kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Sigge Parling

Sigvard "Sigge" Emanuel Parling, född 26 mars 1930 i Forsbacka, Valbo församling, Gästrikland, död 17 september 2016 i Forsbacka, var en svensk fotbollsspelare, vänsterhalvback, som spelade 37 landskamper för  Sverige. Han vann två SM-guld för Djurgårdens IF,  1955 och 1959, samt spelade i Sveriges lag i finalmatchen mot Brasilien vid VM i fotboll 1958. Sigge Parling tillhörde den svenska eliten även som bandy- och ishockeyspelare. 

Sigge Parlings yrkeserfarenhet som smed och hans kraftfulla och hårdföra spelstil gav honom smeknamnet "Järnkaminen", vilket sedermera resulterade i att även fotbollsklubben DIF kom att kallas för Järnkaminerna. Klubbens officiella supporterförening heter även den, Järnkaminerna.

Biografi
Parling kom till Djurgårdens IF 1949 och stannade kvar där, med undantag för en kort period 1957 då han spelade för Lycksele IF i division II Norrland, tills Djurgården åkte ur allsvenskan 1960. Han avslutade sin fotbollskarriär i Sandvikens AIK 1967. Parling var även framstående i bandy med landslaget och IK Sirius där han var med i laget som tog SM-guld 1961.

Han arbetade som byggnadsingenjör fram till sin pension och bodde med sin fru Nea fram till 2005 på en gård i Finnböle i Hedesunda, där han födde upp travhästar. Sigge Parling var Stor Grabb i såväl fotboll som bandy.

Meriter

Meriter inom fotboll 
VM-silver 1958
39 landskamper
2 SM-guld
3 SM-brons
Djurgårdens IF:s hedersutmärkelse 1959
Invald i Svensk fotbolls Hall of Fame 2019

Meriter inom bandy 
 8 A-landskamper
 VM-silver 1961
 SM-guld 1961

Meriter inom ishockey 
 1 inofficiell A-landskamp mot Japan 1953

Klubbar (fotboll) 
Sandvikens AIK (1966-1967)
Gefle IF (1963-1965)
IK Sirius (1960-1963)
Djurgårdens IF (1949-1960)

Film 
Sigge Parling medverkade i den fiktiva dokumentären Konspiration 58.

Källor

Noter

Födda 1930
Avlidna 2016
Svenska fotbollsspelare
Spelare i Djurgårdens IF Fotboll
Spelare i IK Sirius FK
Spelare i IK Sirius BK
Spelare i Gefle IF Fotboll
Svenska ishockeyspelare
Svenska bandyspelare
Mottagare av Stora grabbars och tjejers märke
Multisportare
Spelare i VM i fotboll 1958
Män
Svenska landslagsspelare i fotboll
Personer från Valbo socken
Spelare i Fotbollsallsvenskan
Medlemmar i Svensk fotbolls Hall of Fame
Svenska idrottare under 1900-talet
Tält

Ett tält är en väv- och ramverkskonstruktion avsedd att tillfälligt skydda från väder eller insyn. Det finns olika varianter av tält för olika ändamål. Många tält är hopfällbara och används som sovplats och tillfälligt boende vid övernattningar utomhus.

Utformning 
Moderna tält avsedda för övernattning har ofta två skikt av tältduk, ett yttertält som skydd mot regn och vind och ett innertält som skydd mot luftdrag och insekter.

Tältdukens utförande varierar beroende på tålighet mot regn, hållbarhet, pris, vikt med mera. Vid tältets ingång finns ofta ett område täckt av bara yttertältet, ett förtält, även kallat absid, där vandrare och campare kan placera sin packning och även laga mat.

Tältduken förankras i de flesta fall i marken med tältspik/tältpinnar, ofta även med tältlinor mellan tältduken och tältspiken. Uppstagning sker med tältstänger. De minsta tälten rymmer en person och kallas enmanstält och de lättaste väger bara några hundra gram. De största tälten rymmer tusentals personer och används exempelvis som utställningshallar eller lager.

Varianter 
En variant av tält är ljustält (även kallat produkttält). Detta består av en (metall)ram med på flera sidor en uppspänd, ljusgenomsläpplig duk som motverkar hårda skuggor och ger en neutral bakgrund. Ljustält används bland annat vid produktfotografering.

En annan variant av tält är taktält. Det är ett tält som monteras på taket till en bil. Taktält går att montera på de flesta bilar och skruvas oftast fast i takräcken.

Se även 
 Camping
 Campingplats
 Förtält (till husvagn)
 Kupoltält
 Taktält
 Tunneltält
 Militärtält
 Knäppetält
 Partytält
 Paviljong
 Ryggåstält

Referenser

Noter
Brostenen

Brostenen, även Assurs sten eller Assursstenen, med signum U 617, är en runsten i Bro socken. Den har tidigare varit inmurad i vapenhuset till Bro kyrka. Nu står den strax söder om järnvägen och samhället Upplands-Bro och norr om Bro kyrka.   

Runstenen som är av granit står i öppen ängsmark utmed Assurs väg cirka 250 meter norr om Bro kyrka. Vägen har tidigare gått direkt intill stenen. Den närapå kvadratiska runstenen är 158 cm bred och 157 cm hög. Ornamentiken består av raka runband som inramar ett kristet kors.

Inskriften

Tolkning 
Ginnlög reste stenen efter sin make Assur, vilken som "landvärnare" sannolikt hade en ledarposition i ledungen. Intressant är att vikingar omtalas, och stenen ger ett stöd för teorin att Uppland, åtminstone vid denna tid, hade ett regionalt organiserat försvar gentemot fientligt inställda vikingaflottor, som upprepande gjorde strandhugg utmed kusterna. Assur hade "Geter" som medhjälpare, av det vikingatida hövdinganamnet "Kaetir" i betydelsen "sjökonung".

Det är möjligt att de omnämnda personerna är släkt med de på Sigurdsristningen och Kjulastenen Sö 106. Ginnlög anses ha varit dotter till den på Sigurdsristningen omnämnde Holmger och syster till Sygröd och Göt.

Genealogier 
 
 Håkon jarl Assur
                  gm
            ___ Ginnlög 
           |
 Holmger___|___ Göt
           |
           |___ Sygröd

Angående Håkon jarl finns ett flertal tolkningar om vem han kan ha varit. Dessa har en spännvidd från att den svenske Håkan röde till att Assur skulle ha varit en son till norske Ladejarlen Hakon Sigurdarson. Man kan dock konstatera att han, liksom hans hustru Ginnlög, tillhörde ett par av mälarbygdens allra förnämsta hövdingasläkter.

Se även 
 Alfabetisk lista över runinskrifter
 Lista över Upplands runinskrifter
 Sverige under vikingatiden
 Sverige under äldre medeltiden

Källor 
 Vägvisare till forntiden, Palle Budtz, sid 177, Palle Budtz & Brombergs Bokförlag AB, 1992, 
 Runinskrifter i Sverige, Sven B F Jansson, sid. 97, Almqvist & Wiksell Förlag AB, 1983, 
 100 Svenska Runinskrifter, Åke Ohlmarks, sid 65, Bokförlaget Plus, 1978, 
 Med arkeologen Sverige runt, kap. Uppland, Björn Ambrosiani, sid. 304, Bokförlaget Forum, 1987,

Fotnoter

Externa länkar 
 Runstenar i Upplands-Bro

Upplands runinskrifter
Runinskrifter i Upplands-Bro kommun
Albert Anastasia

Albert Anastasia, eg. Umberto Anastasio, född 26 september 1902 i Tropea i Kalabrien i Italien, död 25 oktober 1957 i New York i New York, även känd som The Mad Hatter och Lord High Executioner, var en italiensk-amerikansk maffiaboss i Gambinofamiljen före Carlo Gambino. Anastasia är främst känd för att ha drivit ett kontraktmordssyndikat av media kallat Murder, Inc.

Anastasia flyttade från Italien till New York omkring 1919. Redan i tjugoårsåldern begick han sitt första mord och spärrades in på Sing-Sing. Han frigavs dock i förtid, då fyra viktiga vittnen försvann och inte återfanns.

Anastasia mördades 1957, i en barberarsalong på ett hotell, troligen på Gambinos order, av en "avrättningspatrull" under ledning av Gambino-capon Stephen Grammauta. En annan känd gangster, Joseph "Crazy Joe" Gallo, soldat i Colombo-familjen, påstås dock vid flera tillfällen ha skrutit om att det var han som dödade Anastasia.

Referenser 

Maffiabossar
Födda 1902
Avlidna 1957
Män
Personer som blivit mördade i USA
Bo

BO eller Bo, kan syfta på

 Bo (namn) – ett mansnamn
 Bo (vapen) – ett japanskt stavvapen
 -bo –  ett svenskt ortnamnsefterled
 .bo – nationell toppdomän för Bolivia
 BO – en finländsk myndighet, se Barnombudsmannen (Finland)
 BO – en svensk myndighet, se Barnombudsmannen (Sverige)
 B&O – förkortning för Bang & Olufsen
 Bo (Shangdynastin) – en huvudstad under den kinesiska Shangdynastin
 Aka-Bo – ett utdött andamanesiskt språk
 Boplats – ett begrepp som används inom arkeologin
 Fågelbo – en plats för skydd där fåglar lägger sina ägg, lever eller föder upp sina ungar
 Västergötlands bon – områden i en medeltida geografisk uppdelning av Västergötland

Geografi

Kina 

 Black River (vattendrag i Kina),

Sierra Leone 
 Bo, Sierra Leone, provinshuvudstad i Southern Province

Sverige 
 Bo, Lidingö – en stadsdel på Lidingö
 Bo socken – en socken i sydöstra Närke
 Bo kyrka – en kyrka i Bo socken
 Boo slott – slott i socknen
 Bo, Lekebergs kommun – en ort i Lekebergs kommun

Se även 
 Boo (olika betydelser)

Robotskapade Kinaförgreningar
Rede

Rede är en plats för skydd, där fåglar lägger sina ägg och föder upp sina ungar. En sådan plats kallas fågelbo i vardagsspråket och näste med ett mera litterärt ordval. En annan benämning är bale, som vanligen åsyftar ett på marken beläget rede.

De flesta arter skapar ett revir, som de bland annat försvarar med läten, uppvisning av praktfulla fjäderdräkter och rent fysiska attacker. Vissa fåglar häckar i kolonier, där gruppen hävdar reviret mot yttre angrepp.

Inom reviret byggs ett rede, som kan vara allt ifrån en grund urgröpning i marken till exempelvis en havsörns bo, vilket kan väga mer än ett ton. Det minsta dokumenterade fågelboet är skapat av en kalliopekolibri och har en boskål på bara 2 centimeter.

Vissa arter begagnar samma boplats år efter år, medan andra bygger ny varje år. Ofta byggs flera bon antingen före eller efter parningen. Exempelvis korsnäbbar bygger sina bon redan under vintern och gärdsmygen bygger ett flertal bon – och honan utser sedan det slutgiltiga boet där hon lägger sina ägg. Detta rede är det enda som fodras med dun och fjädrar. Hos ett flertal arter har man observerat att både honan och hanen sätter igång med en form av ceremoniella bobyggen direkt efter parningen.

Vissa arter, såsom backsvala, kungsfiskare samt vissa alkor och liror, gräver gångar i jorden, där de lägger sina ägg.

Se även 
 Fågelholk
 Fågelbur
 Pekings Nationalstadion, huvudarena för olympiska sommarspelen 2008, populärt kallad Fågelboet.

Referenser

Externa länkar 

Fåglar
Skriftermål

Skriftermål är i Svenska kyrkan de moment före nattvardsfirandet där församlingen får syndernas förlåtelse. Den motsvaras av bikten i Romersk-katolska kyrkan och infördes efter att Svenska kyrkan blev protestantisk efter reformationen under slutet av 1500-talet. I Sverige i äldre tid var skriftermålet en särskild gudstjänst, men infogades under 1900-talet som en inledning till mässan. Skriftermålet kallas numera beredelsen.

Historik
Det finns inga beskrivningar av en syndabekännelse inför nattvardsfirandet i tidig kristendom. Senare har bland annat Första Korinterbrevets 11 kapitel och 29 vers, "Ty den som äter och dricker utan att urskilja Herrens kropp, han äter och dricker en dom över sig." tolkats som att man måste bekänna sina synder i samband med nattvarden. Det började med att Fader vår, som innehåller raden "förlåt oss våra skulder", lästes i samband med nattvarden, och på 600-talet instiftades bikten. Under 1000-talet började en form av syndabekännelse infogas i mässan. 

Svenska kyrkans skriftermål infördes i 1571 års kyrkoordning och reviderades första gången formellt i 1686 års kyrkolag. Det fanns tre typer av skriftermål som använts parallellt:
 Hemligt skriftermål, som är en direkt motsvarighet till bikten. Allvarliga synder kunde bekännas enskilt utan att prästen fick ange personen.
 Allmän skrift, där en eller flera bekände sina synder inför prästen för att sedan övergå till att prästen ger församlingen en allmän syndaförlåtelse som motsvarar dagens beredelse.
 Uppenbar skrift, som under första århundradet efter reformationen var samma sak som allmän skrift men som övergick till att bli en form av straff, kyrkoplikt, där personen tvingades till allmän skrift, alltså att bekänna sina synder inför församlingen. Från början kunde straffet utdömas både av kyrkan och världslig rätt; med 1686 års kyrkolag kunde bara en världslig rätt döma till straffet.

För flera brott kunde man köpa sig fri från uppenbar skrift och ersätta den med hemlig skrift, då kallad enskild skrift. När en person genomfört skriftermålet eller kyrkoplikten skulle församlingen varnas för att tala illa om personen eftersom den ångrat sina synder. Att inte lyda kunde straffas av världslig rätt, och personer som inte var tillräckligt ångerfulla kunde också straffas.

Uppenbar skrift försvann 1855 men levde ändå kvar till sekelskiftet 1900, och möjligheten att döma till enskild skrift försvann 1918. I kyrkböcker från före 1855 syns ibland anteckningen "Skriftad" avseende skriftermål som gjorts som en del av kyrkotukten.

Skriftermålets ordning
I skriftermålet ingår följande moment:

Skriftetal, som numera kallas beredelseord. Prästen håller ett tal, som utgår från något Bibelord och vars avsikt är att deltagarna skall reflektera över sin egen synd inför syndabekännelsen.
Syndabekännelse.
Avlösning, det vill säga syndernas förlåtelse som ges av prästen.
Tackbön

Se även 
 Bikt
 Kyrkoplikt
 Kyrkotukt
 Mässa

Källor 

Kristendom
Valentin Paniagua

Valentín Paniagua Corazao, född 23 september 1936 i Cuzco, död 16 oktober 2006 i Lima, var en peruansk politiker. Han var bland annat justitie- och kulturminister och senare också utbildningsminister (1984) under president Belaúnde. Paniagua övertog, i sin egenskap av kongressens talman, presidentämbetet i Peru år 2000 efter att dåvarande presidenten Fujimori hade fällts efter en korruptionsskandal.

Paniaguas regering hade vid tillträdet att hantera en ekonomiskt och politiskt mycket svår situation. En av hans viktigaste uppgifter var att organisera demokratiska val år 2001.

Han tillsatte i demokratisk ordning ett kabinett under ledning av Javier Pérez de Cuéllar (tidigare generalsekreterare i FN), initierade undersökningar av korruptionsanklagelserna mot Fujimoriregimen och bildade i juni 2001 också en sannings- och försoningskommission (la Comisión de la Verdad y Reconciliación).

Kommissionens uppgift var att utreda och klargöra de brott mot mänskliga rättigheterna som hade ägt rum under tiden 1980–2000 i hela Peru. I kommissionen deltog företrädare för de mänskliga rättigheterna, religiösa ledare och tidigare militärer.

Källor

Externa länkar
Biography by CIDOB Foundation 
 Article by Angus Reid Consultants daterad 21 april 2005: Paniagua, García Top Candidates In Peru
 Guardian obituary, 18 oktober 2006
 Valentín Paniagua dies (från El Comercio, på spanska)

Perus presidenter
Peruanska politiker under 1900-talet
Peruanska politiker under 2000-talet
Födda 1936
Avlidna 2006
Män
Avlösning (teologi)

Avlösning, absolution, är den handling genom vilken prästen tillsäger någon syndernas förlåtelse, vanligen i gudstjänst eller vid bikt. I den romersk-katolska och den ortodoxa kyrkan ingår avlösningen i botens sakrament. Även inom lutherdomen kan bikten eller avlösningen räknas som ett sakrament.

Historia
I den äldsta kristna kyrkan betydde avlösning återupptagande i kyrkogemenskapen av en för svåra synder exkommunicerad, men ångerfull syndare. Det skedde efter fullgörande av en föreskriven botgöringsövning. Syndarens försoning med Gud, eller syndaförlåtelsen, skulle således vara ett villkor för att syndaren skulle få absolutionen. Men eftersom människans gemenskap med Gud började anses som ovillkorligt beroende av gemenskapen med kyrkan, ansågs avlösningen redan på 200-talet, som ett sätt att få syndaförlåtelse. Från 400-talet kunde endast biskopen ge avlösning. Med tiden ersattes den offentliga syndabekännelsen med en enskild bekännelse inför prästen. Denne ålade, mildrade eller helt och hållet efterskänkte botövningen och meddelade därefter avlösning. 

Under medeltiden utsträcktes detta förfaringssätt till alla synder, och vid fjärde laterankonciliet 1215 föreskrevs privatbikten genom lag. Avlösning betecknade därefter inte endast tillgift från kyrkan, utan även förlåtelse från Gud. Detta stämde dåligt med den gamla så kallade deprekativa absolutionsformeln: Deus absolvat te (Gud förlåte dig) eller Deus tribuat tibi absolutionem et remissionem (Gud give dig avlösning och förlåtelse). Däremot stämde det bra med de hierarkiska grundsatserna. Därför byttes de ut mot den så kallade exhibitiva Ego absolvo te (jag förlåter dig). Det förhållandet att prästen här framstod som en nödvändig medlare mellan människan och Gud fick mycket stor betydelse för utvecklingen av den kyrkliga hierarkin. Det bekräftades på det tridentinska mötet och gällde mycket länge i den katolska kyrkan.

I den protestantiska kyrkan fick avlösningen en helt annan betydelse. Privatbikten överläts till vars och ens fria val och avlösning blev liktydigt med tillförsäkrande av syndernas förlåtelse för den botfärdige, eller ett tillämpande på den enskilde av evangeliets allmänna löften om nåd. Båda fanns kvar, inte som nödvändiga för saligheten, utan som kraftfulla medel att trösta bekymrade samveten och särskilt som lämplig förberedelse för att ta del av nattvard. Avlösningens form var den så kallade deklarativa Jag förkunnar dig dina synders förlåtelse.

Referenser

Noter

Webbkällor

Vidare läsning
 Dudek, Miroslaw Dudek: Bikten: försoningens sakrament. Vallentuna: Hagaberg 1985.  
 Hans Johansson: En liten vägledning till bikten. Örebro: Cordia 2005.  

Sakrament
Kristen försoningslära
Ugglan
Josef Kramer

Josef Kramer, född 10 november 1906 i München, död 13 december 1945 i Hameln, var en tysk SS-Hauptsturmführer och kommendant i flera av Nazitysklands koncentrationsläger.

Biografi 
Kramer var ursprungligen revisor. Kramer tjänstgjorde i Dachau 1936–1937, Sachsenhausen 1937 och Mauthausen 1938–1940. I april 1941 utsågs han till Schutzhaftlagerführer i Natzweiler-Struthof, beläget i Elsass. Schutzhaftlagerführerns närmaste överordnade var lägrets kommendant. I oktober 1942 befordrades Kramer till Natzweilers kommendant och innehade denna post till maj 1944, då han blev kommendant i Auschwitz-Birkenau. I Birkenau ledde han gasningarna av de ungerska judarna. I början av december 1944 förflyttades han till Bergen-Belsen, där han var kommendant till april 1945. 

Under sin tid i Bergen-Belsen fick han öknamnet "Odjuret i Belsen" på grund av sin hänsynslösa och brutala behandling av fångarna. I april 1945 låg ruttnande lik i lägerbarackerna och råttor angrep levande offer.

Vid andra världskrigets slut arresterades Kramer av allierade soldater i väntan på rättegång. Den så kallade Belsenrättegången hölls mellan den 17 september och den 17 november 1945 mot 45 tyska krigsförbrytare, däribland Kramer och Irma Grese. Kramer och Grese jämte nio andra åtalade dömdes till döden för brott mot mänskligheten och avrättades genom hängning den 13 december 1945.

Befordringshistorik 
Josef Kramers befordringshistorik

 SS-Unterscharführer: 1933
 SS-Scharführer: september 1934
 SS-Hauptscharführer: 6 april 1935
 SS-Untersturmführer: 1937
 SS-Obersturmführer: januari 1939
 SS-Hauptsturmführer: juni 1942

Utmärkelser 
Josef Kramers utmärkelser

 Krigsförtjänstkorset av andra klassen: 1943
 Krigsförtjänstkorset av första klassen: januari 1945

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 

Födda 1906
Avlidna 1945
Personer från München
SS-officerare som blivit avrättade för brott mot mänskligheten
Personer som blivit avrättade genom hängning
Män
Personal i Bergen-Belsen
Personal i Auschwitz
Personal i Natzweiler-Struthof
Förintelsen i Ungern
SS-Hauptsturmführer
Personer dömda för krigsbrott i andra världskriget
Mottagare av Krigsförtjänstkorset av första klassen
Hameln

Hameln är en stad i Landkreis Hameln-Pyrmont i delstaten Niedersachsen i nordvästra Tyskland. Staden är känd för Råttfångaren i Hameln.

Läge 

Hameln ligger sydväst om Hannover vid floden Oberweser. I staden mynnar de mindre floderna Hamel och Humme i Oberweser. Staden är belägen mellan två bergsområden, Weserbergland i väst och Leinebergland i öst.

Historia 

Året 802 eller 812 uppförde den sachsiske greve Berhard tillsammans med sin fru Christina en privat kyrka på sin gård. Godset tillhörde senare klostret i Fulda. Munkarna från Fulda grundade 851 vid floden ett benediktinkloster. I de första urkunderna kallas orten Hamela eller Hameloa. Bredvid klostret växte ett samhälle fram som omkring 1200 för första gången fick beteckningen stad. På så sätt är Hameln en av de äldsta städerna i före detta kungariket Hannover.

Kort efteråt skedde 1284 händelsen som utvecklades till råttfångarsagan. Enligt nyare forskning handlar sagan om ett uttåg av unga stadsbor för att kolonisera regioner i dagens Brandenburg.

Mellan 1426 och 1572 var Hameln medlem i Hansan och 1540 kom reformationen till staden. Under 1500-talet hade staden en storhetstid som varade fram till trettioåriga kriget. Hamelns borgare tävlade med adeln på landet omkring genom att uppföra sina hus i kostsam renässansstil. Flera av dessa står ännu idag.

Under trettioåriga kriget tillhörde staden först Kristian IV av Danmark, sedan den katolska ligans överbefälhavare Johann Tilly och efter en belägring hertigdömet Braunschweig-Lüneburg. Efter 1664 blev hela staden en fästning. På grund av dessa försvarsanläggningar kallades staden vid denna tid "Nordens Gibraltar".

1806 kapitulerade Braunschweigs regent hertig Karl Wilhelm Ferdinand i slaget vid Jena-Auerstedt och staden blev en av Napoleons besittningar. Han lät riva alla befästningsverk med undantag av två torn.

1866 blev Hameln en del av Preussen och 1897 byggdes den första järnvägslinjen. Hameln förskonades inte under Andra världskriget, till exempel fick centralstationen, rådhuset och den centrala bron stora skador. Kort efter kriget ingick Hameln i den brittiska sektorn och även under det kalla kriget var en brittisk enhet stationerad i Hameln.

Bilder

Referenser

Noter

Externa länkar 

Kommuner och städer i Landkreis Hameln-Pyrmont
Hansan
Natzweiler-Struthof

Natzweiler-Struthof var ett nazistiskt koncentrationsläger beläget i Alsace i Frankrike. Lägret var i bruk från den 21 maj 1941 till början av september 1944. Man beräknar att drygt 22 000 människor dog i Natzweiler-Struthof.

Koncentrationslägret var unikt då det var det enda renodlade koncentrationslägret som uppfördes på fransk mark. Värt att notera är dock att Alsace under andra världskriget annekterats av tyskarna, vilket gjorde att det inte längre låg i Frankrike utan i Tredje riket.

Kommendanter

Källor

Se även 
 Arbetsläger
 Koncentrationsläger
 Lista över koncentrationsläger
 Märken för fångar i nazistiska koncentrationsläger
 Pithiviers (transitläger)
 Drancy (interneringsläger)

Externa länkar 

Koncentrationsläger i Nazityskland
Läger i Frankrike under andra världskriget
Torrmetoden

Torrmetoden respektive våtmetoden är en process för tillverkning av cement.

Torrmetoden

Torrmetoden är den ursprungliga, äldre processen vid tillverkning av cement. Den bygger på att det finmalda kalkstensmjölet blandades upp med cirka 15 procent vatten till en råslam och pressades till tegel. Det våta teglet brändes sedan vid mycket höga temperaturer (1 400 °C) i upprättstående schaktugnar. Materialet maldes därefter till cement. Torrmetoden övergavs på 1920-talet till förmån för den effektivare men mera bränslekrävande våtmetoden.

Torrmetoden vidareutvecklades på 1960-talet och gjordes mera energieffektiv, som innebar att det tidigare råslammet och teglet ersattes med små kulor (granulat).

Våtmetoden

Till skillnad från den äldre torrmetoden tillförs cementugnarna råmaterialet i vått i tillstånd i form av råslam som innehåller cirka 30 procent vatten.  Råslammet mellanlagrades i en slambassäng och transporterades sedan till en roterande  cementugn. Det tar flera timmar för materialet att passera genom ugnarna. På sin väg möter slammet allt högre temperaturer, vattnet dunstar bort och olika kemiska reaktioner inträffar. Vid maximal temperatur (1 400 °C) sintrar materialet ihop till glödande, knytnävsstora klumpar som kallas cementklinker. Cementklinkret mals sedan till cement.

Våtmetoden som började introduceras under 1920-talet kom successivt att överges när bränslepriset ökade med början på 1960-talet. Vissa cementfabriker som byggde hela sin tillverkning på metoden (till exempel Stora Vika cementfabrik) fick då läggas ned. Andra fabriker övergick till den vidareutvecklade torrmetoden.

Källor
 Cementa i Hällekis.

Byggnadsmaterial
Tillverkning