kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Tutankhamuns kläder

Tutankhamuns kläder rekonstruerades inför en världsomspännande utställning om den gamle faraons liv.

Arbetet inleddes 1992 av den engelska kostymhistorikern Gillian Vogelsang-Eastwood. Målet var att skapa rekonstruktioner av Tutankhamons kläder (död 1339 f.Kr.) Man använde de fynd som legat orörda i 70 år, sedan 1922, då arkeologen Howard Carter öppnade den 3 400 år gamla graven. I ett samarbete mellan Högskolan i Borås och det lokala näringslivet arbetade Christina Rinaldo med sina studenter vidare med Gillians första rekonstruktioner. Allt var klart till invigningen i oktober 1999.

Som förlaga användes delvis förmultnade tygrester men det största problemet var att kunna återskapa så tunna trådar som hade använts. Linnetyget var vävt med 100 trådar per centimeter både i varp och inslag, en häpnadsväckande täthet. Genom kontakter med ett italienskt spinneri kunde man få fram sju rullar extremt fint lingarn (130 meter garn per gram). I Japan lyckades man få hjälp med färgning av den blå nyansen på lingarnet.

Vid utställningen visades 32 plagg ur Tutankhamons garderob, bland anna tunikor, höftskynken, leopardskinn och huvudbonader i framför allt tre färger; rött, blått och vitt.

Efter att ha vandrat runt i fyra år i Europa, USA och Afrika (Alexandria i Egypten) återvände kläderna till Borås där de köpts av Textilhistoriska sällskapet i Borås. Sällskapet skänkte kläderna till Textilmuseet i Borås, och Borås kommunfullmäktige beslutade på sitt sammanträde den 25 februari 2010 att ta emot donationen.

Referenser

Externa länkar 
Inför projektstarten
Om bakgrunden till projektet
En glimt av den kungliga garderoben

Arkeologiska textilfynd
Borås kommun
Utställningar
Textila konstverk
Populärmusik från Vittula

För filmen, se Populärmusik från Vittula (film).

Populärmusik från Vittula är en roman skriven av den svenske författaren Mikael Niemi och som gavs ut år 2000.

Populärmusik från Vittula var Niemis första vuxenroman, och hans stora genombrott. Boken såldes i stora upplagor och belönades med Augustpriset år 2000.

Bakgrund 
Boken har en grund i Mikael Niemis egen uppväxt i Pajala i Norrbotten under 1960-talet och början av 1970-talet, men är en skröna snarare än en självbiografi.

Handling 
Namnet "Vittula" är en förkortning av Vittulajänkkä, den lokala tornedalsfinska beteckningen på området i Pajala där huvudpersonen Matti växer upp. Den bokstavliga översättningen av namnet är "fittmyren".

Det tornedalska har en framskjuten position i boken, både i form av uttryck på meänkieli (eller tornedalsfinska, som språket genomgående kallas i boken) och humoristiska och smått ironiska skildringar av personer som är djupt rotade på orten, laestadianismens inflytande, kommunistiska åsikter, släktfejder, och lokal vidskepelse. Många av händelserna i boken speglar machomentalitet, hårt supande och alkoholism, vilket också skildras som grund till många personliga tragedier i området. Niemi spelar samtidigt på schablonbilder av Norrbotten och Tornedalen i övriga Sverige. En viktig del av handlingen är hur populärmusiken och rock'n'rollen anländer i pojkarnas liv och får en stor roll.

Översättningar 
Boken har översatts, inte bara till meänkieli som Poppimysiikkiä Vittulasta och finska ("riksfinska") som Populäärimusiikkia Vittulajänkältä, utan även till ett antal andra språk.

Filmatisering 
Den blev 2004 filmatiserad av Reza Bagher som Populärmusik från Vittula.

Källor

Skönlitteratur 2000
Romaner av Mikael Niemi
Tornedalen
Böcker tilldelade Augustpriset
Norrbotten i skönlitteratur
Svenskspråkig skönlitteratur
Teveronika

Teveronika (Veronica chamaedrys) är en art i familjen grobladsväxter och släktet veronikor.

Beskrivning

Teveronika växer till stor del nedliggande och bildar mattor av blomlösa skott. Den blommar en kort tid av några veckor under maj – juni, och är alltså i detta avseende strängt periodisk. Blommorna är lilablå och sitter i glesa klasar från de övre bladvecken. Den kan leva i flera år och är cirka en decimeter hög.

Det första dokumenterade fyndet av teveronika är från 1600-talet.

Habitat
Teveronika är vanlig i större delen av Europa (dock ej i Spanien söder om Pyrenéerna) samt i nordvästra Asien.

I södra Norge upp till 

I Sverige allmän utom längst i norr.

Utbredningskartor
 Norden 
 Norra halvklotet 
 Ej ursprunglig i Nordamerika

Biotop
Torrängar och i kanten av skogspartier.

Bygdemål

Etymologi
Veronica kommer av latinets vere unica = "sannerligen makalös" med osäker syftning på medicinska egenskaper. Vissa författare menar att släktnamnet Veronica är till heder (eponym) för den heliga Veronica, som torkade Jesu ansikte, när denne bar korset till Golgata.
Chamaedrys kommer av grekiska chamai = låg och drys = ek, med syftning på bladen, som kan ha viss likhet med ekens blad. Dessutom är chamaidrys det grekiska namnet på växten gamander, Teucrium chamaedrys, som spelar in på det tyska namnet på teärenpris, nämligen Gamander-Ehrenpreis, som även på tyska har det alternativa namnet Augentrost = ögontröst. Likheten återkommer i det engelska namnet Germander Speedwell och franska Fausse germandriée, som också avser teärenpris. Alla orden gamander, germander, germandriée kan ses som förvrängningar av chamaidrys eller det latiniserade chamædrys.
Te-ärenpris heter så därför att bladen ger ett bättre te (mindre bittert) än bladen av ärenpris (ibland ärepris) (Veronika officinalis). (Egentligen är drycken inte något te utan ett örtte, eftersom det inte har något med tebusken (Camellia sinensis) att göra. På sina håll har namnet europeiskt te använts om teärenpris).Ärenpris är en förvanskning av tyska Ehrenpreis = lovorda, "till ära och pris" med anledning av växtens medicinska egenskaper. (Officinalis innebär att det är en medicinalväxt d v s enligt svenska farmakopén. Numera ej längre apoteksvara.)
Mormors glasögon och ögontröst, därför att beredningar av växten använts mot diverse ögonsjukdomar.

Bilder

Källor

Externa länkar
Den Virtuella Floran.

Grobladsväxter
Te Växtindex
Ford Fiesta

Ford Fiesta är en småbilsmodell som tillverkats sedan 1976 i olika generationer.

Fiestan var vid introduktionen Fords minsta modell. Inga finesser eller nya funktioner och ett minimum av vad som kunde uppfattas som extrautrustning. Flera generationer av "Fiestor" har följt sedan den första; större och motorstarkare för varje generationsskifte, men de har förblivit i småbilsklassen. Sedan 1996 är dock Ford Ka Fords minsta bil. Fiestan marknadsförs och säljs över i stort sett hela världen med undantag för USA, där den visserligen såldes mellan 1977 och 1980 samt mellan 2010 och 2019. Det är en av Fords mest framgångsrika modeller med mer än 15 miljoner sålda exemplar.

Historia
Fiestan ritades av Ford Motor Company i europeiska del, Ford Europa. Den började utvecklas 1972 under projektnamnet "Bobcat" och 1973 började utvecklingsavdelningarna i Köln Dunton att utveckla modellen. Den var tänkt att fylla en lucka i småbilssegmentet och som förebild hade man Fiat 127. För modellen byggdes en helt ny fabrik i Valencia. Det fanns en rad förslag på namn men det var Henry Ford II som avgjorde namnfrågan och valde Fiesta. Fiesta tillverkas också i Brasilien, Mexiko, Venezuela, Kina, Indien och Sydafrika.

Generationer

Första generationen
Mark I, 1976-1984

Den första generationen som såldes i Sverige hade en förgasarmotor på 1,1 liter med manuell choke samt en manuell 4-växlad låda.

Andra generationen
Mark II, 1984-1990

Den andra generationen kom ut i augusti 1983, som årsmodell 1984, och fick i Sverige 5-växlad låda som standard, ny instrumentpanel, nya fram- och baklysen samt en uppdatering av 1,1-litersmotorn med bland annat ny förgasare som hade automatisk choke. På den utländska marknaden fanns dock den gamla förgasaren med manuell choke kvar liksom den 4-växlade lådan. Nu fanns också en sportigare modell med större 1,3-litersmotor som tillval. Från 1987 kunde man få 1,1-litersmotorn med insprutning och katalysator, även en större motor på 1,4 liter som också hade insprutning och katalysator lanserades då. Sportmodellen fick en större motor på 1,6 liter. Fiesta L och GL vann ett småbilstest i Motorteknikens Värld 1977 och Fiesta XR2 kom sist i ett test i samma tidning 1990.

Tredje generationen
Mark III, 1990-1997

Fjärde generationen
Mark IV, 1997-1999

Femte generationen
Mark V, 1999-2002

Sjätte generationen
Mark VI, 2002-2008

Sjunde generationen
Mark VII, 2008-

Fiesta
Framhjulsdrivna fordon
Snövit

Snövit (tyska: Schneewittchen) är en saga. Den är nedtecknad av bröderna Grimm men stammar troligtvis från medeltiden.

Sagan om Snövit tros ha sitt ursprung i det medeltida Italien och har spridits som muntlig tradition över hela Europa. Sagan nedtecknades av bröderna Grimm; i deras version träffar Snövit de sju dvärgarna, medan drakar och rövare hjälper henne i versionen på Balkan.

Handling

Disneys version

Snövits styvmor, drottningen, har en spegel som varje dag svarar drottningen på uppmaningen ”Spegel, spegel på väggen där. Säg mig vem som vackrast i landet är.” Men så länge Spegeln svarade: "Drottning - du vackrast i landet är" så behövde Snövit inte frukta drottningens avund. Men med tiden blommar Snövit ut till en vacker kvinna trots de trasor drottningen klätt henne i. När spegeln sedan svarar att Snövit numera vackrast i landet är, så blir drottningen ursinnig och ber en jägare ta Snövit till skogen och komma tillbaka med hennes hjärta. Jägaren förmår inte att döda den vackra flickan utan låter henne gå och dödar i stället ett djur och tar dess hjärta till drottningen. Snövit flyr in i skogen och hamnar hos sju dvärgar.

Eftersom Snövit lever svarar drottningens spegel fortfarande att Snövit är vackrast i landet. Drottningen ger sig då ut på jakt efter Snövit och hittar henne hos dvärgarna. Drottningen, som också är en häxa, förvandlar sig till en gammal gumma och ger Snövit ett förtrollat äpple som gör att Snövit hamnar i ett komaliknande tillstånd. Dvärgarna tror att Snövit är död och lägger henne i en kista gjord av glas. En äventyrssökande prins hittar henne och blir helt betagen av flickan. Han ger henne en kyss som bryter förbannelsen. Snövit vaknar och lever sedan lyckligt tillsammans med prinsen i resten av sina dagar.

Bröderna Grimms version
Grimms version skiljer sig från Disneys. Bland annat blir Snövit förgiftad av en kam och strypt av en livrem (men räddas båda gångerna av dvärgarna) innan hon förgiftas av äpplet. När dvärgarna eller prinsens män bär kistan till slottet ramlar en av dem, och Snövit vaknar när äppelbiten hon har satt i halsen lossnar. Vigseln med prinsen blir en stor fest. Den elaka drottningen får även sitt straff i slutet av historien; att ta på sig ett par glödande järnskor och dansa tills hon faller död ner. Det finns ytterligare en version där drottningen blir inbjuden till bröllopet och har med sig en förgiftad ros, för att mörda Snövit. Men när hon ser hur lyckliga Snövit och prinsen är så håller hon rosen så hårt att hon själv blir förgiftad.

Filmatiseringar i urval 
 Snövit och de sju dvärgarna (1937), Disneys tecknade version av sagan.
 Snövit och de sju dvärginnorna (1993), tecknad film producerad av Filmation.
 Snövit: En skräcksaga (1997), med Sam Neill, Sigourney Weaver och Monica Keena.
 Snövit (2001), med Kristin Kreuk och Miranda Richardson.
 Snow White and the Huntsman (2012), med Kristen Stewart, Charlize Theron, Chris Hemsworth och Sam Claflin.
 Spegel, spegel (2012), med Julia Roberts, Lily Collins, Armie Hammer och Nathan Lane.

Se även 
Snövit och Rosenröd

Källor

Externa länkar 

Litterära figurer som tolkats av Disney
Fiktiva prinsessor
Bröderna Grimms sagor
Karl Schmidt-Rottluff

Karl Schmidt-Rottluff (egentligen Karl Schmidt), född 1 december 1884 i Rottluff (idag en del av Chemnitz), Tyskland, död 10 augusti 1976 i Berlin, var en tysk expressionistisk konstnär.

Brücke 

Karl Schmidt bildade tillsammans med Erich Heckel, Ernst Ludwig Kirchner och Fritz Bleyl år 1905 konstnärsgruppen Brücke i Dresden. Det var då han lade till namnet Rottluff, efter födelseorten. Även Emil Nolde och Max Pechstein anslöt sig senare till Brücke, liksom Otto Mueller. År 1911 flyttade gruppen till Berlin, så även Schmidt-Rottluff. I Berlin var Brücke sedan 1910 ansluten till Neue Secession, en expressionistiskt inriktad organisation med gemensamma utställningar. Tidigare hade gruppen varit medlemmar i Berliner Secession, som dock inte kunnat acceptera den nya expressionistiska stilen. Men det kom till splittring även i Neue Secession och hela Brücke-gruppen lämnade organisationen i slutet av 1911.

Med tiden utvecklades Brücke-medlemmarna allt mer åt olika håll, och gruppen upplöstes slutligen 1913.

Efter Brücke 
År 1913 var Schmidt-Rottluff åter med och ställde ut hos Neue Secession. Senare anslöt han sig till Freie Secession, som hade sin första utställning 1914, efter en ny splittring av Berliner Secession.

Allt som fanns av Karl Schmidt-Rottluff på tyska museer beslagtogs av Propagandaministeriet i Nazityskland 1937, därför att det definierades som entartete Kunst. Det var 777 verk sammanlagt, 76 akvareller, 632 grafiska blad, 40 målningar, 2 mosaiker, 3 skulpturer, 2 textilkonstmattor och 22 teckningar. Ett urval visades på tidiga versioner av smädeutställningar som till exempel den två år långa utställningen "Schreckenskammer" [Skräckkammare] i Halle åren 1935–1937 och följde därefter med på vandringsutställningen Entartete Kunst (1937–1941). Allt lagrades, värderades och såldes eller byttes mot annat till utlandet, där de hamnade i privat ägo eller på museer.  En del verk står även noterade som utplånade.

Verk 
Karl Schmidt-Rottluffs stil var möjligtvis den mest brutala av de tyska expressionisterna, med en aggressivt markerad teckning och rå färgskala, till exempel i Två kvinnor (1912). I Berlin (från 1910) tog han starka intryck av afrikansk skulptur och gjorde flera arbeten i trä, till exempel Huvud (1917) och träsnitt, till exempel Vandringen till Emmaus (1918).

Utmärkelser
 1930: Villa Massimo
 1970: Hedersmedborgare i Berlin
 1974: Lovis Corinth-priset (dess första pristagare)

Källor 
 Freie Universität Berlin: Beschlagnahmeinventar Entartete Kunst. (emuseum.campus.fu-berlin.de)

Noter

Externa länkar
 
 Brücke-Museum Berlin
 

Födda 1884
Avlidna 1976
Män
Tyska målare
Expressionister
Brücke (konstnärsgrupp)
Autodidakter
Konstnärer på Entartete Kunst-utställningar
Erich Heckel

Erich Heckel, född 31 juli 1883 i Döbeln, död 27 januari 1970 i Radolfzell am Bodensee, var en tysk bildkonstnär, förknippad med expressionism.

Efter en kortare tids studier i arkitektur valde Erich Heckel att utbilda sig själv till bildkonstnär, och gäller därför som autodidakt. Tillsammans med Ernst Ludwig Kirchner (som målat porträttet av honom här), Karl Schmidt-Rottluff och Fritz Bleyl grundade Heckel 1905 konstnärsgruppen Die Brücke. Den grubblande självbespegling som utmärker hans konst fram till 1920 försvann så småningom, och han gick vidare från expressionismen till en mer dekorativ stil, med en lyrisk känsla för landskapet.

Erich Heckel utförde betydande träsnitt, som exempelvis Den hopkrupne (1914) där hans känsla för människans isolering tydligt kommer till uttryck.

I augusti 1934 publicerades ett upprop formulerat av Joseph Goebbels i NSDAP:s partiorgan Völkischer Beobachter. I korthet handlade detta om att offentligt visa Führern sin trohet. Det var undertecknat av namnkunniga författare, bildkonstnärer, arkitekter, skådespelare, musiker och tonsättare. Bland dem återfanns Erich Heckel. 

Knappt tre år senare, år 1937 fick Heckel ändå utställningsförbud av den särskilda avdelningen för bildkonst inom den likriktande nationalsocialistiska riksorganisationen Reichskulturkammer. 729 av hans verk beslagtogs och avlägsnades från tyska museer. Åtta av dem visades bland annat på vandringsutställningen Entartete Kunst runt om i Nazityskland 1937–1941. Fem av dessa är försvunna.

Källor 
 Freie Universität Berlin: Beschlagnahmeinventar Entartete Kunst. (emuseum.campus.fu-berlin.de) 
 Paul Vogt: Erich Heckel. Monographie mit Werkverzeichnis (Recklinghausen: Verlag Aurel Bongers, 1965)

Noter

Externa länkar
 
 Brücke Museum Berlin
 
 Böcker om och med verk av Erich Heckel på svenska bibliotek. (libris.kb.se)

Tyska målare
Födda 1883
Avlidna 1970
Män
Expressionister
Brücke (konstnärsgrupp)
Kommendörer av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden
Autodidakter
Konstnärer på Entartete Kunst-utställningar
Otto Mueller

Otto Mueller, född 16 oktober 1874 i Liebau in Schlesien, död 24 september 1930 i Breslau, var en tysk expressionistisk bildkonstnär.

Biografi 
Efter litografistudier i Görlitz och Breslau 1890–92 studerade Mueller måleri vid Hochschule für Bildende Künste i Dresden 1894–96 och vid Akademie der Bildenden Künste i München 1898. År 1905 gifte han sig med Maria ("Maschka") Mayerhofer, som ofta stod modell åt honom, även efter deras skilsmässa 1921. Mueller flyttade 1908 till Berlin, där han blev vän med skulptören Wilhelm Lehmbruck och ställde ut tillsammans med den expressionistiska konstnärsgruppen Die Brücke. Mötet med Die Brücke påverkade Mueller starkt, och 1911 blev han själv medlem i gruppen. Här utvecklade han en karaktäristisk stil, med dämpade, naturalistiska färgskalor. I flera av hans målningar från denna period avbildas slanka flickgestalter med hårda drag i lummiga landskap, bestående av träd, stränder och sanddyner. Hans verk hade ofta primitivistiska inslag, kretsade kring skönhet och en syntes mellan människa och natur, i ett sökande efter Arkadien. Hans stil uppvisar bland annat intryck från Paul Gauguin. 

Från 1915 deltog han som infanterisoldat i första världskriget, och var stationerad i Frankrike och Ryssland. Från 1919 undervisade han vid Staatliche Akademie für Kunst und Kunstgewerbe i Breslau. Under 1920-talet besökte han Balkanhalvön, och kom där i kontakt med romsk kultur. Detta möte resulterade i en bildsvit från 1927, där romer avbildas i vardagliga sammanhang. Han avled i tuberkulos, 55 år gammal. 

1937 beslagtog Reichsministerium für Volksaufklärung und Propaganda i Nazityskland vad som fanns av Mueller på tyska museer, efter att hans verk klassificerats som entartete Kunst. Sammanlagt beslagtogs 408 verk, 37 akvareller, 307 olika former av grafiska blad, 35 målningar och 29 teckningar. 34 av dessa verk visades på olika propagandautställningar, som Kunst der Geistesrichtung 1918–1933 i Breslau 1933, den stående utställningen Schreckenskammer i Halle 1935–37 och på vandringsutställningen Entartete Kunst 1937–41. Inga av dessa verk tycks ha förstörts. 

Några av hans verk ställdes postumt ut på documenta 1 i Kassel 1955.

Galleri

Litteratur 
 Lothar-Günther Buchheim: Otto Mueller. Leben und Werk (Feldafing: Buchheim, 1963; nyutgåva 2006)
 Paul Westheim: Otto Mueller. 1874–1934, Aquarelle, Kreiden, Lithographien (Galerie Schwarzer, Hamburg 2004 (faksimil av förstautgåvan 1954)

Källor 
 Freie Universität Berlin: Beschlagnahmeinventar Entartete Kunst. (emuseum.campus.fu-berlin.de)

Noter

Externa länkar

 Brücke Museum Berlins webbplats

Tyska målare
Män
Födda 1874
Avlidna 1930
Personer från Schlesien
Brücke (konstnärsgrupp)
Personer från Lubawka
Personer i Weimarrepubliken
Konstnärer på Entartete Kunst-utställningar
Chaim Soutine

Chaim Soutine (: Chaim Solomonovitj Sutin), född 1893, död 1943 i Paris, var en rysk-litauisk målare, tillhörande expressionismen.

Biografi
Soutine fick sin utbildning vid akademin i Vilnius 1910 och hos Fernand Cormon i Paris 1911. Han slog sig ner i Paris och mötte där bland andra Amadeo Modigliani och Marc Chagall. Han arbetade 1919–1922 i Céret i Pyrenéerna, där hans konst fick ett självständigt och originellt uttryck efter inspiration från det bergslandskap där han bodde.

Hans konst är starkt expressionistisk, med stora penseldrag, flammande färger och orolig linjeföring, något som inte minst syns i hans stormfulla landskapsbilder. Omkring 1925 målade Soutine flera tavlor tydligt inspirerade av Rembrandt, med bland annat starka, blodröda färger. 1927–1929 är koloriten mer dämpad, med grått och vitt som förhärskande färger. Soutine levde fattig och okänd för den stora publiken, men retrospektiva utställningar efter hans död har placerat honom i främsta ledet inom den sena expressionismen.

Källor

Noter

Externa länkar 

 

Ryska konstnärer under 1900-talet
Franska konstnärer under 1900-talet
Expressionister
Män
Personer från Minsk voblast
Födda 1893
Avlidna 1943
Georges Rouault

Georges Henri Rouault, född 27 maj 1871 i Paris, Frankrike, död 13 februari 1958 i Paris, var en fransk bildkonstnär förknippad med fauvismen.

Biografi 
Georges Rouault var lärling hos en glasmålare och studerade samtidigt 1892–98 för Gustave Moreau och träffade där Matisse. Han blev en del av fauvisterna ["vilddjuren"] och medverkade på deras första banbrytande utställning i november 1905 på Salon d'Automne i Paris. Vad gäller motiv intog Rouault en solitär hållning, med expressiva, socialt engagerade målningar av prostituerade, brottslingar, domare etc.

Från omkring 1912 blev religiösa motiv vanligare, och kristusgestalten central. Rouault målade med glödande färger, tjockt pålagda och med kraftiga svarta konturlinjer, en teknik som anknyter till medeltida glasmåleri. Religiös intensitet präglar även hans grafik, bl. a. etsningsserien Miserere.

I juli 1937 beslagtog Propagandaministeriet i Nazityskland vad som fanns av Georges Rouault på tyska museer, därför att hans verk definierades som entartete Kunst och det fick inte längre förekomma offentligt i landet. 2 målningar av honom, 6 grafiska blad och 1 akvarell fördes till Schloss Schönhausens värdedepå för värdering och vidare försäljning utomlands. Akvarellen och målningarna såldes till ett galleri i Paris, grafiken förvärvades av konsthandlaren Karl Buchholz och fördes över till hans galleri i New York 1941.

Galleri

Källor
 Bra Böckers lexikon (1979)
 Freie Universität Berlin: Beschlagnahmeinventar Entartete Kunst. (emuseum.campus.fu-berlin.de)

Noter

Externa länkar 

 

Franska konstnärer under 1900-talet
Födda 1871
Avlidna 1958
Män
Expressionister
Konstnärer från Paris
Erich Mendelsohn

Erich Mendelsohn (), född 21 mars 1887 i Allenstein i Ostpreussen, död 15 september 1953 i San Francisco, USA, var en tysk arkitekt som företrädde expressionismen inom arkitekturen.

Biografi
Mendelsohn var verksam i Berlin till 1933, därefter i England och Brittiska Palestinamandatet, och från 1941 i USA. Han var en högst personlig företrädare för den moderna arkitekturen under dess genombrottsår. Med stark fantasi och uttrycksvilja utnyttjade han de nya byggnadsmaterialens möjligheter och skapade en dynamisk arkitektur med skulptural verkan, till exempel ett av hans mest kända verk Einsteinturm i Potsdam, byggt 1920–1921.

En sobert elegant form utmärker hans arbeten efter emigrationen, till exempel sjukhus i Israel, där han haft stor betydelse för den moderna arkitekturen, samt synagogor i USA.

Källor
Bra Böckers lexikon, 1977

Noter

Externa länkar

Tyska arkitekter under 1900-talet
Män
Födda 1887
Avlidna 1953
Expressionister
Personer från Allenstein