kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
David Brabham

David Brabham, född 5 september 1965 i Wimbledon i London, är en australisk racerförare. Han är son till racerföraren Jack Brabham och svåger till racerföraren Mike Thackwell.

Racingkarriär
Brabham började tävla i Australien i karting 1983, standardbilar 1985, Formel Ford 1600 1986 och Formel Atlantic 1987. 1989 flyttade han till Europa och började köra för Bowman Racing och vann det Brittiska F3-mästerskapet. Han debuterade i formel 1 säsongen  då han ersatte Gregor Foitek i formel 1-stallet Brabham från och med San Marinos Grand Prix 1990. Brabham lyckades dock bara kvalificera sig till sex lopp av vilka han bröt fem och kom på femtonde plats i det resterande. Detta klena resultat gjorde att han efter säsongen fick lämna stallet. 

Brabham började nu tävla i sportvagnar och vann Spa 24-timmars i Nissan 1991. Året efter vann han Daytona 24-timmars i TWR Jaguar. Säsongen  återvände han till F1 som försteförare i Simtek och blev där stallkamrat med Roland Ratzenberger, som omkom under kvalificeringen till säsongens tredje lopp, San Marinos Grand Prix 1994. Efter säsongen beslöt sig Brabham för att lägga av formel 1 och i stället börja tävla i sportvagnar igen. 

Brabham vann Le Mans 24-timmars 2009 tillsammans med Marc Gené och Alexander Wurz.

F1-karriär

|}

Källor

Födda 1965
Australiska racerförare
Australiska Formel 1-förare
Le Mans 24-timmarsvinnare
Sportvagns-VM-förare
American Le Mans Series-förare
Män
Levande personer
Simtek F1-förare
Dave Stockton

Dave Stockton, född 2 november 1941 i San Bernardino, Kalifornien, är en amerikansk golfspelare. Stockton var framgångsrik på den amerikanska PGA-touren från mitten av 1960-talet fram till slutet av 1970-talet.

Stockton studerade vid University of Southern California och blev professionell 1964. Hans första seger på PGA-touren kom i 1967 års Colonial National Invitational. Hans bästa år under karriären var 1973 då han vann tre tävlingar men hans två majorsegrar i PGA Championship kom 1970 och 1976. 1970 spelade han den sista rundan med Arnold Palmer och han spelade på 73 slag då han gjorde både en eagle och dubbelbogey på det sjunde och åttonde hålet men han gjorde birdie på det trettonde hålet trots att han hade slagit i vattnet. Till slut räckte ändå spelet och han vann med två slag före Palmer och Bob Murphy. På grund av regn 1976 blev det den första tävlingen i PGA Championships historia som fick spelas på måndagen. Stockton sänkte en birdieputt på 2,5 meter på det sista hålet och undvek därmed särspel mot Raymond Floyd och Don January.

Stockton blev medlem på PGA Senior Tour (numera Champions Tour) 1991 där han fortsatte sin framgångsrika karriär. Han vann penningligan 1993 och 1994. Hans 14 segrar på seniortouren inkluderar tre senior majors, 1992 och 1994 års Senior Players Championships och 1996 års US Senior Open. Stockton tävlar fortfarande och slutade bland de 50 bästa på Champions Tours penningliga 2004.

Stockton spelade med USA:s Ryder Cup-lag 1971 och 1977 och han var USA:s icke spelande kapten i 1991 års Ryder Cup-lag på Kiawah Island.

Meriter

Majorsegrar
1970 PGA Championship
1976 PGA Championship

PGA-segrar
1967 Colonial National Invitation  
1968 Cleveland Open Invitational,  Greater Milwaukee Open  
1971 Massachusetts Classic  
1973 Greater Milwaukee Open  
1974 Glen Campbell-Los Angeles Open,  Quad Cities Open,  Sammy Davis Jr.-Greater Hartford Open

Senior PGA Tour wins

1992  Mazda Presents The Senior Players Championship  
1993  Murata Reunion Pro-Am,  Southwestern Bell Classic,  Franklin Quest Championship,  GTE Northwest Classic,  The Transamerica  
1994  Nationwide Championship,  Ford Senior Players Championship,  Burnet Senior Classic  
1995  GTE Suncoast Classic,  Quicksilver Classic  
1996  U.S. Senior Open,  First of America Classic  
1997  Franklin Quest Championship

Senior majors visas i fet stil.

Externa länkar
Officiell webbplats
Dave Stockton på PGA Tour



Amerikanska golfspelare
Män
Födda 1941
Levande personer
Personer från San Bernardino
Alumner från University of Southern California
Denny Shute

Densmore "Denny" Shute,född 25 oktober 1904 död 13 maj 1974, var en amerikansk golfspelare.

Shute vann tre majortävlingar, 1933 års The Open Championship på Old Course i St Andrews samt 1936 och 1937 års PGA Championship. Han var den siste som vann den tävlingen flera år i följd innan Tiger Woods gjorde det 1999 och 2000.

Shute var medlem i USA:s lag i Ryder Cup tre gånger. 1933 missade han en putt som skulle ha gjort att tävlingen slutade oavgjort.

Amerikanska golfspelare
Män
Födda 1904
Avlidna 1974
Åsa-Nisse (film)

Åsa-Nisse är en svensk komedifilm från 1949 i regi av Ragnar Frisk. Det är den allra första filmen om Åsa-Nisse.

Filmen hade premiär 22 oktober 1949.

Handling
I den första Åsa-Nisse-filmen får man bland annat följa med när Nisse och Klabbarparn fiskar näckrosor, gammelgäddor och kräftor. Nisse bygger en bastu, och i byn bestäms att man skall hyra in en hemsyster för att låta tanterna i bygden vila upp sig. Det blir också en färd i en jeep med trasig styrning...

Om filmen
Detta var den första Åsa-Nisse-filmen av tjugoen. Musiken är skriven av Johnny Bode under pseudonymen "Rob Robertson".Filmen är inspelad i Skirö utanför Vetlanda.

Rollista
John Elfström - Åsa-Nisse
Artur Rolén - Klabbarparn
Greta Berthels - Eulalia
Lillie Wästfeldt - Kristin
Gustaf Lövås - Sjökvist
Bertil Boo - Sjungande bonden
Emy Hagman - Hemsyster Elsa
Josua Bengtson - Jönsson
Stig Johanson - Olsson
Gösta Gustafson - Knohultarn
Einar Lidholm - Landsfiskalen
Verner Oakland - bov
Gösta Ericsson - bov
Helga Brofeldt - käring från grannsocknen
Mona Geijer-Falkner - käring från grannsocknen
Astrid Bodin - käring från grannsocknen
Sonja Rolén - Knohultarns gumma
Gösta Persson - direktör Berg, kräftfiskare
Rune Eriksson - pojken
Eva Hägström - flickan

Musik i filmen
Blåklint och viol, kompositör Rob. Robertson, text Lille, sång Bertil Boo
Å Småland, å Småland, kompositör Rob. Robertson, instrumental
S:t Hans dans, kompositör Rob. Robertson, instrumental
Dockornas hovbal, kompositör Rob. Robertson, instrumental
Flickedrömmar, kompositör Rob. Robertson, text Lille, sång Emy Hagman
Vindarnas dans, kompositör Rob. Robertson, instrumental
Ödesförspel, kompositör Rob. Robertson, instrumental
Sérénade d'amour, kompositör och text Rob. Robertson, instrumental
Du är den enda, kompositör Georg Enders, text Lille, sång Bertil Boo
Festmarsch, kompositör Rob. Robertson, instrumental
Au revoir, kompositör Rob. Robertson, instrumental
Bridgekvartetten, kompositör och text Rob. Robertson, instrumental

Källor

Externa länkar 
 
 

Filmer 1949
Åsa-Nissefilmer
Svenskspråkiga filmer
Filmer i regi av Ragnar Frisk
Filmer från Svensk Talfilm
Svenska 1940-talsfilmer
Sjögurkor

Sjögurkor (Holothuroidea) är en klass i stammen tagghudingar.

De avskiljer sig mest från de typiska tagghudingarnas habitus. De saknar ett fullständigt hudskelett och har istället bara rester av ett sådant i form av små ankare eller skivor. Huden är däremot utrustad med kraftig muskulatur. Kroppens huvudaxel, som går genom mun och analöppning, är starkt förlängd och vid flyttningen parallell med underlaget och inte som hos andra tagghudingar lodrät mot detsamma. På detta sätt har en betydlig rubbning av den radiala symmetrien utbildats. Man kan skilja på en mer eller mindre platt buksida och en mera välvd, ofta mörkare ryggsida. Sugfötterna är ibland ordnade i fem radiala längsrader eller fördelade över hela kroppen. Hos några arter är endast buksidan utrustad med en sugskiva. Hos andra saknas sugfötter fullständigt.

Omkring munöppningen finns en krans av tentakler, som är ihåliga och står i förbindelse med vattenkärlsystemet. Tarmkanalen är längre än huvudaxeln och bildar en stor slang. I ändtarmen mynnar en eller två så kallade vattenlungor. Dessa förgrenade säckar tjänstgör som andningsorgan. De andas alltså genom att dra in vatten genom anus och sedan pressa ut det. Ett flertal fiskarter och andra smådjur har även för vana att söka skydd inuti sjögurkan och parasitera på den.

Sjögurkorna utmärks genom stark regenerationsförmåga. Är de utsatta för större retning av ett eller annat slag, kastar de ut samtliga inälvor genom munnen. Under gynnsamma förhållanden är de i stånd att mer eller mindre fullständigt ersätta de så förlorade organen. Sjögurkorna livnär sig i första hand genom att svälja sand och gyttja och uppta den organiska substans som finns däri. De kan också fånga plankton och mindre organismer med hjälp av tentaklerna kring munöppningen.

Referenser 

Tagghudingar
Wheels of Fire

Wheels of Fire är ett dubbelalbum av Cream utgivet i juni 1968. Den första skivan är inspelad i Atlantic Studios i New York medan den andra är inspelad live under konserter på Fillmore West och Winterland Ballroom i San Francisco, i mars 1968. 

Albumets första spår var en av gruppens största och mest kända hits, "White Room". Albumet toppade albumlistan i USA och blev trea i Storbritannien. Tidskriften Rolling Stone rankade det 2003 som nummer 203 på sin lista över de 500 bästa albumen genom tiderna.

Låtar på albumet
Sida ett 
"White Room" (Pete Brown/Jack Bruce) – 4:58  
"Sitting on Top of the World"  (Chester Arthur Burnett) – 4:58  
"Passing the Time" (Ginger Baker/Mike Taylor) – 4:37  
"As You Said" (Pete Brown/Jack Bruce) – 4:20  
Sida två
"Pressed Rat and Warthog" (Ginger Baker/Mike Taylor) – 3:13  
"Politician" (Pete Brown/Jack Bruce) – 4:12  
"Those Were the Days" (Ginger Baker/Mike Taylor) – 2:53  
"Born Under a Bad Sign" (William Bell/Booker T. Jones) – 3:09  
"Deserted Cities of the Heart" (Pete Brown/Jack Bruce) – 4:38

Sida tre
"Crossroads" (Robert Johnson arr. Eric Clapton) – 4:14  
"Spoonful" (Willie Dixon) – 16:48  
Sida fyra
"Train Time" (Jack Bruce) – 6:52  
"Toad" (Ginger Baker) – 16:16

Medverkande
Gruppmedlemmar
Jack Bruce – sång, basgitarr, cello, munspel, flöjt, akustisk gitarr, calliope
Eric Clapton – elgitarr, sång (ledande sång på "Crossroads")
Ginger Baker – trummor, percussion, glockenspiel, klockor, sång (ledande sång på "Pressed Rat and Warthog")

Övriga medverkande
Felix Pappalardi – fiol, blåsinstrument, klockor, orgel

Musikalbum 1968
Album av Cream
Knallkvicksilver

Knallkvicksilver (Kvicksilverfulminat) är ett relativt sprängkraftigt och stötkänsligt ämne.
Den kemiska formeln är: Hg(ONC)2.

Ämnet kan explodera om det utsätts för stötar, statisk elektricitet eller värme. Det bör dessutom inte komma i kontakt med koppar, mässing eller aluminium då det är extremt reagent med dessa.

Till färg och form antar det ett gråbrunt till vitt kristallint pulver.
 
Att knallkvicksilvret är både reaktivt och sprängkraftigt gör att det lämpar sig ypperligt till att agera tändhatt. Den vanligaste formen av tändhatt baserad på knallkvicksilver kallas knallhatt. Eftersom kvicksilver är ett miljögift har man dock gått över till blyazid och knallsyra.

Det upptäcktes av Edward Howard, som belönades med Copleymedaljen år 1800 för sina experiment med kvicksilver.

Kvicksilverorganiska föreningar
Fulminater
Åsa-Nisse på semester

Åsa-Nisse på semester är en svensk komedifilm från 1953 i regi av Ragnar Frisk.

Filmen hade premiär 4 september 1953.

Handling
Åsa-Nisse får besök av släktingen Doris från USA. Nisse, Klabbarparn och Doris åker till Stockholm, men där tappar Nisse och Klabbarparn bort Doris, som råkat i en händerna på en sol-och-vårare. Nisse och Klabbarparn hamnar istället på Nordiska Museet, där Artur Rolén visar sig ha oanade kvaliteter i konsten att härma en skyltdocka. Efter att de återfunnit varandra blir Doris bestulen och det leder till ett vilt slagsmål som det sprakar och fräser om.

Filmen innehåller också bland annat en scen där Åsa-Nisse och Klabbarparn byter ut det vanliga sockret mot skrattsocker hos byns kvinnliga jujutsu-klubb.

Om filmen 
Klipp ur filmen ingår i kavalkadfilmen Dessa fantastiska smålänningar med sina finurliga maskiner från 1966

Mottagande
"Hur länge skall det dröja innan John Elfström upptäcker att han egentligen är på tok för bra för att få traska omkring och spela apa i den här sortens filmer?" skrev signaturen "Dole" i Svenska Dagbladets recension.

Rollista
John Elfström - Åsa-Nisse
Artur Rolén - Klabbarparn
Helga Brofeldt - Eulalia
Mona Geijer-Falkner - Kristin
Gustaf Lövås - Sjökvist
Willy Peters - Landsfiskal Klöverhage
Erna Groth - Doris Nelson
Julia Cæsar - Landsfiskalens moster
Dagmar Olsson - talare på kvinnomötet
Wiktor Kulörten Andersson - Knohultarn
Bertil Boo - sångare
Josua Bengtson - Jönsson, smed
John Botvid - vaktmästare på Nordiska museet
Lennart Lundh - Kirre, "direktör Andersson", skojare
Ragnar Klange - prosten
Bellan Roos - kund i handelsboden
Pia Lundman - flicka på partyt
Iréne Gleston - flicka på partyt
Stig Johanson - kontrollant
Alf Östlund - man i restaurangvagnen
Svea Holst - Johanna, Knohultarns käring
Helge Karlsson - tillståndskontrollant
Birger Lensander - kund i handelsboden
Evert Granholm - man på partyt som öppnar för grannen
Arne Stivell - konduktören som trängs i tågkorridoren
Elgina Quist - deltagare i kvinnomötet/kvinna på Nordiska museet som undrar hur mycket klockan är
John Starck - man i restaurangvagnen
Katarina Taikon - flicka på partyt
Inger Axö - flicka i barnkören
Yvonne Axö - flicka i barnkören
Olle Bergvall - Polis vid Djurgårdsbron

Musik i filmen
Burlatskaja/Svornik russkich narodnych psen/Éj uchnem'! (Pråmdragarnas sång/Volgasången), svensk text Miguel Torres (Helge Roundquist, instrumental
Vila vid denna källa (Oförmodade avsked, förkunnat vid Ulla Winblads frukost en sommarmorgon i det gröna), kompositör och text Carl Michael Bellman, instrumental
Vakna nu min sköna, ur Gluntarne, kompositör och text Gunnar Wennerberg, sång Gustaf Lövås
Min sommarvisa, kompositör Sven Rüno, text Arne Ossian, sång Bertil Boo
Blå drömmar, kompositör och text Gus Dahlström, instrumental
Min cowboymärr, kompositör Sven Rüno, text Arne Ossian, sång Erna Groth

Källor

Externa länkar 
 
 

Filmer 1953
Svenska komedifilmer
Åsa-Nissefilmer
Svenskspråkiga filmer
Filmer i regi av Ragnar Frisk
Filmer från Svensk Talfilm
Svenska 1950-talsfilmer
Svenska uppföljarfilmer
Jan Mattsson (fotbollsspelare)

Jan Mattsson, "Lill-Damma", född 17 april 1951 i Ronneby, är en svensk före detta fotbollsspelare (anfallare).

Mattson var allsvensk skyttekung tre år i rad (1973-1975) och är tillsammans med Filip "Svarte-Filip" Johansson (1925) och Harry Lundahl (1929) den enda skyttekung som gjort mer än trettio mål på en säsong.

Den 21 december 2012 bekräftade Östers IF att Mattsson återvänder till föreningen som assisterande tränare tillsammans med Jörgen Petersson.

Meriter
Svensk mästare 1981
13 A-landskamper för Sverige
Allsvensk skyttekung: 1973, 1974 och 1975
Allsvenska matcher: 210
Allsvenska mål: 123

Källor 

Födda 1951
Svenska fotbollsspelare
Svenska fotbollstränare
Fotbollsspelare i Östers IF
Spelare i Fortuna Düsseldorf
Spelare i KFC Uerdingen 05
Spelare i Saxemara IF
Fotbollstränare i GIF Sundsvall
Tränare i Mjällby AIF
Fotbollstränare i Östers IF
Män
Levande personer
Svenska landslagsspelare i fotboll
Svenska idrottare under 1900-talet
Spelare i Fotbollsallsvenskan
Svenska idrottsledare under 1900-talet
Svenska idrottsledare under 2000-talet
Julius Reubke

Julius Reubke, född 23 mars 1834 i Hausneindorf, Provinsen Sachsen, Kungariket Preussen,  död 3 juni 1858 i Pillnitz, Dresden, Kungariket Sachsen, var en tysk tonsättare, pianist och organist. Han var son till orgelbyggaren Adolf Reubke, som under sin levnad 1805–1875 byggde cirka 70 orglar.

Julius Reubke sändes av sina föräldrar att studera vid musikkonservatoriet i Berlin. Hans visade talang för både pianospel och komposition, vilket gjorde att pianisten Hans von Bülow skrev ett rekommendationsbrev, som hjälpte Reubke att bli elev till Franz Liszt från 1856. Reubke blev snabbt Liszts favoritelev. Mot slutet av sin korta levnad blev Reubke sjuk i tuberkulos, av vilket han dog vid 24 års ålder.

Trots Reubkes ringa ålder är de två stora efterlämnade sonaterna av mycket hög kvalitet. Sonaterna är klart influerade av Liszt – både Pianosonat i h-moll och orgelverket Ad nos, ad salutarem undam tycks ha varit förebilder. Utöver Reubkes två sonater (bägge bland de viktigaste från den romantiska epoken för sina respektive instrument) efterlämnade han endast några smärre kompositioner.

Verk (urval)
Orgeltrio Ess-dur (1851)
Pianosonat b-moll, tillägnad Franz Liszt  (cirka 1853–1857)
Orgelsonat c-moll över Psaltaren 94  (cirka 1857)

Externa länkar 
 

Tyska klassiska kompositörer
Födda 1834
Avlidna 1858
Män
Henry Cotton

Sir Henry Thomas Cotton (26 januari 1907 - 22 december 1987) var en framstående engelsk golfspelare på 1930-talet.

Cotton föddes i Cheshire i en välbärgad familj och han sattes i en förnäm skola. Han avbröt sina studier i förtid och började sin proffskarriär när han var 17 år. Hans far accepterade dock detta först när John Henry Taylor hade uttalat sig om hans talang.

Cotton trodde själv inte på att en golfsving var en medfödd och naturlig rörelse. Han använde sig av starka handleder vid tillslaget och han tränade genom att upprepade gånger svinga klubban in i ett bildäck. Han tränade så hårt att hans händer blödde. Denna tanke om golfsvingen gjorde att hans egen sving betraktades som mekanisk. Idéerna ledde dock till att han skrev ett flertal golfböcker och han fick flera uppdrag som instruktör.

Cotton debuterade i The Open Championship 1927. Han var då 20 år och kom på nionde plats och därefter vann han tävlingen tre gånger (1934, 1937 och 1948). Han vann även många segrar på den europeiska touren under 1930-talet, bland annat de öppna mästerskapen i Belgien och Tyskland tre gånger, Tjeckoslovakien och Frankrike två gånger och Italien en gång. 

Han var kapten för PGA 1934 och 1954 och han var med och grundade Golf Foundation, en organisation som bidrar till unga golfares utveckling. Bland de unga spelare som fick dessa bidrag fanns bland andra Nick Faldo och Tony Jacklin.

Cotton deltog i det europeiska Ryder Cup-laget tre gånger och han var kapten för det 1947 och 1953. Efter att han hade dragit sig tillbaka från tävlingsgolfen skrev han golfböcker och blev även en framgångsrik golfbanearkitekt. Han ritade kända golfbanor i England, Frankrike och Portugal.

De sista levnadsåren bodde han på ett hotell vid en golfbana i Portugal där han fram till sin död gav golflektioner. I samband med nyårsdagen 1988 adlades Cotton som Knight Commander of the Most Honourable Order of St Michael and St George, KCMG. Adlandet har i vissa tidningar beskrivits som postumt, då Cotton hade avlidit när det tillkännagavs. Han hade dock accepterat utnämningen, som trädde i kraft på hans dödsdag.

Utmärkelser
1938 Harry Vardon Trophy
1946 Brittiska Imperieorden (riddarklassen, MBE)
1980 World Golf Hall of Fame
1987 Knight Commander, St Michael och St George orden (KCMG)

Bibliografi
Golf (1932)
This game of golf (1948)
My golfing album (1959)
The picture story of golf game (1965)
''Golf, a pictorial story (1975)

Engelska golfspelare
Män
Födda 1907
Avlidna 1987
Likvida

Likvidor (ytterst av latin liquidus ”vätska”) är de språkljud som är approximanter, men inte halvvokaler, det vill säga vanligen l- och r-ljud. Termen kan antingen syfta på alla r- och l-ljud, eller bara på de av dessa ljud som har ungefär samma sonoritetsgrad och låter lika. I vissa sydostasiatiska språk står dessa ljud i komplementär distribution (rotiskt ljud i början av stavelse, lateralt ljud i slutet); flera västafrikanska språk har en fri variation mellan l- och r-ljud.

Referenser

Noter

Tryckta källor 
 

Konsonantljud
Nationalparken Krka

Nationalparken Krka (Nacionalni park Krka) är en av Kroatiens åtta nationalparker. Den ligger i Šibenik-Knins län i mellersta Dalmatien, längs med floden Krka, från två kilometer nedströms staden Knin i norr till staden Skradin i söder.

Krka blev nationalpark 1985, är känd för sina sjöar och vattenfall och är en populär turistdestination.

Se även
Skradinski buk

Externa länkar

 Nationalparken Krkas webbplats (engelska)

Krka
Frans Anatolius Sjöström

Frans Anatolius Sjöström, född den 3 juli 1840 på Hannula gård i Åbo, död den 1 augusti 1885 på Rönnskär utanför Helsingfors, var en finländsk arkitekt och målare.

Biografi
Han var son till kronolänsmannen Fredrik Vilhelm Sjöström och Anna Lovisa Ahlblad och gift med Olga Thureson samt farbror till Wilho Sjöström. Efter genomgången teknisk realskola 1859–1861 i Åbo studerade han arkitektur för Georg Chiewitz i Åbo och under sju år från 1861 vid Konstakademien i Stockholm där han deltog i undervisningen i arkitekturskolan och målarskolan och tilldelades akademiens stora guldmedalj 1868. Sjöström räknas till en av Fredrik Wilhelm Scholanders bästa elever och intresserade sig extra för akvarellkonsten och arbetade en tid som Scholanders assistent. Han kopieringsmålade Scholanders dekorationsbilder till skådespelet Torkel Knutsson och fick därefter självständigt utföra dekorationerna till feeriskådespelet Slösaren på Nya teatern. Efter akademitiden i Stockholm vidareutbildade han sig i arkitektur under en studieresa med statsunderstöd 1869-1872 i Tyskland och Italien innan från 1872 var verksam som arkitekt och lärare vid polytekniska institutet i Helsingfors. Sjöström arbetade så gott som enbart i renässansstil. Hans mest betydande arbeten är Kiseleffska huset, Polytekniska institutet, (Som numera hyser yrkeshögskolan Stadia), forna tyska skolans hus och Alexandersgymnasiets förra hus i Helsingfors, corps de logi på Malmgård, ombyggnaden av karaktärshuset på Sarvlax samt kyrkorna i Kides och Kronoborg. Som den kunskapsrika eklektiker han var, gav Sjöström sina alster en stark totalverkan och smakfullhet i detaljerna. Som bisyssla var han verksam som akvarellmålare. Hans största uppgift var ritningarna till ett lantdagshus. När han dog var ritningarna utställda i Helsingfors och efter hans död blev de belönade med guldmedalj, men aldrig utförda. Sjöströms verksamhet som arkitekt och som lärare var av stor betydelse för byggnadskonstens utveckling i Finland.

Bilder

Källor
Svenskt konstnärslexikon del V, sid 184, Allhems Förlag, Malmö.

Noter

Finländska målare under 1800-talet
Finländska arkitekter under 1800-talet
Personer från Åbo
Födda 1840
Avlidna 1885
Män
Ugglan
Finlandssvenska arkitekter
Finlandssvenska tekniker
Nationalparken Sjeverni Velebit

Nationalparken Sjeverni Velebit (Nacionalni park Sjeverni Velebit) är den yngsta av Kroatiens nationalparker. Den blev utnämnd till nationalpark 1999. Området är av Unesco klassat som biosfärområde.

Den täcker en yta på 109 km² av norra Velebit som är det högsta berget i Kroatien. Det finns ännu en nationalpark på Velebit, nationalparken Paklenica, som ligger på södra delen av berget. Den högsta toppen på Velebit som heter Vaganski Vrh (1757 m) befinner sig i nationalparken. På toppen finns en meteorologisk station som också är den högsta punkten i Kroatien.

Se även
Lista över Kroatiens nationalparker och naturparker

Referenser

Externa länkar
Nationalparken Sjeverni Velebit - nationalparkens officiella webbplats 

Sjeverni Velebit
Biosfärområden