kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Colmar von der Goltz

Wilhelm Leopold Colmar von der Goltz, född den 12 augusti 1843, död den 19 april 1916 i Bagdad, var en tysk friherre, militär och krigshistoriker.

von der Goltz blev officer vid infanteriet 1861, deltog i tyska enhetskriget och fransk-tyska kriget, varunder han i slaget vid Trautenau 1866 blev svårt sårad, och tjänstgjorde därefter huvudsakligen i generalstaben. Han blev major 1878, generallöjtnant 1895, general av infanteriet 1899, generalöverste 1908 och generalfältmarskalk 1911. von der Goltz tjänstgjorde 1883–1895 i turkiska armén, där han nedlade ett betydande arbete på dennas organisering och utbildning och befordrades till "muchir" (fältmarskalk). Han var därefter 1896–1898 befälhavare för femte divisionen, 1901–1907 chef för 1:a preussiska armékåren, 1907–1913 generalinspektör vid 6:e arméinspektionen. Åren 1909–1910 kallades von der Goltz åter till Turkiet för att biträda vid arbetet med arméns omorganisation, men de rådande politiska förhållandena försvårade i hög grad hans arbete. År 1913 lämnade von der Goltz den aktiva tjänsten men inkallades efter första världskrigets utbrott för att tillträda befattningen som generalguvernör i Belgien. Efter Turkiets inträde i kriget sändes han för tredje gången till Turkiet för att som sultanens rådgivare ställa sina krafter till landets förfogande. I mars 1915 blev han chef för 1:a armén vid Bosporen och i oktober samma år för 1:a armén i Irak.

Bibliografi (i urval) 
 Léon Gambetta und seine Arméen (1877)
 Das Volk in Waffen (1883, svensk översättning 1901)
 Rossbach und Jena (1883)
 Krieg und Heerführung (1901)
 Von Jena bis Preussisch Eylau (1907)
 Kriegsgeschichte Deutschlands im 19. Jahrhundert (2 band, 1910-14)
 1813: Blücher und Bonaparte (1913)
 Denkwürdigkeiten (postumt utgiven 1929)

Källor 
 Svensk uppslagsbok, Malmö 1932

Noter

Externa länkar 
 

Tyska fältmarskalkar
Generalguvernörer
Turkiska militärer
Tyska militärhistoriker
Tyska friherrar
Historiker under 1800-talet
Historiker under 1900-talet
Tyska militärer under 1800-talet
Tyska militärer under 1900-talet
Födda 1843
Avlidna 1916
Män
Svensk uppslagsbok
Alfred von Schlieffen

Alfred von Schlieffen, född 28 februari 1833, död 4 januari 1913, var en preussisk/tysk greve och militär, chef för tyska generalstaben 1891-1906.

Biografi 
Alfred von Schlieffen föddes 28 februari 1833 i Berlin, som son till en preussisk generalmajor. Han inträdde i preussiska armén 1854, studerade 1858-1861 på Berlins krigsakademi och var stabsofficer under kriget mellan Österrike och Preussen 1866 och under fransk-tyska kriget 1870-1871.

Schlieffen blev 1884 chef för generalstabens militärhistoriska avdelning, och efterträdde 1891 Alfred von Waldersee som generalstabschef. Den sistnämnda tjänsten innehade Schlieffen till 1906, då han pensionerades. Han erhöll 1911 rang som generalfältmarskalk, som ett hedersutnämnande, och avled 4 januari 1913. Schlieffen är begravd på Invalidkyrkogården i Berlin.

Schlieffenplanen 
Alfred von Schlieffen är för eftervärlden mest känd för den så kallade "Schlieffenplanen", som utarbetades av den tyska generalstaben för att kunna segra i ett tänkt framtida tvåfrontskrig mot både Frankrike och Ryssland. Planen gick i korthet ut på att snabbt besegra Frankrike genom att föra trupperna genom det neutrala Belgien, för att därefter kunna sätta in alla tyska styrkor mot det långsamt mobiliserande Ryssland. Planen kom sedan, efter Schlieffens död, att justeras av efterträdaren Helmuth von Moltke - något som vissa militärhistoriker anser ledde till det tyska nederlaget i det första slaget vid Marne 1914, och förhindrade en snabb tysk seger i första världskriget.

Eftermäle 
Schlieffens krigsvetenskapliga teorier studerades noga efter första världskriget, särskilt inom USA:s armé. Han var där så högt ansedd att man lät översätta hans främsta allmänt krigsteoretiska arbete, "Cannae", till engelska. Schlieffens idéer gav också delvis inspiration till den tyska taktiken under andra världskriget.

Externa länkar 
 Amerikanska översättningen av "Cannae"

Tyska fältmarskalkar
Militärteoretiker
Födda 1833
Avlidna 1913
Män
Albrecht von Roon

Albrecht Theodor Emil von Roon, född 30 april 1803 i Pleushagen nära Kolberg i Hinterpommern, död 23 februari 1879 i Berlin, var en preussisk greve, militär och politiker. År 1821 blev Roon officer. Efter krigsakademien anställdes han som lärare vid kadettkåren, ägnade sig särskilt åt geografiska studier och skaffade sig ett namn som utgivare av läroböcker i geografi.

Roon, som 1836 blev kapten vid generalstaben, var en tid militär handledare åt prins Fredrik Karl av Preussen särskilt under dennes vistelse vid universitetet i Bonn. Från 1848 stabschef vid 8:e armékåren deltog Roon i följande årets fälttåg i Baden; han blev 1850 regementschef, 1856 generalmajor och brigadchef samt
1858 generallöjtnant och divisionschef.

Efter att ha tagit del i förarbetena till arméns utökning och partiella ombildning utnämndes Roon i december 1859 till krigsminister. På denna post blev han banbrytande. Han var, som kung Vilhelm I senare skrev, "den hand, som med övad blick och outtröttlig ihärdighet slipade de vapen, med vilka Preussens här överallt segrade och åt sig och fäderneslandet vann oförgängliga lagrar". Som krigsminister ledde nämligen Roon vid Vilhelms sida det stora ombildningsarbetet inom preussiska armén och såg dess frukter i 1866 års fälttåg - Tyska enhetskriget, där han, liksom senare under fransk-tyska kriget 1870-1871, ledde de inre militära angelägenheterna från stora högkvarteret. Han var även den som för Vilhelm introducerade den blivande järnkanslern Bismarck.

År 1871 upphöjdes han i grevligt stånd och 1873 utnämndes han till generalfältmarskalk. 1861-1871 var Roon även sjöminister. Av hälsoskäl tog han avsked 1873. Hans Denkwürdigkeiten (brev och anteckningar) utkom i 2 band 1892 (5:e upplagan 1905), hans tal i 3 band 1895-1896, en samling brev av Roon till Clemens Theodor Perthes 1895. Minnesmärken över Roon finns i Görlitz och Berlin. I många tyska städer finns det gator uppkallade efter honom.

Referenser

Tryckta källor

Se även 
 Lista över Preussens krigsministrar

Tyska fältmarskalkar
Preussens ministerpresidenter
Preussens krigsministrar
Personer i Tyskland under 1800-talet
Personer från Kolberg
Födda 1803
Avlidna 1879
Män
Ugglan
Katolska ligan (trettioåriga kriget)

Katolska ligan var ett militärt och politiskt förbund mellan katolska furstar och prelater i Tysk-romerska riket 1609–1635. 

Ligan bildades i München den 10 juli 1609 på initiativ av hertig Maximilian I av Bayern. Tanken med Ligan var att den skulle fungera som motvikt till den Evangeliska unionen, som hade bildats 1608, och därmed upprätthålla katolicismen i Tyskland.

Förutom Ligans huvudman, Maximilian I av Bayern, var de ursprungliga medlemmarna biskoparna av Würzburg, Konstanz, Augsburg, Passau och Regensburg samt ett par andra prelater. Efter hand kom den att överhuvud omfatta de katolska ständerna i de bayerska och schwabiska rikskretsarna, liksom de tre andliga kurfurstarna. År 1613 upptogs även kejsaren i förbundet. 

I början av trettioåriga kriget understödde ligan framgångsrikt kejsaren med en egen här under ledning av Johann Tserclaes Tilly, och segrade i slaget vid Vita berget 1620 och slaget vid Lutter am Barenberge 1626, men i slaget vid Breitenfeld 1631 besegrades den av Gustav II Adolf och upplöstes. Formellt upphörde den dock att existera först efter freden i Prag 1635.

På grund av svenskarnas strider med katolska ligan under trettioåriga kriget har ordet "liga" i svenskan, som enda språk i Europa, blivit negativt laddat.

Se även
Evangeliska unionen
Trettioåriga kriget

Källor

Externa länkar 

Trettioåriga kriget
Militära allianser
Katolska kyrkans historia
Ugglan
Evangeliska unionen

Evangeliska unionen, Protestantiska unionen, var ett förbund mellan protestantiska furstar och städer i tysk-romerska riket 1608-1621, med syfte att skydda protestanternas religionsfrihet mot hotet från den katolska motreformationen.

Förbundet ingicks den 4 maj 1608 vid klostret Auhausen mellan åtskilliga protestantiska furstar, däribland kurfurste Fredrik IV av Pfalz, som var unionens huvudman, Kristian I av Anhalt-Bernburg, markgreve Georg Fredrik av Baden, hertig Johan Fredrik av Württemberg, markgreven Joakim Ernst av Brandenburg-Ansbach samt pfalzgreven av Neuburg m. fl. Kort tid därefter anslöt sig andra protestantiska furstar (lantgreve Moritz av Hessen-Kassel och kurfurste Johan Sigismund av Brandenburg) samt flera riksstäder. Kalvinisterna var de mest aktiva. Kurfursten av Sachsen, som var den mäktigaste av de evangeliska furstarna, anslöt sig således inte. 

Förbundets uttalade syfte var gemensam hjälp mot orättmätiga angrepp på en förbundsmedlem. Kom våldshandlingen plötsligt skulle förbundsdirektorn och förbundsrådet ögonblickligen organisera hjälpen. Alla förbundsmedlemmarna förpliktades dock att medverka.   

För att kunna organisera en militär makt skulle en betydande krigsskatt upptagas. Under fem års tid var varje förbundsmedlem skyldig att erlägga 90 och under ytterligare fem år 50 römermonate. Krigsskatten uppgick dock i själva verket till en ganska obetydlig summa. På fem år fick man, då varje medlem erlade 90 römermonate om året, endast in 575 000 gulden, samtidigt som en här på 16 000 man under 3 1/2 månader beräknades kosta en miljon gulden. Inbetalningarna gick också rätt långsamt. Däremot framträdde mycket snabbt motsatsen mellan kalvinister och lutheraner bland förbundets medlemmar. 

Unionen hade kontakt med Nederländerna 1608, England 1612 och Sverige, men efter protestanternas nederlag i slaget vid Vita berget 1620 i början av trettioåriga kriget upplöstes unionen 1621.

Se även 
 Katolska ligan
 Trettioåriga kriget

Källor

Noter

Externa länkar 

Trettioåriga kriget
Unioner
Ugglan
Stigbygel

En stigbygel är en bygel (oftast av metall) med platt sula, avsedd som stöd för foten vid uppsittning och ridning. Stigbygeln är fäst vid sadeln med stigläder som justeras i längd till ryttarens ben. Stigbyglar används i stort sett i hela världen och ses ofta som en självklarhet.

Historia 
De första arkeologiska beläggen för en stigbygel eller prototyp till en sådan är byglar som har hittats i Indien, från 200-talet f.kr. I den första varianten satte ryttaren i stortån i en läderögla. Det fungerade i det varma indiska klimatet, men inte på de kalla centralasiatiska stäpperna eller i Kina. De första beläggen för stigbyglar som vi känner dem idag återfinns på en keramisk hästfigur i en grav i Nanjing från 300-talet e.kr., under den första Jindynastin. Från 415 e.kr. har brons och järnbeklädda stigbyglar hittats i en grav tillhörande en prins av Norra Yan. 

Tidigare generationers eurocentriska historiker har gärna velat tillskriva stigbyglarna ett europeiskt ursprung, vilket senare har visat sig vara direkt felaktigt. Först flera hundra år efter att de uppfanns i Asien, på 700-talet, nådde stigbyglarna till Europa där det revolutionerade militären. 

Stigbygeln har haft en stor inverkan på stridskonsten, då ryttare med stigbyglar fick mycket mer stöd i sadeln och alltså kunde använda sina vapen bättre och inte behövde vara så skickliga ryttare. Tidigare användes ryttare i strid bara för att skjuta med båge. Men i och med introduktionen av stigbygeln samt större och starkare hästar fick man möjligheten att även strida med handvapen (svärd, värja, sabel) till häst.

Olika sorter 
Engelsk stigbygel: Den absolut vanligaste sortens stigbygel är den "engelska" stigbygeln och varianter av denna. Den består av en platta fäst i en metallbåge med en ögla på toppen att fästa stiglädren i. Bottenplattan är oftast försedd med gummi för bättre grepp.

Säkerhetsstigbyglar: är variationer på den engelska stigbygeln som är mycket vanliga idag. De är designade på olika sätt för att förhindra att foten fastnar i stigbygeln om man ramlar av, en mycket farlig situation. Säkerhetsstigbyglar kan ha välvda sidobågar eller vara öppningsbara via gummiband, fjäder eller liknande på ena sidan för att foten lätt ska kunna glida ut.

Westernstigbygel: Inom Westernridning används annorlunda utformade stigbyglar, ofta täckta råhud. Westernstigbyglar bygger på samma princip som engelska, men är tjockare och rundade i botten.

Spanska stigbyglar: I Spanien och närliggande länder används stigbyglar som ger stöd för större delen av foten, de är alltså förlängda, och de har triangelformade stöd på sidorna.

Vid sträng kyla vintertid kan man vid motionsritt använda stigbyglar i trä för att minska risken för nedkylda fötter.

Galleri

Referenser 

Hästutrustning
Ridkonst
Slaget vid Vita berget

Slaget vid Vita berget (Bílá Hora) var det första riktigt stora slaget under det trettioåriga kriget. Slaget slutade med att den kejserliga armén under ledning av Tilly samt Maximilian I av Bayern grundligt besegrade de böhmiska protestanterna, som var under ledning av "Vinterkungen" Fredrik V av Pfalz.

Externa länkar

Vita berget
Vita berget
1620 i Böhmen
Vita berget
Spasmofen

Spasmofen är ett analgetikum, som används vid smärtor av olika slag, till exempel vid kramptillstånd i gall- och urinvägarna samt i mag-tarmkanalen. Aktiva substanser är kodein, metylskopolamin, morfin, noskapin och papaverin. Spasmofen finns som suppositorier, det vill säga stolpiller, och injektionsvätska.  Den senare ges endast av sjukvårdspersonal.

Samtidigt bruk av Spasmofen och alkohol skall undvikas.

Spasmofen är vanebildande.

Externa länkar
FASS

Analgetika
Kristian I av Anhalt-Bernburg

Kristian I av Anhalt-Bernburg, född 11 maj 1568, död 17 april 1630, furste av Anhalt-Bernburg från 1603.

Kristian blev inte långt efter sitt inträdande i den kurpfalziska tjänsten år 1595 kurfurstens främsta rådgivare. Han medverkade även aktivt vid tillkomsten av Evangeliska unionen som grundades år 1608 och rådde kurfurst Fredrik V att tacka ja till Böhmens krona. Vid slaget på Vita Berget år 1620 är han också nämnvärd då han förde befälet för Fredrik V:s mannar. Han försonades snart med kejsaren och ägnade sina sista år åt styrelsen av sitt furstendöme.

Referenser 

 

Furstar av Anhalt-Bernburg
Födda 1568
Avlidna 1630
Män
Barbara Tuchman

Barbara W. Tuchman, född Wertheim den 30 januari 1912 i New York, död 6 februari 1989 i Greenwich i Connecticut, var en amerikansk historiker, författare och journalist.
Hennes genombrott som en av Amerikas mest lästa historiker kom på 1960-talet med "The Guns of August", som gav henne Pulitzerpriset.

Flera av Tuchmans böcker finns översatta till svenska, bland annat "Det stolta tornet" och "En fjärran spegel".

Bibliografi
Bible and Sword: England and Palestine from the Bronze Age to Balfour (1956; svensk översättning "Bibeln & Svärdet. England och Palestina från bronsåldern till Balfour" 1992 av Jan Wahlén)
The Zimmermann Telegram (1958; svensk översättning "Zimmermanns telegram" 1983 av Jan Wahlén), om Zimmermanntelegrammet
The Guns of August (1962; "Augusti 1914")
 The Proud Tower (1962 ? ;"Det stolta tornet), om tiden närmast före Första Världskriget
A Distant Mirror: The Calamitous 14th Century (1978; "En fjärran spegel")
The March of Folly: From Troy to Vietnam (1984; "Dårskapens vägar")

Källor

Noter

Amerikanska historiker under 1900-talet
Engelskspråkiga fackboksförfattare
Amerikanska journalister under 1900-talet
Vinnare av Pulitzerpriset
Alumner från Radcliffe College
Alumner från Ohio State University
Födda 1912
Avlidna 1989
Kvinnor
Forskare från New York
Personer verksamma vid Harvard University
Mårbacka

Mårbacka är en herrgård i Östra Ämterviks socken i Sunne kommun i  Värmland. Författarinnan Selma Lagerlöf föddes och växte upp på Mårbacka.

Byggnadshistorik

Huvudbyggnaden uppfördes 1793 och ombyggdes 1921–1923 efter ritningar av arkitekt Isak Gustaf Clason.

Gården ägdes från omkring 1720 av komministern Olof Morell och gick sedan i arv till två av hans efterträdare i ämbetet. 1801 kom den genom arv i familjen Lagerlöfs ägo. Efter faderns död 1885 övertog sonen Johan gården, men han klarade inte av skötseln utan gick i konkurs. Han flyttade till USA och 1889 gick gården ur släktens ägo eftersom den var tvungen att säljas. 

Selma Lagerlöf köpte tillbaka huvudbyggnaden 1907, och 1910 kunde hon köpa tillbaka hela gården med hjälp av den prissumma hon fick då hon tilldelades Nobelpriset i litteratur 1909. Efter att hon några år senare låtit bygga om gården återstod dock inte mycket av hennes barndomshems ursprungliga utseende. Den ursprungliga rödmålade mangårdsbyggnaden utvidgades österut, en ny övervåning och vindsvåning kom till och den klassicerande huvudfasaden fullbordade transformationen till en ståndsmässig herrgård i karolinsk stil.

Mårbacka i dag
Mårbacka är numera en minnesgård, ett resultat av att författaren föreskrev i sitt testamente att Mårbacka skulle bevaras och visas upp för allmänheten i det skick som gården var vid hennes död.

Mot avgift kan besökare få en guidad visning av boningshuset. I anslutning till gården finns en trädgård, ett kafé och en bokhandel. I ladugården finns en minnesutställning över Lagerlöfs liv och författarskap.

Se även 
 Östra Ämterviks landskommun (1863–1951)
 Stora Sunne landskommun (1952–1962)
 Sunne köping (1963–1970)
 Sunne kommun (1971–)
 Mårbackapriset
 Litteraturfestivalen på Mårbacka

Källor

Externa länkar

Mårbacka, Selma Lagerlöfs hem

1793 i Sverige
Arkitekturåret 1793
Författarmuseer i Sverige
Selma Lagerlöf
Byggnader och anläggningar i Sunne kommun
Herrgårdar i Värmland
Byggnadsminnen i Värmlands län
Byggnader ritade av Isak Gustaf Clason
Mårbacka
Riksintressen för kulturmiljövården i Värmlands län
Arbetslivsmuseer i Sverige
Mårbacka (bok)

Mårbacka är en bok av Selma Lagerlöf från 1922. Den handlar om hennes egen familj och livet på släktgården Mårbacka under hennes fars tid.

Källor

Externa länkar

Mårbacka på Litteraturbanken

Skönlitteratur 1922
Svenska romaner
Självbiografier
Verk av Selma Lagerlöf
Lista över personer kallade den store

Detta är en lista över personer som har fått beteckningen "den store" eller "den stora". Det är ett tillnamn som brukar tilldelas vissa härskare. På latin motsvaras det av Magnus.

A 
Abbas den store
Alexander den store
Alfred den store
Antiochos III den store

B 
Basileios den store

F 
Fredrik den store

G 
Gustav Adolf den store
Gregorius den store

H 
Herodes den store
Hugo den store

K 
Karl den store
Katarina den stora
Knut den store
Konstantin den store

L 
Ludvig den store

O 
Otto den store

P 
Peter den store, Ryssland
Peter den store, Aragonien
Pompejus den store, romersk fältherre och statsman

T 
Theoderik den store
Turkmenbashi den store

V 
Valdemar den store
Vitovt den store

Personer kallade den store
Listor över personer
912

912 (CMXII) var ett skottår som började en onsdag i den julianska kalendern.

Händelser

Okänt datum 
 Abdallah ibn Muhammad efterträds av Abd ar-Rahman III som emir av Córdoba.
 Vid Olegs död efterträds han som hövding av Kievriket av sin brorson Igor.

Födda 
 23 november – Otto (I) den store, tysk kung 936–973 och tysk–romersk kejsare 962–973.

Avlidna 
 Oleg, hövding av Kieveriket sedan 879.

Externa länkar
973

973 (CMLXXIII) var ett normalår som började en onsdag i den julianska kalendern.

Händelser

Januari 
 19 januari – Sedan Johannes XIII har avlidit året innan väljs Benedictus VI till påve.

Okänt datum 
 Amlaib, som är bror till den 971 avlidne skotske kungen Culen, utropar sig till kung av Skottland i opposition mot den regerande Kenneth II. Tronstriderna pågår därefter till Amlaibs död 977.
 Fatimiderna flyttar sin huvudstad till Kairo.
 Abul-Futuh Sayf ad-Dawla Buluggin ibn Ziri blir den förste ziridiske härskaren.

Födda 
6 maj – Henrik II, kejsare av Tysk-romerska riket.
26 december – Abu al-Ala al-Maarri, arabisk filosof, poet och författare.
Biruni, uzbekisk vetenskapsman.
Murasaki Shikibu, japansk författare och poet.

Avlidna 
 7 maj – Otto den store, tysk kung sedan 936 och tysk–romersk kejsare sedan 962

Referenser

Fotnoter

Externa länkar
936

936 (CMXXXVI) var ett skottår som började en fredag i den julianska kalendern.

Händelser

Januari 
 3 januari – Sedan Johannes XI har avlidit i december året innan väljs Leo VII till påve.

Juli 
2 juli – Henrik Fågelfängaren, kung av Östfrankiska riket avlider och efterträds av sin son Otto I,  Otto den store, som 862 blir den förste Tysk-romerske kejsaren.

September 
 17 september – Ärkebiskop Unni dör när han i Birka åter försöker predika kristendomen. Detta är det äldsta kända datumet i Sveriges historia.

Födda 
Abu al-Qasim al-Zahrawi, arabisk läkare.

Avlidna 
 15 januari – Rudolf av Burgund, kung av Västfrankiska riket sedan 923
 2 juli – Henrik I av Sachsen, Henrik Fågelfängaren, kung av Östfrankiska riket sedan 919,
 17 september – Unni, ärkebiskop av stiftet Hamburg-Bremen sedan 916
 Dandi Mahadevi, indisk drottning

Externa länkar
Fru

Fru är en artighetstitel för en gift kvinna och används även ofta synonymt med hustru.

Under medeltiden var frutiteln en formell titel (latin: domina) reserverad för kvinnor inom kungahuset, riddares hustrur och högreståndskvinnor som gått i kloster. Det användes senare mer allmänt inom adeln, och blev allmänt använt även i andra samhällsklasser under andra hälften av 1800-talet. Sedan sent 1960-tal har bruket av titlar gradvis blivit allt ovanligare i Sverige, bland annat på grund av den så kallade dureformen. Fru används emellertid fortfarande i kombinationen fru talman, vilket är tilltalet till Riksdagens talman när denna är en kvinna.

Motsvarigheter på andra språk 
För gifta kvinnor används följande titlar på olika språk:

 Danska: Fru
 Engelska: Mrs
 Finska: Rouva
 Franska: Madame
Hebreiska: גברת (Giv'eret)
 Norska: Fru
 Spanska: Señora
 Tyska: Frau
 Nygrekiska: Κυρία (Kyria)
 Somaliska: Afo

Se även 
 Fröken
 Herr

Titlar
Benämningar på personer
Maka

Maka kan syfta på:
 Maka (äktenskap) – en kvinnlig part i ett äktenskap
 Maka – en inkarnation av krokodilguden Sebek
Sérgio Vieira de Mello

Sérgio Vieira de Mello, född 15 mars 1948 i Rio de Janeiro, död 19 augusti 2003 i Bagdad i Irak, var en brasiliansk diplomat med 34 års arbetserfarenhet från FN. Han var undergeneralsekreterare och chef för FN:s kontor för samordning av humanitär hjälp (UNOCHA) 1998–2001 och FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter 2002–2003. Samtidigt var han FN-sändebud i en rad konflikter, till exempel Kosovo 1999, Östtimor 1999–2002 och Irak 2003. Den senare uppgiften ledde till hans död i samband med ett bombattentat mot Canal Hotel i centrala Bagdad.

Källor

Externa länkar 
 Sergio Vieira de Mello Foundation 
 Canal Hotel Bombing 
 En Route to Baghdad 
 "Unsung Heroes of the Battlefields" by Laurent Vieira de Mello, president of the Sergio Vieira de Mello Foundation - The Washington Post, 19 August 2009 

Personer inom FN
Brasilianska diplomater
Mördade diplomater
Personer som blivit mördade i Irak
Födda 1948
Avlidna 2003
Män
Förenta nationernas högkommissarie för mänskliga rättigheter
Alumner från Paris universitet
Alumner från Université Panthéon-Sorbonne
Ivan Pavlov

Ivan Petrovitj Pavlov (ryska Иван Петрович Павлов), född 14 september 1849 i Rjazan, kejsardömet Ryssland, död 27 februari 1936 i Leningrad (nuvarande S:t Petersburg) i dåvarande Sovjetunionen, var en rysk fysiolog och pedagog.

Han blev 1890 extraordinarie professor i farmakologi vid veterinärmedicinska akademin i Sankt Petersburg. 1891 blev han chef för fysiologiska avdelningen vid institutet för experimentalmedicin, 1897 professor i fysiologi.

Han erhöll år 1904 Nobelpriset i fysiologi eller medicin för sin förklaring av hur nerverna styr bukspottkörteln. Detta var vad han ursprungligen forskade om när han upptäckte och fastställde den klassiska betingningen.

Se även 
 Klassisk betingning eller klassisk inlärning
 Pavlovs hundar
 1007 Pawlowia

Referenser

Externa länkar 

 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysiologi eller medicin 1904
 Nobelprize.org, Ivan Pavlov - biografi
 "How everyone gets Pavlov wrong", Michael Specter, The New Yorker, läst 12 januari 2015 

Nobelpristagare i medicin
Ryska psykologer
Ryska pedagoger
Födda 1849
Avlidna 1936
Män
Personer från Rjazan
Mottagare av Copleymedaljen
Hedersdoktorer vid Tartu universitet
Alumner från Sankt Petersburgs universitet