kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hammarby sjö

Hammarby sjö (äldre benämning Hammarbysjön) är en sjö i Stockholm mellan stadsdelarna Södermalm och Södra Hammarbyhamnen, namngiven av egendomen Hammarby som låg söder om sjön.

Panorama

Historia

På 600-talet gjorde landhöjningen att farleden mellan Mälaren och Saltsjön slöts genom att ett näs bildats mellan dagens Södermalm och Södertörn vid Skanstull. Detta kan ses till exempel på Tillaei karta över Stockholm från 1733. Den då inneslutna Mälarviken bildade då Hammarby Sjö, med utlopp genom Sicklasjön och Järlasjön till Duvnäsviken. Gustav Vasa beslutade att göra en fördämning vid Skanstull, och höjde sjöns yta till cirka 3 meter över Mälarens vattenstånd. Vid Danviken uppfördes Danvikens hospital, och där anlades 1543 Danviks kvarn och en smedja som drog nytta av det forsande vattnet.

Sjösystemet från Duvnäsviken över Sicklasjön, Järlasjön och Hammarby sjö till Stockholm utgjorde en viktig transportled vintertid för trafik mellan staden och skärgården, vilket förklarar namnet Vintertullen för den del av Södermalm som vetter mot Hammarby sjö. På somrarna gick här livlig trafik från Vintertullen och Barnängen till Stubbsund i Duvnäs med ett viktigt stopp vid Nackanäs värdshus där utskänkningsreglerna var friare än i staden. Trafiken gick ursprungligen med roddarmadamer eller kullbåtar (rodda av dalkullor) men redan efter 1851 med ångslup. 

Den första ångslupen, S/S Sikla, ersattes 1863 av ångslupen S/S Nackanäs. Trafiken gick framgångsrikt i många år till både Nackanäs och sommarnöjen i området, trots att konkurrensen från Saltsjöbanan som öppnade för trafik 1893 så småningom blev kännbar. 1913 förlorade dock värdshuset sina rättigheter och samma år beslutades också om nya regleringar av Hammarby sjö. Trafiken och rederiet lades ner detta år.

Beslut om att bygga farleden Hammarbyleden mellan Mälaren och Saltsjön söder om Södermalm fattades alltså 1913 efter flera utredningar. Arbetet påbörjades 1917 och inbegrep fördämningar vid Skanstull och Danviken, kajbygge runt i stort sett hela sjön och slussbyggen 
både vid Skanstull där Hammarby sluss leder in i Årstaviken och vid Sickla där Sickla sluss leder in i Sicklasjön. Under flera år var hela Hammarby sjö torrlagd till dess att fördämningen i Danviken öppnades under våren 1925. Officiellt invigdes hela Hammarbyleden 1929. Djupet i farleden är nu 6,6 meter, i sjön 2,5 meter.

Tidigare kantades sjöns stränder av industriområden med upplagsplatser. På båda sidor av sjön ligger stadsbyggnadsprojektområdet Hammarby sjöstad. Byggandet av stadsdelen påbörjades i början av 1990-talet och fortgår ännu 2020 i områdena närmast Hammarby Fabriksväg. Från Barnängskajen går Hammarbyfärjan över till Lumabryggan och Henriksdalshamnen.

Se även 
 Danvikens hospital
 Hammarby gård
 Hammarbyleden
 Hammarbyslussen
 Hammarby sjöstad
 Hovings malmgård och kvarnen Klippan

Externa länkar 

 Miljötillstånd och åtgärdsarbete för Hammarby sjö – Stockholms Miljöbarometer

Referenser

Noter

Källor
Sickla sluss: Ångslupar - sätter fart på lokala persontransporter till sjöss

Södermalm
Södra Hammarbyhamnen
Insjöar i Södermanland
Sickla sluss

Sickla sluss är två slussar i Sickla kanal som går mellan Sicklasjön och Hammarby sjö. Den nedre slussen ligger i Södra Hammarbyhamnen i Stockholms kommun och den övre i Sickla strand i Nacka. Över kanalen mellan de båda slussarna passerar Sickla kanalbro.

Historia
Innan Hammarbyleden byggdes låg Hammarby sjö och Sicklasjön (dåvarande Långsjön) i samma nivå, men eftersom Hammarby sjö på 1920-talet sänktes 4,8 meter beslöts 1928 att anlägga en sluss. Den öppnades 1931, men kom inte att användas i någon större utsträckning.

Fram till 1913 gick det ångslupar mellan Södermalm (Barnängen) och Sicklasjön/Järlasjön. Många lockades till Nackanäs värdshus, där spriten flödade. Men när värdshuset förlorade sina spriträttigheter upphörde trafiken. Sedan 1994 bedriver  begränsad trafik längs den gamla farleden från Hammarby sjö till Nacka via Sickla sluss.

Slussen idag
Slussen har varit öppen sedan 2003 i sitt nuvarande skick efter att ha varit stängd 1999–2003 i samband med bygget av Södra Länken som passerar på Sickla kanalbro ovanför slussen. En nybyggd kanal förbinder den nedre och övre slussen. Slussen är bemannad några timmar på lördagar under sommaren, övriga tider måste slussning förbeställas. Slussarna är 15×4 meter, med som minst 2,4 meter segelfri höjd och ett djupgående på 1,4 meter.

Bilder

Hammarbyhamnen, Hammarby sjö och Sickla kanal

Referenser

Externa länkar

Sickla sluss

Sicklaön
Södra Hammarbyhamnen
Shahjahanabad

Shahjahanabad, den nya huvudstad indiske stormogulen Shah Jahan lät anlägga åt sig i Delhi. Shahjahanabad utgör numera Delhis Gamla Stan. Invigningen ägde rum under högtidliga former 19 april 1648.

Referenser 

Indiens historia
Gamla fortet

Gamla fortet eller Purana Qila (hindi: पुराना क़िला; urdu: پُرانا قلعہ; engelska: Old Fort) i Delhi är en av de viktigaste ruinerna i den indiska huvudstaden. Det antas att fortet står på samma plats som Indraprashta, den första staden innanför ringmur vilken bar namnet Delhi.

Stormogulerna Humajun och Sher Shah uppförde troligen Gamla fortet på ruinerna av den tidigare stad som förstörts av Khubilai Khan och andra främmande erövrare. Till de mest berömda byggnaderna hör Qila-i-Kuhna-moskén, uppförd av Sher Shah 1541.

Externa länkar

Byggnader och anläggningar i New Delhi
Befästningar i Indien
Indraprashta

Indraprashta var den första staden med ringmur på platsen för dagens indiska huvudstad Delhi. Namnet återkommer dock på ett flertal utbildningsinstitutioner i dagens Indien.

Referenser 

Indiens historia
Connaught Place

Connaught Place är New Delhis kommersiella centrum, ritat i modern tid av arkitekten Robert Tor Russell. Ursprungligen var denna stadsdel formad som en hästsko, men har nu expanderat och bildar formen av en cirkel, delad i ett dussintal kvarter med en stor park i mitten, från PVR Plaza Cinema i norr till Jantar Mantar och Tolstoy Marg i söder. Gatan Sansad Marg löper sydvästligt mot parlamentsbyggnaderna. New Delhis tunnelbanesystem har sin knutpunkt vid Inner Circle på Connaught Place, även kallat Rajiv Chowk. Vid ett av kvarteren på Connaught Place ligger ett underjordiskt köpcentrum kallat Palika Bazar.

Byggnader och anläggningar i New Delhi
Badhkalsjön

Badkhalsjön var en sjö i Faridabad, Haryana, omkr 3 mil från den indiska huvudstaden Delhi, och ett populärt utflyktsmål. Närmaste stad är Faridabad.

Sjön är sedan maj 2009 nästan helt uttorkad.

Insjöar i Indien
Tughlaqabad Fort

Tughlaqabad Fort var en befäst stadsdel i den indiska huvudstaden Delhi, uppförd av härskardynastin Tughlaq. Dess återstod är idag i ruiner. Liknande ruiner finns det fler i Delhi, men Tughlaqabad Fort är de mest storslagna och skräckinjagande.

Externa länkar

Befästningar i Indien
Per Brahe

Per Brahe kan avse:

Per / Peder Magnusson Brahe (avliden 1505-08), riddare, häradshövding och riksråd
Per Brahe den äldre (1520–1590), greve och riksråd
Per Brahe den yngre (1602–1680), greve, ämbetsman och politiker
Per Eriksson Brahe (1746-1772), greve och militär

Övrigt
 – fartyg som förliste på Vättern
Per Brahegymnasiet i Jönköping
Guillaume Farel

Guillaume Farel, född 1489, död 1565, fransk-schweizisk reformator.

Under studietiden i Paris vanns Farel för reformationens idéer, och flydde sedan undan den romersk-katolska kyrkan till Schweiz. Han deltog i disputationen i Bern 1528 och fick sedan i uppdrag att predika i denna kanton. Vid reformationens genomförande i Genève 1535 var Farel nitiskt verksam. Där övertygade han också Jean Calvin att åta sig rollen som en av de schweiziska reformatorerna. Själv verkade han därefter i Neuchâtel och resten av Schweiz.

Källor 
 Svensk uppslagsbok, Malmö 1932

Externa länkar 

Reformatorer
Reformerta teologer
Födda 1489
Avlidna 1565
Män
Kyrkotukt

Kyrkotukt var i äldre tid, fram till 1900-talets början, kyrkans fostrande och disciplinära verksamhet beträffande dess medlemmars tro och leverne. Enligt kyrkolagen i Svea rikes lag pålades olika grader av bestraffningar för olika slags förseelser och förbrytelser mot kyrklig ordning.

Historik
Redan i de urkristna församlingarna användes så kallad kyrkotukt. Hur man tänkte kring detta finns omtalat i Matteusevangeliet 18:15-18.

Kyrkotukten indelades i den allmänna, som gällde kyrkans medlemmar i allmänhet, och den särskilda, som avsåg kyrkans ämbetsmän.

Föremål för den allmänna kyrkotukten var "alla sådana uppenbara och allom veterliga synder och laster, som förtörna Gud och äro likväl af den beskaffenhet, att syndaren icke strax kan därför lagföras". Dit räknade kyrkolagen:
 oordning och oskick vid, samt av likgiltighet och förakt härledd försummelse av gudstjänsten, uteblivande från läsförhör, oenighet i äktenskap, olydnad mot föräldrar, vårdslös barnuppfostran, svordomsvana och lönskaläge
 spridandet av vilseförande läror, kyrklig tvedräkt och söndring. 

Bestraffningarna för dessa förseelser bestod i sex varningsgrader. Visade sig den tredje varningen (inför biskop och konsistorium) fruktlös, inträdde det så kallade "mindre bannet", som bestod däri att den felande på viss tid förbjöds åtnjutande av nattvarden. Visade sig alla sex varningsgraderna kraftlösa, inträdde det "större bannet": fullständigt uteslutande ur Guds församlings gemenskap tills den felande gjorde "sann bot och bättring".

Synden måste bekännas och ångras inför hela församlingen, så kallad kyrkoplikt, en bestraffningsmetod som fortlevde i Svenska kyrkan ända in i 1880-talet.

Ett exempel på strängheten ser man när biskop Johannes Rudbeckius 1635 i sin kyrkostadga för Västerås stift skrev: 

Fram till 1841 förekom även kyrkstocken som bestraffningsmetod. Även andra bestraffningsformer som böter levde länge kvar men försvann efterhand under slutet av 1800- och början av 1900-talet.

Den särskilda kyrkotuktens bestraffningsgrader (som alltså gällde kyrkans ämbetsmän) var: 1) varningar, 2) suspension, 3) avsättning. Förseelserna var: 1) fel i lära, 2) förseelser i levernet, 3) särskilda ämbetsförseelser.

Se även
Bannlysning
Kyrkoplikt
Skamstraff
Skriftermål

Källor

Noter

Kristna liturgier och riter
Svenska kyrkans historia
Miguel Serveto

Miguel Serveto (även Michel Servet, Michael Servetus), född 29 september 1511 i Villanueva de Sijena i provinsen Huesca i Spanien som Miquel Serveto Conesa, alias Revés, död 27 oktober 1553 i Genève, Schweiz, var en spansk (aragonisk) läkare, fysiker och teolog, som utvecklade den antitrinitariska teologin i sina verk Trinitatis Erroribus (1531), Dialogorum de Trinitate Libri Duo (1532) och Christianismi Restitutio (1553).

Asteroiden 9629 Servet är uppkallad efter honom.

Biografi 
Serveto, som var en mångsidig vetenskapsman, beskrev bland annat lungkretsloppet i en av sina skrifter. Han var därmed förmodligen den första europé som ifrågasatte Galenos syn på blodomloppet. Serveto studerade juridik vid universitetet i Toulouse och medicin vid universiteten i Paris och Montpellier.

Omkring år 1545 började Serveto en korrespondens med den franske protestantiske reformatorn Jean Calvin. Serveto anslöt sig till arianismens förnekande av Treenighetsläran, och fängslades för detta av inkvisitionen. Han lyckades rymma till Genève, där han dock greps, dömdes för heresi och blasfemi mot kristendomen och brändes på bål på order av stadens styrande protestanter.

Litteratur 
 Dahlbeck, Eva, Serveto och den eviga elden. Göteborg: Korpen 1991.

Referenser

Externa länkar 

 The Servetus International Society

Födda 1511
Avlidna 1553
Spanska teologer
Män
Personligheter inom antitrinitarism
Alumner från Paris universitet
Personer som blivit avrättade genom bränning
Personer som blivit avrättade för kätteri
Genèves historia
Parmigianino

Parmigianino, egentligen Girolamo Francesco Maria Mazzola, född 11 januari 1503 i Parma, död 24 augusti 1540 i Casalmaggiore i Lombardiet, var en italiensk manieristisk målare och gravör, uppkallad efter sin födelsestad Parma. Han var son till Filippo Mazzola.

Parmigianino studerade under Correggio men upptog senare drag av Rafael och andra av högrenässansens mästare. I likhet med andra manierister utmärks han målningar av de långsträckta figurerna och den praktfulla men kalla färgskalan. Förutom en mängd målningar, som i dag finns i Parma, utförde Parmigianino en mängd andaktsbilder, varav de flesta senare förvarats på museerna i Dresden, Wien, Neapel och Bologna. Han skattas även i Italien som en pionjär inom etsningskonsten. 

På Kunsthistorisches Museum i Wien återfinns hans målning Självporträtt i en konvex spegel.

Girolamo Mazzola Bedoli, som var gift med Parmigianinos kusin, fortsatte senare att måla i hans stil.

Källor 
 Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.

Externa länkar 

 

 
Manieristiska målare
Italienska konstnärer under 1500-talet
Personer från Parma
Födda 1503
Avlidna 1540
Män
Svensk uppslagsbok
Gravör

Gravör är en hantverkare eller konsthantverkare som arbetar med vissa tekniker för att skapa ett mönster på en yta genom borttagning av material med gravyr. Mönstret kan bilda text eller bild på ytan, eller ren ornamentik eller abstrakt dekor. 

En gravör använder verktyg som gravyrstickel, stickel och diamantritsnål, men också särskilda slipmaskiner.

Gravyr kan ske som dekoration på konsthantverksföremål, prispokaler, gravstenar och gjutformar för medaljer samt för tryckplåtar för frimärken och kopparstick.

Se även
Ciselering
Frimärksgravör
Glasgravyr
Förgyllare
Gertler

Hantverksyrken
Gravörer|
Rosso Fiorentino

Rosso Fiorentino (eg. Giovanni Battista di Jacopo di Gasparre), född 1494, död 1540, italiensk konstnär, verksam i Florens, en av de ledande manieristerna. Fiorentino är representerad vid Nationalmuseum.

Referenser

Noter

Externa länkar 

 

Manieristiska målare
Florentinska målare
Födda 1494
Avlidna 1540
Män
Representerade vid Nationalmuseum
Benvenuto Cellini

Benvenuto Cellini, född 3 november 1500 i Florens, död 13 februari 1571 i Florens, var en florentinsk guldsmed, skulptör och konstnär vars skrytsamma och äventyrsfyllda självbiografi (författad 1558–1562, publicerad 1728) utgör en ovärderlig redogörelse för livet i renässansens Italien.

Biografi 
Benvenuto Cellini fick beställningar från kejsare, kungar, påvar och prinsar och var känd i hela Italien. Han verkade först i Florens och Rom, där han bland annat verkade som påvens stämpelsnidare. Han skall en gång fått fly från staden för mord på en medtävlare och hölls även en tid fången i Castel Sant'Angelo för tillgrepp av ädelmetall ur påvens skattkammare.

Cellini blev 1527 ögonvittne till Roms skövling och påstod sig själv vara den som hade skjutit ihjäl angriparnas ledare hertig Charles.

Senare uppehöll sig Cellini vid Frans I:s hov i Fontainebleau. Hans mest berömda arbete från den tiden är ett saltkar i guld, ett verkligt typiskt praktstycke, enastående skickligt utfört. Han utförde även en kolossalbyst av Cosimo den store, som i dag finns i Florens, och en byst av bankiren Bindo Altoviti, som i dag finns i Boston. Ett av Cellinis mera berömda arbeten är den stora bronsskulpturen av statyn av Perseus med Medusas huvud, ett lidelsefullt arbete i tidig manieristisk stil, uppställd i Loggia dei Lanzi i Florens. Det finns även efter Cellini ett stort marmorkrucifix, vitt på svart grund, bestämt för hans egen gravvård, men som nu finns i Escorial i Spanien. Bland försvunna bronser räknas ett par portaler och en enorm staty föreställande Mars.

Bland hans mynt-, medalj- och medaljongarbeten finns den berömda Leda och svanen i guld.

Cellini utgav även arbetet Due trattati dell'oreficeria e della scultura (1568), som innehåller hans konsthistoriska reflexioner.

Benvenuto Cellini är föremål för en berömd dikt av Carl Snoilsky.

Svenska översättningar 
 Benvenuto Cellinis lif (La vita di Benvenuto di M. Giovanni Cellini fiorentino scritta per lui medesimo in Firenze) (översättning Ernst Lundquist, Bonnier, 1906)
 Benvenuto Cellinis liv skildrat av honom själv (översättning Ellen Lundberg-Nyblom, Wahlström & Widstrand, 1927)
 Benvenuto Cellinis liv (översättning av Eva Alexanderson, verserna tolkade av Alf Henrikson, Forum, 1969)

Källor

Vidare läsning

Externa länkar 

 

Italienska skulptörer under 1500-talet
Manieristiska skulptörer
Florentinska konstnärer
Italienska guldsmeder
Födda 1500
Avlidna 1571
Män
Skulptörer från Florens
Grekisk-ortodoxa kyrkan

Grekisk-ortodoxa kyrkan (grekiska: Ἑλληνορθόδοξη Ἐκκλησία/Hellēnorthódoxē Ekklēsía) syftar på varje grekisk hierarkisk kyrka inom den större gruppen av ömsesidigt erkända östortodoxa kyrkor. Varje kyrka som använder koinegrekisk liturgi och är östortodox, kan betraktas som grekisk-ortodox. De autonoma kyrkor som är grekisk-ortodoxa innefattar:
Konstantinopels ekumeniska patriarkat som leds av patriarken av Konstantinopel, som är primus inter pares inom samtliga östortodoxa kyrkor.
Greklands kyrka, som är autokefal sedan 1833, och inom landet leds av en ärkebiskop.
Cyperns kyrka, som leds av en ärkebiskop.
Sinais ortodoxa kyrka.
Alexandrias kyrka.
Ortodoxa Jerusalem-patriarkatet.
Antiokias kyrka.
Albaniens ortodoxa kyrka, autokefal sedan 1937.

Termens historia 
Historiskt har termen grekisk-ortodoxa använts för att beskriva alla ortodoxa kyrkor, eftersom "grekiska" i "grekisk-ortodox" refererar till det "grekiska arvet" i det Bysantinska riket .
Under åtta århundraden av kristen historia har den mest betydande intellektuella, kulturella och sociala utvecklingen i den kristna kyrkan ägt rum inom riket under kyrkan av Konstantinopel eller dess intressesfär , så flertalet av liturgins delar, traditioner och praxis antogs av alla, och är fortfarande det grundläggande mönstret i samtida ortodoxi . Beteckningen "grekiska" övergavs av slaviska och andra nationella ortodoxa kyrkor i samband med dessa folks nationella uppvaknanden  från så tidigt som 900-talet e.Kr

Grekisk-ortodoxa kyrkor i Sverige 
I Sverige finns flera, sinsemellan oberoende grekisk-ortodoxa samfund. 

Exempel på kyrkobyggnader som numera nyttjas av grekisk-ortodox församlingar är Sankt Georgios kyrka i Stockholm och Grekisk-ortodoxa kyrkan i Uppsala.

Bilder

Referenser

Vidare läsning
 

Ortodoxa kyrkor
Kristendom i Grekland
Istanbul
Världarnas krig

Världarnas krig () är en science fiction-roman från 1898 av H.G. Wells.

Handling 

En filosof är huvudperson och berättar att det plötsligt börjar komma meteoriter från Mars som landar på den engelska landsbygden. Meteoriterna är inte av sten, utan av metall, och de är dessutom ihåliga. Till slut visar det sig att meteoriterna innehåller marsmänniskor. Jordmänniskorna gör fredliga trevande närmanden, men marsmänniskornas avsikter visar sig inte vara fredliga. De börjar skjuta med sina vapen, som är mycket bättre än de dåvarande brittiska. De har en värmestråle som kan skjuta sönder allt och en gas som dödar allt.

Huvudpersonen berättar att planeten Mars började bli obeboelig för de bläckfiskliknande varelser som levde där, så att de började se sig om i solsystemet för en ny planet att bosätta sig på. De väljer jorden och är inte villiga att dela den med någon. Ett förtvivlat försvar sätts upp av jordmänniskorna, men det militära motståndet biter inte på utomjordingarna.

Tolkningar

Radio 
Boken har även bearbetats till radiodrama. En bearbetning med manus av Howard Koch och i regi av Orson Welles sändes i amerikansk radio den 30 oktober 1938 och fick stor ryktbarhet då den var så verklighetstrogen att hundratusentals amerikaner, trots information före, under och efter sändningen, blev övertygade om att det var verkliga händelser som skildrades. En man var beredd att skjuta sina döttrar så att inte marsianerna skulle få lägga vantarna på dem, och många ringde sina vänner och varnade dem för det utomjordiska anfallet så att även dessa vänner flydde från städer för att rädda sig.

Dramat har omarbetats och återsänts flera gånger och även då vid vissa tillfällen orsakat panik. Det finns utgivet på CD.

Film 
Boken har filmatiserats ett flertal gånger, bland annat Världarnas krig (1953) regisserad av Byron Haskin och tre gånger 2005 bland annat Steven Spielbergs, se Världarnas krig (2005).

Musikal 
Det finns även tolkning i form av en rockmusikal och ett konceptalbum – 1976 släppte Jeff Wayne dubbelalbumet The War of the Worlds med bland annat Richard Burton i en av rollerna.

Referenser

Externa länkar 

 Orson Welles radiosändning från 1938 (engelska)

Engelskspråkig skönlitteratur
Mars i skönlitteratur
Skönlitteratur 1898
Brittiska science fiction-romaner
Rymdinvasioner i skönlitteratur
Radioteater i USA
Rune Elmqvist

Rune Elmqvist, född 1 december 1906 i Lund, död 15 december 1996, var en svensk uppfinnare. 

Han utbildade sig till läkare och avlade medicine licentiatexamen 1939. Hans stora intresse var emellertid tekniken och då speciellt medicinsk teknik, och bortsett från en kort sejour som skeppsläkare vid Johnsonlinjen utövade han inte läkaryrket.

Redan 1927 uppfann han den första direktvisande pH-metern utrustad med vakuumrör. År 1932 bildade han Universitetets Instrumentverkstad i Lund där han utvecklade, tillverkade och marknadsförde de första praktiskt användbara portabla EKG-apparaterna med flera kanaler. År 1940 gick företaget samman med Järnhs Elektriska AB (senare Siemens-Elema) i Stockholm där Rune Elmqvist var ansvarig för produktutvecklingen.

År 1948 kunde han presentera Mingografen, som med sin bläckstråleteknik var helt överlägsen all annan dåtida registreringsteknik. Mingografin tillät naturtrogen registrering i realtid på vanligt papper av frekvenser upp till 1000 Hz. EKG var kanske det viktigaste användningsområdet men inom medicinen hade den många andra användningar: EEG, fonokardiografi, blodtrycksregistreringar med mera. Över en miljon Mingografi-galvanometrar tillverkades. Idag är tekniken ersatt av digitala metoder.

År 1958 uppfann han i samarbete med Åke Senning den implanterbara pacemakern.

Utmärkelser
Medicine hedersdoktor vid Lunds Universitet 1957 
Teknologie hedersdoktor vid Lunds Universitet 1974 
Aachener und Münchener Preis für Technik und angewandte Naturwissenschaften 1976
 Kungl. Ingenjörsvetenskapsakademiens guldmedalj 1976 
Erna Ebelings pris.

Källor
Karolinska institutet

Noter

Svenska uppfinnare under 1900-talet
Svenska ingenjörer under 1900-talet
Alumner från Lunds universitet
Hedersdoktorer vid Lunds universitet
Födda 1906
Avlidna 1996
Män
Medicinsk teknik
Personer från Lund
Krimgotiska

Krimgotiska är ett utdött östgermanskt språk, som hade utvecklats från det gotiska språket. Det talades av krimgoterna på Krim fram till 1700-talet.

Krimgotiska blev bekant för vetenskapen genom de av flamländske ambassadören Ogier Ghislain de Busbecq, verksam i det Osmanska riket, gjorda uppteckningarna. Dessa utgörs av 86 olika ord och uttryck, däribland räkneorden: ita, tua, tria, fyder, fynf, seis etc., släktskapsord som bruder "broder", schuuester "syster", benämningar på kroppsdelar: oeghene "ögon", hända "hand", hoef "huvud", plut "blod" m.fl., namn på andra alldagliga begrepp och föremål (ada "ägg", broe "bröd", mine "måne" etc.) samt några få fraser. Urvalet är gjort med god urskillning, men ortografin lider, som naturligt är, av inkonsekvens och onöjaktighet. 

Krimgotiska anses av nära nog alla som ett östgermanskt språk som utvecklats från gotiska - detta på grund av dess fonologiska egenheter: ordet ada, ägg, uppvisar den typiskt gotiska "förstärkningen" av urgermanska *-jj- till -ddj-, när nordgermanska språk omvandlar *-jj- till -ggj-, jfr. svenska ägg, och västgermanska bibehåller -jj-, jfr. tyska Ei.

Exempel 

En kort sångtext på krimgotiska, från Busbeqcs brev:
(Busbecq har tyvärr inte bifogat översättning eller tolkning av texten.)

Wara wara ingdolou
Scu te gira Galizu.Hoemisclep dorbiza ea.''

Externa länkar 
 Oghier G. Busbecqs latinska brev i läsbar form

Germanska språk
Utdöda språk
Gotiska
Språk i Ukraina