapellet 1911–1914 och dirigent vid Stockholms Konsertförening 1914–1920. Han var engagerad som kapellmästare vid Kungliga Operan 1922–1953 och Radioorkestern 1927–1939. Han utsågs till hovkapellmästare 1930 och var chef för hovkapellet 1932–1953. Han är känd bland annat för sitt samarbete med Jussi Björling. Grevillius tilldelades medaljen Litteris et Artibus 1952.

Nils Grevillius är gravsatt i minneslunden på Skogskyrkogården i Stockholm.

Källor 
 Svenska Dagbladet, 12 november 1952, sid. 9
 Grevillius, Nils på SvenskaGravar.se

Noter 

Svenska kapellmästare
Svenska dirigenter
Svenska violinister
Svenska klassiska musiker
Alumner från Kungliga Musikhögskolan i Stockholm
Medlemmar av Kungliga Hovkapellet
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Mottagare av Litteris et Artibus
Svenska musiker under 1900-talet
Musiker från Stockholm
Gravsatta på Skogskyrkogården i Stockholm
Födda 1893
Avlidna 1970
Män
Självslående fock

En självslående fock är ett försegel som skotas från en skena på samma sätt som ett storsegel. Fördelen med en självslående fock jämfört med en vanlig fock är att den självslående focken själv går över när båten gör en stagvändning utan besättningens ingripande. Självslående fockar har på senare år blivit allt mer vanliga på alla typer av båtar på grund av den enkla hanteringen.

Konstruktion
Ett självslående fock-system består av en skena placerad på däck direkt framför masten samt en anpassad fock med speciellt skothorn. Skenan går ut max någon meter åt varje håll. Skenan är bockad så att den beskriver en del av en cirkel med förstagets sträckning som rotationsaxel. På detta vis fås samma skotning på focken oavsett var på skenan seglet befinner sig. En vagn på skenan kopplas till förseglets skothorn och därmed kan focken skotas. Skotvinklarna justeras med stoppar eller liknande på skenan precis på samma sätt som med storsegel på skena.

Fördelar och nackdelar
En självslående fock behöver inte skotas om då båten byter hals på kryss, vilket är en klar fördel åtminstone för ensamseglare och många familjebesättningar.

Konstruktionen förutsätter att seglet är så litet att det kan skotas till en skena för om masten, varför byte till självslående fock innebär mindre segelyta och mindre överlapp på storseglet och därmed mindre drag, i synnerhet på slör om man annars skulle använda genua. För att skillnaden inte skall bli för stor används i allmänhet lattor, vilket försvårar användning av rullfocksystem för detta segel.

Den självslående focken kan på större båtar kombineras med ett yttre försegel, såsom genua eller klyvare.

Segling
Sjötermer