kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Stjärtgroddjur

Stjärtgroddjur (Urodela eller Caudata) är en ordning groddjur som inte förlorar sin svans som vuxna.

Ordningen består av omkring 400 arter fördelade över Europa, delar av Asien, Afrika och Amerika. Den kallas ofta "salamandrar" på svenska, trots att detta också är namnet på en av dess familjer, Salamandridae. Typiskt för en salamander är den långa, svansförsedda, ödlelika kroppen, med ett väl avgränsat huvud. På grund av sin yttre likhet kallas salamandrar ibland för "vattenödlor". Detta är dock i systematisk mening inte korrekt, eftersom salamandrarna är amfibier, inte reptiler som ödlorna.

Till skillnad från de stjärtlösa groddjuren har de inre befruktning, men äggen utvecklas vanligen utanför moderns kropp. De lever vanligtvis i eller nära vatten, även om former som lever långt från vatten, exempelvis i torrare bergstrakter, också finns. De flesta är små, men den största salamandern, kinesisk jättesalamander (Andrias davidianus), kan bli upp till 1,5 m lång.

Det äldsta fossilet av ett stjärtlöst groddjur Triadobatrachus är från början av trias (för cirka 240 miljoner år sedan). Det hade dock endast en mycket kort svans, och var mera grodliknande; stjärtgroddjuren uppkom först under jura, för 200 till 150 miljoner år sedan.

Familjer och släkten samt urval av arter 
Taxonomi enligt ITIS 2009.
 Ordning Stjärtgroddjur
 Familj Ambystomatidae (Gray, 1850) – Mullvadssalamandrar  
 Familj Amphiumidae (Gray, 1825) – Ålsalamandrar
 Familj Cryptobranchidae (Fitzinger, 1826) – Jättesalamandrar 3 arter
 Släkte Cryptobranchus
 Slamdjävul (C. alleganiensis)
 Släkte Andrias
 Kinesisk jättesalamander (A. davidianus)
 Japansk jättesalamander (A. japonicus) 
 Familj Dicamptodontidae (Tihen, 1958) – Västliga mullvadssalamandrar 3 arter i västra USA 
 Släkte Dicamptodon
 D. ensatus 
 Familj Hynobiidae (Cope, 1859) – Vinkelsalamandrar Drygt 30 arter i Asien
 Familj Plethodontidae (Gray, 1850) – Lunglösa salamandrar Över 370 arter 
 Släkte Speleomantes
 Italiensk grottsalamander (S. italicus)
 Norditaliensk grottsalamander (S. strinatii)
 Kejserlig grottsalamander (S. imperialis)
 Familj Proteidae (Gray, 1825) – Olmar 
 Släkte Necturus 5 arter i Nordamerika
 Släkte Proteus 1 art i Adriatiska havet
 Europeisk olm (P. anguinus)
 Familj Rhyacotritonidae (Tihen, 1958)   
 Familj Salamandridae (Goldfuss, 1820) – Salamandrar
 Släkte Vattensalamandrar 
 Mindre vattensalamander (T. vulgaris)
 Större vattensalamander (T. cristatus)
 Bergvattensalamander (T. alpestris)
 Släkte Salamandra
 Eldsalamander (S. salamandra)
 Alpsalamander (S. atra) En av få arter som föder levande ungar
 Familj Sirenidae (Gray, 1825) – Tandlösa gälsalamandrar. 4 arter i södra Nordamerika
 Släkte Siren
 Armsalamander (S. lacertina)
 Mindre siren (S. intermedia)
 Släkte Pseudobranchus
 P. axanthus
 P. striatus

Referenser

Groddjur
Sandödla

Sandödla (Lacerta agilis) är en äggläggande ödla av släktet halsbandsödlor (Lacerta), som föredrar öppna landskapstyper med lägre vegetation. Den förekommer i de tempererade delarna av palearktis, från mellersta och södra Europa, till Sibirien i öster och mellersta Sverige i norr. Det lever av små ryggradslösa djur som insekter.

Under parningstiden känns hanen lätt igen på den gröna färgen - de flesta europeiska ödlor har en övervägande brun färg. Sandödlan är en medelstor art med en mer robust kropp och större huvud än närbesläktade arter.

Utseende 

Sandödlan skiljer sig från den i Skandinavien vanligare skogsödlan genom att den har gomtänder. Sandödlan blir även upp till 28 centimeter lång, i Norden dock som mest 23 cm, och är alltså betydligt större än skogsödlan. Den har fyra små fjällplåtar mellan näsborren och ögat. Grundfärgen är gråbrun eller grön, ofta med längsgående rader av svarta fläckar. Längs ryggen har den ett band med små fjäll, klart mindre än övriga fjäll på ryggen. På buken är hannen ljust grönaktig, medan honan där är vitaktig. Under parningstiden blir hanens sidor intensivt gröna.

Utbredning 
Sandödlan förekommer från mellersta och södra Europa, till Sibirien i öster. I Skandinavien förekommer den naturligt så långt norr ut som till Dalarna och trakten av Gävle i Sverige. Den förekommer inte i Norge och i Finland betraktas den som en "invasiv art av nationell betydelse". Där har den observerats i södra och mellersta delarna av landet, upp till Norra Österbotten.

Sandödlan är tillsammans med skogsödla och kopparödla de enda ödlor som naturligt förekommer i Skandinavien.

Ekologi 

Arten föredrar varma sydsluttningar i sand- och grustäkter, men kan även förekomma på jordbankar som järnvägsvallar och kraftledningsgator, samt i skogsbryn, på sandstränder och hedartade marker.

Födan består främst av ryggradslösa djur som gräshoppor, skalbaggar, fjärilslarver och spindlar. Det händer att den även äter individer av sin egen art. 

Sandödlan kan bli upp till 19 år gammal.

Den är äggläggande och lägger 5–12 mjukskaliga, avlånga ägg i en håla som honan har grävt i sandig jord. Efter äggläggningen täcker hon över äggen och låter sandens värme ruva äggen. De kläcks efter 70–80 dygn beroende på temperatur.

Bland predatorer kan nämnas fåglar som hägrar och fasaner, däggdjur som grävling och tamkatt samt hasselsnok. Sandödlan kan släppa svansen om den känner sig hotad. Då svansen rör sig ett tag efter att den lossnat kan den tjäna som lockbete för en predator. Svansen växer sedan ut igen.

Källor 

Hotade arter i svensk flora och fauna
Ödlor
Kräldjur i palearktiska regionen
Snokar

Snokar (Colubridae) är en familj ormar som har långa, smala kroppar som symmetriskt långsamt avsmalnar, runda ögonpupiller samt smala ovala huvuden. Det är den största ormfamiljen med omkring 1 800 arter, vilket är nära två tredjedelar av världens alla kända ormarter. Snokar förekommer i olika habitat i tempererade, subtropiska och tropiska regioner världen över. De uppehåller sig gärna i närheten av vatten, men det finns också arter som lever i torra områden. De solar sig på sommaren och ömsar skinn.

Arterna förekommer på alla världsdelar med undantag av Antarktis.

Snokar är oftast inte giftiga och ofarliga för människor, men det finns några undantag, däribland arten boomslang vars bett har orsakat dödsfall hos människor. Snokar är bakgifttandade, det vill säga de har huggtänderna placerade i den bakre delen av käken. De snokar som inte har något gift har andra sätt att övermanna byten, till exempel kan kungssnokar döda bytet genom att slingra sig runt det och krama åt tills bytet kvävs.

Kännetecken 
Hos familjens medlemmar är endast den högra lungflygeln funktional och den vänstra är förminskad. Bäckenet saknas helt. Flera arter har rännor eller rörformiga hål i överkäkens tänder som överför gift från giftkörtlarna.

Ekologi 
Beroende på art lever snokar på marken, i vattnet eller de klättrar på träd. De har olika djur som föda och några arter är specialiserade på vissa djur.

Systematik 
Snokar indelas i flera underfamiljer, där de tre största är Colubrinae, Natricinae och Xendontinae. Familjen har haft en komplicerad systematik och tidvis har mycket olika grupper av ormar placerats i familjen, varför den inte bildat en monofyletisk grupp. Vissa snokars släktskap inbördes och med andra grupper av ormar återstår därför att reda ut.

Underfamiljer enligt Mattison (2015):
 Calamariinae
 Colubrinae
 Grayiinae
 Sibynophiinae

Följande underfamiljer ingår enligt The Reptile Database, de listas av Mattison (2015) som familjer eller de godkänns inte av Mattison:
 Dipsadidae
 Natricinae
 Pseudoxenodontinae

Släkten där tillhörigheten till en underfamilj är oklart enligt Mattison (2015):
 Blythia, ingår enligt The Reptile Database i Natricinae
 Cyclocorus, ingår enligt The Reptile Database i den omstridda familjen Cyclocoridae
 Elapoidis
 Gongylosoma
 Helophis, ingår enligt The Reptile Database i Natricinae
 Myersophis, ingår enligt The Reptile Database i den omstridda familjen Cyclocoridae
 Oreocalamus
 Poecilopholis, ingår enligt The Reptile Database i familjen Atractaspididae
 Rhabdops, ingår enligt The Reptile Database i Natricinae
 Tetralepis

Släkten 
Följande släkten listas av Catalogue of Life under familjen snokar med sammanlagt 1916 arter:

Källor

Litteratur 
 Ahlén, I., Andrén, C. & Nilson, G., 1995, Sveriges grodor, ödlor och ormar.(Uppsala/Stockholm)
 Arnold, E. N. & Burton, J. A., 1978, Reptiler och amfibier i Europa. (Stockholm)
 Curry-Lindahl, Kai, 1988, Däggdjur, groddjur & kräldjur. (Stockholm)
 Edström, A., 1988, Djurens gifter. (Lund)
 Ursing, B., 1956, Fiskar: kräldjur / groddjur / fiskar. (Stockholm)

Externa länkar
Storkräftor

Storkräftor (Malacostraca) är med cirka 24 000 arter den största klassen i understammen kräftdjur. De första fossilen för klassen finns från kambrium, alltså från för 510 till 540 miljoner år sedan.

Anatomi 

Huvudet består av 6 segment och har två par antenner. Ögonen sitter på rörliga stjälkar. Mellersta kroppen består av 8 segment och dessa bär var för sig ett benpar. Bakkroppen består av 6 segment. Storkräftor har en magsäck med två kamrar, som de har för att smälta olika sorters mat med, som alger och i vissa fall till och med stenar som de utvinner mineraler ur.

Systematik 

Klass Malacostraca
 Underklass Eumalacostraca
Överordning Eucarida
Ordning Amphionidacea
Ordning Decapoda – Tiofotade kräftdjur (bland annat kräftor, humrar, krabbor, räkor)
Ordning Euphausiacea – Lysräkor (bland annat krill)
Överordning Peracarida
Ordning Amphipoda (Märlkräftor)
Ordning Cumacea (Cumaceer)
Ordning Isopoda (Gråsuggor)
Ordning Lophogastrida
Ordning Mictacea
Ordning Mysida (Pungräkor)
Ordning Spelaeogriphacea
Ordning Tanaidacea (Tanaider)
Ordning Thermosbaenacea
Överordning Syncarida
Ordning Anaspidacea
Ordning Bathynellacea
Ordning † Palaeocaridacea
 Underklass Hoplocarida
Ordning Stomatopoda – Mantisräkor
 Underklass Phyllocarida
Ordning † Archaeostraca
Ordning † Hoplostraca
Ordning Leptostraca

Externa länkar 
 Systema Naturae 2000: Class Malacostraca
Spindeldjur

Spindeldjur (Arachnida) är en klass i stammen leddjur.

De andas liksom insekter och tusenfotingar genom luftrör (trakéer), vilka på olika sätt kan vara ombildade till så kallade lungsäckar, det vill säga ihåliga blad, vilka liksom bladen i en bok ligger i stort antal bredvid varandra (boklunga). Endast de enklaste spindlarna saknar särskilda andningsorgan och andas genom huden. Spindeldjur skiljer sig från insekter och tusenfotingar genom att huvudet och mellankroppen är sammanväxta till ett stycke. Ett annat kännetecken är att de är utrustade med fyra benpar, fast i vissa fall har det främre benparet omvandlats till ett känselorgan. Annars är kroppens form mycket växlande. Abdomen är ibland klotrund och bildad av ett enda stycke som hos egentliga spindlar, ibland långdragen och ledad som hos skorpioner, och ibland fullständigt sammanväxt med främre kroppsdelen som hos kvalster. Karakteristiskt är vidare att pannspröt (antenner) saknas.

I munöppningens närhet finns två tugg- eller gripredskap, pedipalper, som är obildade benpar. Nervsystemet utgörs hos de enklare spindeldjuren av en gemensam, svalget omgivande massa. Men i regel finns tydliga skillnader mellan hjärna och ryggmärg. Spindeldjur har aldrig fasettögon utan 2 till 12 orörliga punktögon. Från magsäcken utgår 3 till 5 blindsäckar, som ofta sträcker sig in i benen. De flesta arter i klassen spindeldjur är skildkönade.

Klassen indelas i ordningar (se faktarutan till höger).

Källor
Svart änka

Svart änka (Latrodectus mactans) är en spindel som är känd för sin giftighet. Den viktigaste komponenten i giftet kallas latrotoxin. Dess giftighet är dock överdriven i populärkulturen; bettet är mycket smärtsamt men vanligtvis inte dödligt för en frisk människa, då mängden gift från ett bett är ytterst liten. Att en människa blir biten av en svart änka är ovanligt och dödsfall av ett sådant bett är mycket sällsynt. De rapporter om sådana som finns antyder en dödlighet på långt under en procent.

Utseende, vanor
Svarta änkan har fått sitt namn dels av den svarta färgen, dels av att det förekommer, dock ganska sällan, att honan, i likhet med en del andra spindelarter, dödar och äter upp hanen efter fullbordad parning. Det förekommer att hanarna parar sig med flera olika honor. Efter varje parning lägger honan mellan 25 och 250 ägg, som hon förvarar i en spunnen äggsäck i omkring 4 veckor. 

Spindeln är cirka 1 centimeter stor och i födan kan det ingå mindre spindlar och insekter. Liksom andra klotspindlar använder den nät för att fånga byten.

Förekomst
Det finns egentligen ett 30-tal sorters änkespindlar (släktet Latrodectus), vilka alla är mer eller mindre giftiga - dessa förekommer på alla kontinenter, utom Antarktis. Således förekommer det änkespindlar i södra Europa (Latrodectus tredecimguttatus), i Afrika, Asien, Sydamerika och Australien (Latrodectus hasselti, rödryggad spindel). I mellersta och södra USA återfinns 3 sorter varav en är den ökända svarta änkan (Latrodectus mactans). Den klotrunda svarta kroppen och den välkända röda timglasformade fläcken på undersidan av bakkroppen gör den lätt att känna igen - de flesta änkespindlarna delar för övrigt ofta färgkombinationen svart och rött.

Ett antal exemplar av spindeln noterades i Sverige 2008 och Sydsvenskan uppgav att spindeln håller på att etablera sig i landet. Naturhistoriska riksmuseet menade dock fem år senare att rapporterna förefaller ha varit förhastade, och att inga belägg finns för att arten har kunnat reproducera sig.

Bett
Bettet är vanligen inte dödligt utom för gamla eller sjuka människor, men kan i de delar som exponeras för spindeln vara mycket smärtsamt. Ett bett av en svart änka kan förbli obemärkt under några minuter. Sedan kommer från bettet kraftiga, utstrålande smärtor som sprids till kroppens muskulatur. Smärtorna kan bli mycket svåra och offret kan få andningssvårigheter. Symptomen klingar av efter omkring två dagar.

Se även 
 Bruna änkan
 Rödryggad spindel

Källor

Externa länkar 

Änkespindlar
Storman

En storman var en framstående och mäktig man under vikingatiden och in på medeltiden, ofta en man som ägde mycket jord. Ibland kallas sådana personer för "hövdingar" i den isländska sagalitteraturen.

Historia

Tidiga källor
Svenska stormän kallas i tidiga latinska källor nobiles (adelsmän). De tillhörde ätter med hög social ställning med gamla anor och i ätten ärftlig lantegendom (odal). Ofta valdes lagsagans lagman ur sådan ätt. För deras tidiga härkomst finns inga (av historiker godtagna) belägg. Deras 'adelskap', ett begrepp som tillhör en senare tid, är inte grundat på ett (känt) formellt upptagande i en privilegierad grupp. De kallas därför uradel (ur- - som har funnits så länge man minns). Oftast anges personer i särskilt rika gravar från järnåldern till vikingatiden som stormän, då det är uppenbart att de haft hög ekonomisk och social status, men det är okänt vad detta exakt innebar.

Frälsestatus
Senast från år 1280 kunde alla i Sverige förvärva frälsestatus, det vill säga befrielse från vissa skatter till kronan mot rusttjänst med stridshäst, vapen och rustning av fastlagd kvalitet. Från denna tid kan man tala om frälseätter. Frälsestatus kunde dras in när rusttjänsten upphörde, men änkan efter en frälseman hade ett antal års frist tills en ny manlig familjemedlem återupptog tjänsten.

Orden högfrälse och lågfrälse används för att beskriva ättens relativa betydelse inom riket i en viss tid, men begreppen var okända under medeltiden. Frälsemän titulerades väpnare men kunde dubbas till riddare (miles) och tilltalades då herr (dominus). Riddarens maka tituleras fru (domina).  Ställningen var personlig; det fanns inga medeltida 'riddarätter' i Sverige. Titeln riddare uppträder i Sverige på 1270-talet, före Alsnö stadga. Den är som vanligast före 1300-talets mitt och blir därefter alltmer exklusiv. 1497, året då kung Hans genomförde en massdubbning till riddare vid sin kröning, fanns i Sverige endast en man med denna titel, riksföreståndaren Sten Sture den äldre, detta eftersom dubbning endast kunde utföras av en konung. 

Ett begrepp som bör undvikas i svenskt sammanhang är feodal. Svenska stormän och deras likar ägde sina arvgårdar och övrigt land och lösöre rent privat, alltså inte som ärftlig förläning från någon kung eller furste. I Sverige avser län från kronan ett överlåtande av kronans inkomster från ett visst område till en person som gjorde en mottjänst, som längst på personens livstid.

Från tidigt 1200-tal har medlemmar ur stormannaätter heraldiska vapen, som idag främst är kända genom sigill eller från gravmonument. Lägre frälsemän börjar föra heraldiska vapen från sekelskiftet 1300. Vapnen var från början personliga med formaliserades till ättevapen. Vapnet ärvdes vanligen från farssidan, men det var inte ovanligt att enstaka barn eller hela ättegrenar övertog moderns (dvs morfaderns) vapen. Kvinnor ärvde vapen och tog inte makens, liksom de inte heller tog hans namn.

Uradel fanns även utomlands. Invandringen under medeltiden kom främst från Danmark, Norge och Tyskland. 

Sverige under medeltiden
Adel
Ståthållare

Ståthållare (lat. locum tenens) är tjänstemannatitel inom statsförvaltningen för ett land.

Rom
Ståthållare var en titel ursprungligen inom det romerska riket, använd för en kejserlig legat, med praetorisk rang. Begreppet förekommer bland annat i Bibeln, där tidpunkten för Jesu födelse anges som "när Quirinius var ståthållare i Syrien" (Luk 2:2).

Nederländerna
I Nederländerna från 1400-talet och framåt var ståthållare ursprungligen en feodal titel för en styresman för ett område, utsedd av jordägaren. När Karl V tog över de nederländska provinserna tog han även över rätten att utse ståthållare, men när de sju provinserna i Republiken Förenade Nederländerna blev självständiga tog de rätten att välja sina egna ståthållare. 1747 fick alla provinserna en gemensam ståthållare. Posten blev dessutom ärftlig i huset Oranien, vilket gjorde ståthållarens roll jämförbar med en monarks.

Sverige
I Sverige har ståthållare funnits sedan senmedeltiden bland annat som titel för befälhavare på fästningar, såsom Kalmar slott och Åbo slott. Främst har ståthållartjänsten dock varit ett led i statlig förvaltning under 1500- och början av 1600-talet. Ståthållaretjänsten har främst inneburit  förvaltande och administrativa uppgifter, ibland av militär natur. Idag finns ståthållare för det Kungliga slottet samt för andra tidigare kungliga slott i riket, och titeln bärs av;

Chefen för Ståthållarämbetet, tillika ståthållare på Kungliga slottet
Landshövdingen i Uppsala län avseende Uppsala slott
Landshövdingen i Östergötlands län avseende Linköpings slott
Landshövdingen i Kalmar län avseende Kalmar slott
Landshövdingen i Hallands län avseende Halmstads slott
Landshövdingen i Örebro län avseende Örebro slott
Landshövdingen i Västmanlands län avseende Västerås slott
Landshövdingen i Gävleborgs län avseende Gävle slott

Under en del av den svensk-norska unionstiden kallades Sveriges representant i Norge för riksståthållare. Innan Stockholms stad blev en del av Stockholms län kallades motsvarigheten till landshövdingen överståthållare. 

Ståthållaren hade kaptens rang, enligt den svenska rangordningen i dess utformning 1902.

Uniform
Uniformen för en ståthållare i Sverige var under 1800-talet en hovuniform med en enkelradig rock av mörkblått kläde med gula passpoaler, guldbroderi lika med det för generaler bestämda kring krage och ärmar, förgyllda knappar med kunglig krona, generalsepåletter med konungens namnskiffer, långbyxor av mörkblått kläde med bred guldgalon, skärp av guld med buljontofsar, sabel, trekantig hatt med svart plymage, på höger sida kokard med guldträns och knapp, vit hängande plym, vita handskar.

Schweiz/Österrike
I delstaten Vorarlberg i Österrike tituleras viceguvernören landsståthållare, och i några kantoner i Schweiz kallas kantonsregeringens företrädare i distrikten regeringsståthållare eller prefekt.

Storbritannien
Ståthållare är även en alternativ översättning av Lord Lieutenant i Storbritannien, oftast översatt med lordlöjtnant.

Se även
 Skottlands ståthållarskap
 Ståthållarämbetet, fogde för svenska kungens slott, en av de svenska hovstaterna.

Referenser

Noter 

Romerska titlar
Titlar
Kungliga hovstaterna
Snoken

Snoken är en TV-serie som sändes 1993–1997 som handlar om privatdetektiven Anders "Snoken" Grip. Han driver detektivbyrån Titanic och bor på en båt med samma namn tillsammans med sin hund Tubbe vid Ryssviken nära Waldemarsudde på Djurgården. 

I varje avsnitt får man följa hur han med blandad framgång löser fall om otrohet, utpressning och hot. Det förekommer inga biljakter eller vapen då den här deckaren inte är speciellt "hårdkokt". Huvudrollen  Anders "Snoken" Grip spelades av Sven-%C3%85ke Gustavsson, och dessutom medverkade Axel Düberg som kapten Nelson. Till sin hjälp får Anders Grip ofta sin bror Carl-Erik (Carl Kjellgren) som är polis och som ibland lämnar ut uppgifter som Anders behöver. Anders far (Stig Grybe) är förmögen och vill ofta att Anders ska gör något mer ordentligt än vad han anser jobbet som privatdetektiv vara. Hans mor Alma (Yvonne Lombard) som är konstnär stöttar honom däremot. 

Rollen som hunden Tubbe spelades av bordercollien Turbo. Anders Grip kör i serien en blå Volvo Duett av årsmodell 1962, 1964 och 1967.

Eftersom varje avsnitt var fristående så deltog en stor mängd ur den svenska skådespelareliten under denna tidsperiod som gästskådespelare i serien.

1995 kom TV-filmen Snoken II baserad på TV-serien, där Sven-Åke Gustavsson hade huvudrollen och Harald Hamrell regisserade.

Rollista (i urval) 

Sven-%C3%85ke Gustavsson – Anders Grip
Turbo – hunden Tubbe
Axel Düberg – kapten Nelson
Yvonne Lombard – Alma Grip
Carl Kjellgren – Carl-Erik Eriksson
Stig Grybe – Erik Eriksson
Lena Lindewall – Christina Eriksson
Hanna Nilsson – "Gurkan" - riktiga namnet avslöjades aldrig 
Fredrik Ådén – Erik jr
Cecilia Walton – Siv Jons
Gunvor Pontén – Petra Robertsson
Inga-Lill Andersson – Lisa Swedberg
Nina Gunke – Minna Ahlin
Ingvar Kjellson – Albert Sten
Anita Björk – Harriet Lindholm
Annalisa Ericson – journalisten
Jonas Uddenmyr – bartender
Jeanette Holmgren – Gun
Torsten Wahlund – kontaktannonsman
Måns Westfelt – pianoförsäljare
Inga Ålenius – fiskexpedit
Sten Johan Hedman – Tore
Jacqueline Ramel – Sara
Dan Johansson – Lars Almgren
Henrik Schildt – Henry Westman
Kent Andersson – Stensson
Johan H:son Kjellgren – Björn Höglund
Leif Andrée – Olsson
Ingela Sahlin – expedit
Maud Hyttenberg – arg granne
Svetlana Rodina Ljungkvist – polska
Ewa Fröling – Eva-Britt Malm
Katarina Ewerlöf – Pia Wallberg
Inga Gill – Frida Almgren

Referenser

Externa länkar 
Svenska TV-serieguiden

Fiktiva figurer från Stockholm
TV-seriestarter 1993
TV-serieavslutningar 1997
Fiktiva detektiver
Stockholm i fiktion
Svenska TV-serier från 1990-talet
Svenskspråkiga TV-serier