kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Jayne Mansfield

Jayne Mansfield, född Vera Jane Palmer den 19 april 1933 i Bryn Mawr, Pennsylvania, död 29 juni 1967 nära Slidell, Louisiana, var en amerikansk skådespelare. Bland Mansfields filmer märks Flickan rår inte för det (1956), Åh, en så'n karl! (1957), Buss på villovägar (1957) och För het att ta på (1960).

Biografi 
Mansfield gifte sig som 16-åring och födde sitt första barn året därpå. Hon gick på teaterskola vid University of Texas och sedan vid UCLA; hennes mål var att bli filmstjärna. Hon vann en del mindre skönhetstävlingar före filmdebuten 1955. Hon fick sitt genombrott på Broadway senare samma år, iklädd endast en badhandduk, i pjäsen Flickan rår inte för det, en framgång hon sedan upprepade på filmduken.

Hon betraktades som en sexsymbol under sin Hollywood-karriär på 1950- och 1960-talen. Hon var även hyllad som bystdrottning.

År 1958 gifte hon sig med muskelknutten Mickey Hargitay. I äktenskapet föddes tre barn, och ett av barnen är skådespelaren Mariska Hargitay, känd från tv-serien Law & Order: Special Victims Unit. Paret skilde sig 1964. I sitt tredje äktenskap (1964-1966) med regissören Matt Cimber fick Jayne ytterligare ett barn.

1963 blev Mansfield den första amerikanska mainstreamfilmstjärna som visade sig naken på ljudfilm i Promises! Promises!.

Den 22 maj 1967 uppträdde Jayne Mansfield på Gröna Lund i Stockholm. Björn Vinberg i tidningen Expressen skrev en recension: "Damen lyckades inte träffa en ton rätt i de sånger hon framförde. Hennes sätt att vara på scenen tydde endast på ett stort Marilyn Monroe-komplex. Tillställningen var beklämmande. Visst skrattade vi, som var publik, men det var ett beklämt, generat skratt. Vi tyckte synd om Jayne."

Hon var på väg till ett TV-framträdande i New Orleans då hon omkom i en bilolycka. Olyckan ägde rum runt klockan 14:25, 29 juni 1967, i ett träskområde vid Highway 90, strax öster om staden. Chauffören körde rakt in i en lastbil, som saktat in på grund av ett besprutningsfordon, och gled in under lastbilssläpet. Mansfield, hennes advokat Sam Brodie samt den 20-årige chauffören Ronnie Harryson dödades omedelbart, och tre av hennes barn som var passagerare i bilen (bland dem Mariska Hargitay) skadades.

Mansfield har en stjärna på Hollywood Walk of Fame, vid 6328 Hollywood Boulevard.

Filmografi i urval

Källor

Externa länkar 

 
 Official Jayne Mansfield Web Site

Födda 1933
Avlidna 1967
Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska TV-skådespelare
Kvinnor
Personer från Montgomery County, Pennsylvania
Personer som omkommit i trafikolyckor
Alumner från University of California, Los Angeles
Alumner från University of Texas at Austin
Katherine Mansfield

Katherine Mansfield, eg. Kathleen Mansfield Beauchamp, född 14 oktober 1888 i Wellington, Nya Zeeland, död 9 januari 1923 i Fontainebleau, Frankrike, var en nyzeeländsk-brittisk författare.

Biografi
Mansfields far var en framgångsrik affärsman. Hon hade tre systrar och en bror. År 1903 kom hon till London för att avsluta sin skolgång. Hon utbildade sig till cellist. 1909 gifte hon sig med sångaren George Bowden men lämnade honom endast några dagar efter bröllopet. Hon födde ett dödfött barn i Bayern. År 1911 träffade hon kritikern John Middleton Murry, som hon gifte sig med 1918. Hon var nära vän med Virginia Woolf.

Mansfield drabbades av lungtuberkulos och vistades utomlands för sin klena hälsa. Hon dog av lungblödning. Efter hennes död gav hennes man ut de självbiografiska Journal (1927) och Letters (1928).

Författarskap
Mansfield var en av dem som i slutet av första världskriget i Tjechovs anda bröt med den tidigare intrig- och handlingsnovellen och istället införde en impressionistisk berättarteknik, byggd på stämningar och impulser, t.ex. i samlingarna Bliss (1920) och The Garden Party (1922).

Hon lovordades i sin samtid för sin berättarkonst och är ansedd som en av den engelskspråkiga litteraturens främsta och mest inflytelserika novellförfattare.

Bibliografi 
 Bliss and other stories (1920) (Mannen utan temperament och andra berättelser, översättning Märta Lindqvist, Skoglund, 1922)
 The Garden Party (1922) (Främlingen, översättning Märta Lindqvist, Skoglund, 1923)
 The Dove's Nest (1923) (Dockskåpet och andra berättelser, översättning Märta Lindqvist, Skoglund, 1924)
 Journal (1927) (postumt utgiven av John Middleton Murry)
 Letters (1928) (postumt utgiven av John Middleton Murry)
 Collected stories (1945)
 Preludium och andra noveller (urval) (översättning Birgitta Hammar) (Forum, 1954)
 Dagboksblad och brev (urval, översättning och inledning av Jane Lundblad) (Tiden, 1970)
 Kvinnan i handelsboden och andra noveller (urval) (översättning Ingrid Maria Ingemark) (Samspråk, 1989)
 Den nya Isabel (Marriage à la mode) (översättning Camilla Jacobsson) (Collings, 2012)
 Trädgårdsfesten och andra noveller (urval) (översättning, förord och kommentarer Lars-Håkan Svensson) (Ellerström, 2013)

Källor

Externa länkar 

 Artikel om Katherine Mansfield i Tidningen Kulturen

Nyzeeländska novellförfattare
Engelskspråkiga novellförfattare
Nyzeeländska författare under 1900-talet
Personer från Wellington
Födda 1888
Avlidna 1923
Kvinnor
James Dean

James Byron Dean, född 8 februari 1931 i Marion, Indiana, död 30 september 1955 nära Cholame i Kalifornien (bilolycka), var en amerikansk skådespelare. Han är känd i rollen som Jim Stark i Ung rebell.

Biografi

Uppväxt 
James Dean föddes den 8 februari 1931 i Marion i Indiana som son till Mildred Wilson och Winton Dean. När han var nio år dog modern i cancer, vilket tog honom väldigt hårt då han och modern hade en väldigt nära relation. Fadern, som hade det svårt med sina känslor för sin son, sände iväg honom för att istället bo hos sin faster på en gård i Fairmount i Indiana. Förlusten av modern och den dåliga kontakten med fadern sägs ha påverkat James Deans känslosamma skådespeleri en hel del. Under uppväxten på gården vaknade hans intresse för skådespeleri, snabba bilar och motorcyklar. James var även en duktig idrottsman under sin skolgång och spelade både baseboll och basket.

Karriär 

Efter att ha genomgått teaterutbildning vid Actors Studio i New York blev James Dean en av Hollywoods gunstlingar vid mitten av 1950-talet. Endast en film hann dock få sin premiär före hans plötsliga bortgång 1955, Elia Kazans Öster om Eden (byggd på John Steinbecks roman), där han gestaltade den olycklige och moderlöse Cal, som ligger i konflikt med sin far och äldre bror.

Död 
James Dean omkom i en bilolycka med sin Porsche 550 Spyder den 30 september 1955 på highway 466 utanför området Cholame i Kalifornien, cirka 220 kilometer söder om San Francisco, vid 24 års ålder.

Filmografi (urval)

Externa länkar 

 
  

Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Personer som omkommit i trafikolyckor
Skådespelare från Indiana
Personer från Marion, Indiana
Födda 1931
Avlidna 1955
Män
Alumner från UCLA School of Theater, Film and Television
George Clooney

George Timothy Clooney, född 6 maj 1961 i Lexington, Kentucky, är en amerikansk skådespelare och filmskapare.

Biografi 
Clooney föddes i Georgetown, Kentucky. Hans föräldrar är Nina Bruce och TV-personligheten Nick Clooney. Han är brorson till sångerskan Rosemary Clooney och kusin till skådespelaren Miguel Ferrer. Som ung studerade han bland annat journalistik men tog aldrig examen.

Karriär 
Hans första roll var en statistroll i TV-serien Centennial (1978) som delvis filmades i Kentucky. Efter att ha hankat sig fram i diverse B-filmer och TV-såpor, bland annat en biroll i Roseanne på 1980-talet och ett avsnitt av Pantertanter 1987, fick Clooney sitt stora genombrott med TV-serien Cityakuten där han spelade rollen som barnläkaren Douglas Ross mellan åren 1994 och 1999. Relationen mellan Dr. Ross och sjuksköterskan Carol Hathaway (spelad av Julianna Margulies) fängslade många tittare.

Han belönades vid Oscarsgalan 2006 i kategorin Bästa manliga biroll för filmen Syriana. har även belönats med tre Golden Globe-statyetter för Bästa manliga skådespelare i komedi eller musikal i O Brother, Where Art Thou? (2000) Bästa manliga biroll i Syriana (2005) samt Bästa manliga skådespelare i dramafilm i The Descendants (2011). 2008 var han nominerad för "Bästa manliga huvudroll" för filmen Michael Clayton. Statyetten gick dock till Daniel Day Lewis den gången. 2012 blev Clooney nominerad till två Oscars vid Oscarsgalan. Dels i kategorin Bästa manliga huvudroll för sin roll som Matt King i The Descendants och dels för Bästa manus efter förlaga för Maktens män.

Clooney har två gånger blivit utnämnd till Världens sexigaste man av People's Magazine (1997 och 2006).  

Clooney syns allt oftare i politiska sammanhang, bland annat åkte han 2006 till Darfur och spelade in en dokumentärfilm tillsammans med sin far, journalisten och programledaren Nick Clooney, han är uttalat demokrat och supporter av Barack Obama. Han är även FN-ambassadör. Clooney är en av världens rikaste skådespelare.

Privatliv
Clooney var 1989 till 1993 gift med skådespelaren Talia Balsam. 2014 gifte han sig med brittisk-libanesiska juristen Amal Alamuddin i Venedig. Den 6 juni 2017 föddes parets tvillingar, en pojke och en flicka.

Filmografi

Som skådespelare

Som producent

Som regissör

Som manusförfattare

TV

Som producent

Teater

Referenser

Externa länkar 

 

Amerikanska manusförfattare
Amerikanska filmregissörer
Amerikanska filmproducenter
Amerikanska TV-producenter
Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska skådespelare under 2000-talet
Amerikanska TV-skådespelare
Skådespelare från Kentucky
Amerikanska aktivister under 2000-talet
Personer från Lexington, Kentucky
Oscar för bästa manliga biroll
Födda 1961
Levande personer
Män
Alumner från University of Cincinnati
Rosemary Clooney

Rosemary Clooney, född 23 maj 1928 i Maysville, Kentucky, död 29 juni 2002 i Beverly Hills, Los Angeles, Kalifornien, var en amerikansk sångerska och skådespelare.

Biografi 
Clooney började sin karriär som trettonåring, då hon sjöng med sin syster Betty i lokalradio i Cincinnati. Hon var senare orkestervokalist hos Tony Pastor och blev "stjärna över en natt" för sin inspelning av "Come-on-a-My-House" (1951). Hon medverkade sedan i några filmer men hade sina största framgångar som sångerska, populär inte minst för sina inspelningar av julsånger.

I oktober 1958 hade hon stor framgång med sitt framträdande i TV-programmet The Edsel Show tillsammans med Bing Crosby, Frank Sinatra och Louis Armstrong.

Under en period led Clooney av psykisk ohälsa. Hon publicerade 1977 sin självbiografi, This for Remembrance där hon berättar om sina fasansfulla upplevelser då hon var inspärrad på en psykiatrisk avdelning på ett sjukhus i Kalifornien och om sitt tillfrisknande. Boken låg till grund för TV-filmen Rosie: The Rosemary Clooney Story (1982), i vilken Clooney porträtterades av Sondra Locke.

Clooney var gift med José Ferrer 1953–1961 och igen 1964–1967; i det första äktenskapet föddes fem barn åren 1955–1960, bland andra skådespelaren Miguel Ferrer. Hon var faster till George Clooney (son till hennes bror Nick Clooney).

Rosemary Clooney insjuknade i lungcancer och avled 2002 i sitt hem i Beverly Hills.

Filmografi i urval
...och stjärnorna sjunga (1953)
Grabben med chokla' i (1953)
Röda strumpeband (1954)
White Christmas (1954)
Av hela mitt hjärta (1954)
Rowan & Martin's Laugh-In (1968)
Radioland Murders (1994)
Cityakuten (1994): avsnitten "Going Home" & "The Gift"

Diskografi i urval 
Singlar (nummer 1 på Billboard Hot 100)
1951 – "Come On-a My House"
1952 – "Half as Much"
1954 – "Hey There"
1954 – "This Ole House"
2000 - "Brazil"

Externa länkar 

Officiell webbplats

Musiker från Kentucky
Amerikanska sångare
Amerikanska skådespelare
Amerikanska TV-skådespelare
Personer från Maysville, Kentucky
Födda 1928
Avlidna 2002
Kvinnor
José Ferrer

José Ferrer, fullständigt namn José Vicente Ferrer de Otero y Cintrón, född 8 januari 1912 i San Juan, Puerto Rico, död 26 januari 1992 i Coral Gables, Florida, var en puertoricansk-amerikansk skådespelare, regissör, manusförfattare och kompositör.

Biografi 
Han kom till USA redan som barn. Han utbildade sig till arkitekt vid Princeton University, men övergav planerna på att utöva detta yrke och satsade istället på en karriär som skådespelare. Han började sin skådespelarkarriär på små provinsteatrar, arbetade sig stadigt uppåt och fick sitt genombrott på Broadway 1935. Där gjorde han succé i pjäser såsom Charleys tant (1940) och spelade Jago i Shakespeares Othello (1942).

Han började regissera pjäser på Broadway och var högt respekterad när han fick sitt genombrott på filmduken 1948 som kronprinsen i Jeanne d'Arc.

Ferrer kom att bli en mästare på excentriska rollfigurer, som till exempel titelrollen i Cyrano de Bergerac - värjans mästare 1950, för vilken han belönades med en Oscar. En annan berömd rolltolkning är den som konstnären Henri de Toulouse-Lautrec i Målaren på Moulin Rouge 1952; för att kunna porträttera den berömde konstnären, som var endast 1,35 m lång, tvangs han gå på knäna med benen uppbundna.

Privatliv 
Ferrer var gift fyra gånger: 1938–1948 med Uta Hagen, 1948–1953 med Phyllis Hill, 1953–1961 och 1964–1967 med Rosemary Clooney och från 1977 med Stella Magee. I det tredje äktenskapet föddes fem barn, bland annat sonen Miguel Ferrer, även han skådespelare.

Filmografi i urval

Teater

Roller

Referenser

Noter

Källor

Externa länkar 

  

Amerikanska skådespelare
Amerikanska scenskådespelare
Amerikanska TV-skådespelare
Amerikanska filmregissörer
Oscar för bästa manliga huvudroll
Födda 1912
Avlidna 1992
Män
Alumner från Princeton University
Ronald Fangen

Ronald Fangen, född 29 april 1895 på Kragerø, död 22 maj 1946 (i en flygolycka på Snarøya), var en norsk författare, journalist och kritiker. Fangen var med och grundade tidningen Vårt Land.

Han gick med i Oxfordrörelsen 1934 och hans produktion präglas av en konservativt kristen livsåskådning.

Bibliografi (urval)
(Svensk översättning av Sven Stolpe, förlag Bonnier, om ej annat anges)
De svake (roman, 1915)
 Slægt føder slægt (roman, 1916)
 En roman (roman, 1918)
 Krise (roman, 1919)
 Streiftog i digtning og tænkning (essäer, 1919)
 Syndefald (pjäs, 1920)
 Fienden (pjäs, 1922)
 Den forjætede dag (pjäs, 1926)
 Tegn og gjerninger (essäer, 1927)
 Nogen unge mennesker (roman, 1929)
 Några unga människor (1930)
 Erik (roman, 1931)
 Erik (1932)
 Duel (roman, 1932)
 Duell (1933)
 En kvinnes vei (roman, 1933)
 En kvinnas väg (1934)
 Mannen som elsket rettferdigheten (roman, 1934)
 Mannen som älskade rättfärdigheten (1935)
 En kristen verdensrevolusjon (1935)
 En kristen världsrevolution: mitt möte med Oxfordgrupprörelsen (1935)
 På bar bunn (roman, 1936)
 På död mark (1936)
 [Okänd originaltitel]
 Det nya livet (1936)
 Paulus og vår egen tid (1936)
 Paulus (1937)
 Allerede nu (roman, 1937)
 Redan här (1937)
 [Okänd originaltitel]
 Kristen enhet: grupprörelsens ekumeniska budskap (okänd översättare) (Diakonistyrelsens förlag, 1938)
 Kristendommen og vår tid (1938)
 Kristendomen och vår tid (okänd översättare) (1938)
 Kvernen som maler langsomt (roman, 1939)
 Kvarnen som mal långsamt (1939)
 Krig og kristen tro
 Krig och kristen tro (1940)
 En lysets engel (roman, 1945)
 En ljusets ängel: historien om två norska pojkar, som stupade i kriget (1945)
 Presten (roman, postumt utg. 1946)
 Prästen (översättning Staffan Andræ (1947)

Priser och utmärkelser 
 Gyldendals legat 1940

Noter

Vidare läsning

Norska författare
Norskspråkiga författare
Födda 1895
Avlidna 1946
Män
Personer från Kragerø kommun
Personer som omkommit i flygincidenter
Rocky Marciano

Rocky Marciano, egentligen Rocco Francis Marchegiano, född 1 september 1923 i Brockton, Massachusetts, död 31 augusti 1969 i Newton, Iowa, var en amerikansk tungviktsboxare, världsmästare 1952–1956 och den ende tungviktsmästaren i historien som dragit sig tillbaka utan att ha förlorat en enda match. Marciano är en av boxningshistoriens största legendarer och invald i International Boxing Hall of Fame.

Boxningskarriär 
Marcianos familj hade italienska rötter och han föddes och växte upp i Brockton i Massachusetts. Han debuterade som professionell i boxning 1947 och vann därefter de första 16 matcherna på KO, varav nio i rond 1. Hans stora genombrott i ringen kom när han den 12 juli 1951 mötte ex-världsmästaren Joe Louis i en match där Marciano vann en KO-seger i rond 8. Detta var dock en match Marciano aldrig ville gå då Louis alltid varit hans stora idol. Drygt ett år senare vann Marciano VM-titeln genom att besegra Jersey Joe Walcott på KO i rond 13 i en hård match. I returmatchen besegrades Walcott på KO redan i rond 1. 

Marciano försvarade titeln ytterligae fem gånger: sista gången mot lättungviktsmästaren Archie Moore (vinst på KO i rond 9). Efter segern avsade han sig titeln och drog sig tillbaka efter 49 raka segrar (43 KO), 0 förluster, 0 oavgjorda. Marciano, som hade en stor stryktålighet, var under sin professionella karriär nedslagen endast två gånger (Walcott match 1 och mot Archie Moore).

Boxningsstil
Marcianos stil har kritiserats, så till vida att han boxades mer som en slagskämpe än stilren boxare. Han beskrevs som en slugger som endast gick framåt och slog tills motståndaren inte längre orkade stå emot. Hans överlägsenhet skulle då ha grundats mer på råstyrka än på teknik.

Utanför ringen
Till skillnad från en del andra tungviktsmästare hade Marciano ett lugnt privatliv utan skandaler. Han omkom i en flygolycka 1969, dagen före sin 46-årsdag, då hans plan störtade utanför Des Moines i Iowa. Han efterlämnade sin hustru Barbara, som han varit gift med sedan 1950, och sina två barn Rocco Kevin och Mary Anne.

Referenser

Webbkällor 
Marciano på boxrec.com

Noter

Externa länkar 

Födda 1923
Avlidna 1969
Män
Personer från Brockton, Massachusetts
Idrottare från Massachusetts
Amerikanska boxare
Världsmästare i boxning
Personer som omkommit i flygincidenter
Orde Wingate

Orde Wingate, född 23 februari 1903 i Nainital i Uttarakhand i Indien, död 24 mars 1944 nära Bishnupur i Manipur, var en brittisk militär; generalmajor 1944. Han erhöll Distinguished Service Order.

Wingate kom 1921 in på "Royal Military Academy" (Kungliga Krigsakademien) i Woolwich, England. Han blev där officer 1923. Därefter kom han att tjäna det brittiska imperiet i Sudan från 1928, bland annat genom att förhindra araber från att förslava de infödda. Hans stationering där slutade 1933. 1935 gifte han sig med den yngre Lorna Moncrieff Paterson.

Han kom att bli väl ihågkommen av Israel, där han understödde den blivande staten genom att träna Haganah-trupper. Han var stationerad i det brittiska mandatet Palestina 1936–1939, som underrättelseman. Från det att han anlände kom han att se stödjandet av en judisk stat som en religiös angelägenhet.

Eftersom araberna attackerade civila och infrastruktur såsom oljeledningar, kom han att få organisera förband bestående av britter och judar. Dessa var mycket framgångsrika. I juni 1938 gav general Haining tillåtelse att organisera Special Night Squads, ’Särskilda nattpatruller’. Dessa gick till anfall emot sabotörer främst nattetid.

1939 förflyttades han först till England och efter andra världskrigets utbrott till Etiopien. Där försökte han organisera ett uppror emot landets italienska regim. Med Haile Selassies välsignelse 1941 deltog bland andra veteraner från Palestinas judiska grupper. I slutet av 1941 flyttades han dock till Kairo. Det var kring denna tid han ådrog sig malaria. Som en bieffekt av kinakrin blev han deprimerad och fick därför återvända hem. En rapport han skrivit fick dock till effekt att statsledningen såg hans talang och han fick befordran till överste och skickades till Burma/Indien. I Indien grundade han chindits, som opererade bakom de japanska linjerna. Han avled där i en flygolycka.

Källor

Födda 1903
Avlidna 1944
Brittiska generaler
Män
Personer som omkommit i flygincidenter
Gustav Adolf av Sverige

Ett flertal svenska kungligheter är kända under namnet Gustav Adolf av Sverige:
Gustaf Adolf, se nedan under Gustav Adolf
Gustav II Adolf (1594-1632), kung 1611, även kallad Gustav Adolf den store
Gustav IV Adolf (1778-1837), kung 1792
Gustaf VI Adolf (1882-1973), kung 1950
Gustav Adolf (1652-1652), potentiell prins 1652 (död samma år), son till Adolf Johan (av vissa betraktad som svensk prins redan då)
Gustaf Adolf (1906-1947), prins 1906, son till kung Gustaf VI Adolf
Mörsare

Mörsare (från tyskans mörser, ursprungligen från latinets mortarium, mortel) var en äldre typ av kortpipig artilleripjäs. De benämndes mortlar eller bombarder och var kastpjäser med höga projektilbanor.

De sköt projektilerna i starkt krökta banor med utgångsvinklar som var större än 45° och var avsedda att nå mål i skydd. Mörsare i fast vinkel kallades även fotmörsare där laddningen, och därigenom räckvidden, varierades genom olika mängd krut. 

Granatkastaren kan ses som en modern efterföljare till mörsare, och på många språk används samma ord för båda vapentyperna.

Mörsare tillverkades i alla storlekar från små handmörsare till modeller som skjuter kulor med mer än en halv meters diameter. Äldre pjäser hade en eldrörslängd på endast 2,5–4 gånger kalibern, omkring år 1900 var längden 6–9 gånger kalibern.

De kunde skjuta brandbomber, spränggranater med eller utan extra splitter samt även homogena rundkulor i gjutjärn eller sten som enbart var avsedda att förstöra bebyggelse innanför försvarsmurar.

Se även 
 Bombard
 Granatkastare

Noter 

Artilleri
Belägringsvapen
Dan Snyder

Daniel Snyder, född 23 februari 1978 i Elmira, Ontario, död 5 oktober 2003 i Atlanta, var en kanadensisk professionell ishockeyspelare. Snyder spelade bland annat för Atlanta Thrashers i NHL.

Karriär
Dan Snyder spelade juniorishockey för Owen Sound Platers i Ontario Hockey League åren 1995–1999. 1999 skrev han på som free agent för NHL-laget Atlanta Thrashers. Säsongerna 1999–2000 och 2000–01 spelade han för Orlando Solar Bears i International Hockey League. Säsongen 2000–01 debuterade han även för Atlanta Thrashers i NHL genom att spela två matcher för laget.

Säsongerna 2001–02 och 2002–03 delade Snyder speltiden mellan Atlanta Thrashers och lagets farmarklubb Chicago Wolves i American Hockey League. Sammanlagt gjorde han 11 mål och 16 poäng på 49 matcher i NHL samt 22 mål och 58 poäng på 91 matcher i AHL.

Dödsolycka
29 september 2003 var Snyder inblandad i en bilolycka när hans vän och lagkamrat Dany Heatley kraschade in i en mur vid Lenox Road i Atlanta. Heatley klarade sig undan med en bruten käke och andra icke livshotande skador. Snyder däremot bröt skallbenet och låg i koma i sex dagar innan han avled. Efter Snyders död förlät hans familj Heatley för händelsen. Heatley åtalades trots detta för vårdslöshet i trafik och vållande till annans död. Han erkände sig själv skyldig och fick för detta tre års villkorligt fängelse. 

Snyders tröjnummer 14 är taget ur cirkulation för all framtid av OHL-laget Owen Sound Attack.

Statistik

Referenser

Externa länkar
Daniel Snyder nhl.com
Dan Snyder hockey-reference.com

Födda 1978
Avlidna 2003
Kanadensiska ishockeyspelare
Spelare i Atlanta Thrashers
Män
Personer som omkommit i trafikolyckor
Spelare i Owen Sound Platers
Spelare i Chicago Wolves (2001–)
Spelare i Orlando Solar Bears (1995–2001)
NHL-spelare som inte blivit valda i NHL Entry Draft