kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Alexej A. Abrikosov

Alexej Aleksejevitj Abrikosov, född 25 juni 1928 i Moskva, död 29 mars 2017 i Palo Alto, Kalifornien, var en rysk-amerikansk fysiker. Han tilldelades Nobelpriset i fysik år 2003. 
Kungliga Vetenskapsakademins motivering för priset var "för banbrytande insatser inom teorin för supraledare och supravätskor". Han delade prissumman med ryssen Vitalij Ginzburg och engelsk-amerikanen Anthony J. Leggett.

Abrikosov tog doktorsexamen i fysik 1951 vid Institute for Physical Problems i Moskva.

Abrikosov har lyckats teoretiskt förklara så kallade typ II-supraledare som tillåter supraledning och magnetism att samexistera och förblir supraledande vid höga magnetfält. Han utgick därvid från teorier som tidigare formulerats av Ginzburg. Teorierna har haft stor betydelse för utvecklingen av nya material som kan göras supraledande vid allt högre temperaturer och starkare magnetfält.

Källor

Externa länkar 
 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 2003
 Nobelprize.org, Alexei A Abrikosov – självbiografi

Födda 1928
Nobelpristagare i fysik
Personer verksamma vid Moskvas institut för fysik och teknologi
Ryska fysiker
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Män
Forskare från Moskva
Avlidna 2017
Alumner från Moskvauniversitetet
Amerikanska nobelpristagare
Vitalij Ginzburg

Vitalij Lazarevitj Ginzburg (), född 4 oktober (enl. n.s.) 1916 i Moskva, död 8 november 2009 i Moskva, var en rysk nobelpristagare i fysik år 2003. 
Kungliga Vetenskapsakademins motivering för priset var "för banbrytande insatser inom teorin för supraledare och supravätskor". Han delade prissumman med rysk-amerikanen Alexei A. Abrikosov och engelsk-amerikanen Anthony J. Leggett.

Ginzburg tog doktorsexamen i fysik 1940 vid universitetet i Moskva. Han var tidigare chef för teorigruppen på P.N. Lebedevinstitutet för fysik i Moskva.

Ginzburg utvecklade under 1950-talet teorier för så kallade typ-I-supraledare som senare vidareutvecklats av Abrikosov för att även förklara andra typer av supraledare. Teorierna har haft stor betydelse för utvecklingen av nya material som kan göras supraledande vid allt högre temperaturer och starkare magnetfält. Han ansågs också, tillsammans med Andrej Sacharov, som den sovjetiska vätebombens fader. Ginzburg tilldelades Wolfpriset i fysik 1994/1995 för sitt bidrag till teorin om supraledning och teorin om högenergiprocesser i astrofysik.

Ginzburg föddes i en judisk familj, men var uttalad ateist. Ginzburg avled den 8 november 2009.

Asteroiden 8132 Vitginzburg är uppkallad efter honom.

Utmärkelser

Källor

Externa länkar 
 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 2003
 Nobelprize.org, Vitaly L Ginzburg – självbiografi

Nobelpristagare i fysik
Ryska fysiker
Födda 1916
Avlidna 2009
Män
Forskare från Moskva
Alumner från Moskvauniversitetet
Personer verksamma vid Moskvas institut för fysik och teknologi
Wolfpristagare i fysik
Anthony J. Leggett

Anthony J. Leggett, född 26 mars 1938 i Camberwell, London, är en brittisk-amerikansk nobelpristagare i fysik år 2003. 

Kungliga Vetenskapsakademins motivering för priset var " för banbrytande insatser inom teorin för supraledare och supravätskor". Han delade prissumman med ryssen Vitalij Ginzburg och rysk-amerikanen Alexej A. Abrikosov.

Legget tog doktorsexamen i fysik 1964 vid University of Oxford. Han är nu innehavare av MacArtur-professuren vid University of Illinois at Urbana-Champaign i USA.

Legget formulerade under 1970-talet teorier som beskriver hur 3He-atomer växelverkar och bildar atompar som förklarar det supraflytande tillståndet hos helium vid temperaturer mycket nära den absoluta nollpunkten.

Leggett tilldelades 2002/2003 Wolfpriset i fysik tillsammans med Bertrand Halperin.

Källor

Externa länkar
Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 2003
Nobelprize.org, Anthony J Legget – självbiografi

Brittiska fysiker under 1900-talet
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Brittiska nobelpristagare
Amerikanska nobelpristagare
Nobelpristagare i fysik
Wolfpristagare i fysik
Födda 1938
Levande personer
Män
Ledamöter av Royal Society
Forskare från London
Brittiska fysiker under 2000-talet
Amerikanska fysiker under 2000-talet
Alumner från Balliol College, Oxford
Alumner från Magdalen College, Oxford
Ataentsic

Ataentsic var i mytologin hos Irokes- och Huronindianerna i Nordamerika den himmelsgudinna som på jorden gav upphov till människosläktet. Hon omtalades ömsom om som "Kvinnan som föll från himlen" och "Mormor Månen".

Hos Navajoindianerna motsvaras Ataentsic av den första kvinnans dotter som befruktas av en vindgudom.

Se även
 Nagenatzani
 Thobadestchin
 Ioskeha
 Tawiskaron
 Mytologi: Anfäder
 Mytologi: Första kvinnan

Referenser

Noter 

Första kvinnan-mytologi
Himmelsgudar
Mångudar
Gudar i amerikansk mytologi
Atar

Atar är den heliga elden i den zoroastriska religionen och ett element i den ursprungliga skapelsen.

Från de äldsta tider har zoroastrismen vördat elden och hyllat den som försörjare och understödjare. I senare tradition har dock Atar kommit att ha betraktats som son till Ahura Mazda.

Se även 
 Mytologi: Elden

Zoroastrism
Atlas

Atlas var i grekisk mytologi en av titanerna, föregångarna till de grekiska gudarna.
Jätten Atlas ledde titanernas kamp mot de nya gudarna på Olympen. Efter nederlaget bestraffades han med uppgiften att bära himlen på sina axlar. Hjälten Perseus förvandlade Atlas till sten genom att visa gorgonen Medusas avhuggna huvud för honom, därför att Atlas hade vägrat honom ett gästvänligt mottagande. Det var så Atlasbergen skapades. 

Gestalten Atlas brukar betraktas som en poetisk omskrivning för principen att bergen bär himlen. Traditionellt har Atlasbergen i nordvästra Afrika sagts vara den plats där Atlas bär upp himlavalvet.

Familj
Atlas far var titanen Iapetos. Atlas själv var far till hesperiderna och plejaderna och  enligt Ovidius även till hyaderna.

Övrigt
På titelbladet i den nederländske kartografen Gerhard Mercators kartsamling 1595 var Atlas avbildad som himmelsglobens bärare vilket gav upphov till att efterföljande kartböcker benämndes "atlas".

Se även 
 Mytologi: Jättar och jättedödare
 Atlaskota

Referenser

Gudar i grekisk mytologi
Aton

Aton var en fornegyptisk gud, som avbildades med en solskiva. Tidigt betraktades Aton som en aspekt av solguden Ra, men han växte fram som en självständig guddom under farao Thutmosis IV. Hans sonson, farao Akhenaton, "Den som behagar Aton" proklamerade Aton som den ende guden. Aton uppenbarade sin vilja genom sin son Akhenaton. Religionen blev kortvarig, men den räknas som det första försöket att skapa en monoteistisk religion. 

Akhenaton anlade huvudstaden "Atons horisont", det nuvarande Amarna, som dominerades av fyra Atontempel. Det största templet hade 365 altaren.

Källor 

Gudar i egyptisk mytologi
Solgudar
Atrahasiseposet

Atrahasiseposet är ett epos skrivet på akkadiska, och ett centralt verk i den bevarade assyro-babyloniska litteraturen. Atrahasiseposet är uppkallad efter berättelsens huvudperson. Den handlar om hur människorna skapades och det skrevs ned ungefär år 1700 f.Kr. Eposet bygger dock på en liknande sumerisk berättelse.

Berättelsen om Atrahasis finns inte bevarad i sin helhet, då vissa fragment saknas. Vissa menar att Atrahasiseposet ligger som förlaga till judendomens och kristendomens syndaflodsberättelse, som är mycket yngre. Första Moseboken i Bibeln kapitel 6-9 liknar i mycket Atrahasiseposet. Den är dock inte den enda berättelsen om en stor översvämning, motsvarande berättelser finns över hela världen. Den äldsta bevarade är den sumeriska berättelsen om hjälten Ubar-Tutu eller Ziusudra. Ett annat mer välkänt epos är den om hjälten Gilgamesh, som skrevs ungefär år 1750 f.Kr.

Berättelsen 
Sagans hjälte heter Atrahasis (även Atra-hasis), ett namn som betyder "Den övermåttan vise". Innan människorna fanns styrde gudarna Anu och An i himlen och Enlil och Enki på jorden. Lägre stående gudar var tvungna att gräva diken och kanaler. De kanaler de grävde bildade Eufrat och Tigris. När gudarna hade grävt i 3600 år började de att klaga och beslutade sig helt sonika att gå i strejk. För att lösa arbetskraftsproblemet skapar de högre stående gudarna 14 människor; 7 kvinnor och 7 män. Människornas slit fortgår i 1200 år och de förökar sig fort. Människorna för så mycket liv att de stör Enlils sömn. Enlil beslutar sig då för att reducera människans antal genom att framkalla dels svält, dels en översvämning. Enki är dock emot planerna på att utrota människorna, som han varit med att skapa, och vänder sig då till människan Atrahasis och avslöjar Enlils planer. Atrahasis bygger en båt som han fyller med alla sorters djur och han hinner precis stänga dörren till båten innan ett stort regn- och åskoväder bryter ut. Efter 7 dagars och 7 nätters regnande drar sig vattnet tillbaka och Atrahasis offrar till gudarna. Enlil får syn på Atrahasis båt och inser att det är Enki som hjälpt Atrahasis. Tillsammans kommer Enlil och Enki fram till en mer human plan att lösa befolkningsfrågan, nämligen genom att göra så att var tredje förlossning misslyckas.

Se även 
 Utnapishtim
 Ziusudra
 Deukalion
 Noa

Källhänvisningar 

Mesopotamisk mytologi
Litteratur under antiken
Epos
David M. Lee

David M. Lee, född 20 januari 1931 i Rye i Westchester County, New York , är en amerikansk fysiker. Han fick Nobelpriset i fysik år 1996. Kungliga Vetenskapsakademins motivering för Nobelpriset var "för upptäckten av suprafluiditet i helium-3". Han delade prissumman med landsmännen Douglas D. Osheroff och Robert C. Richardson.

Lee blev doktor i fysik vid Yale University 1959.

Källor

Externa länkar
Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1996
Nobelprize.org, David Lee – självbiografi

Födda 1931
Nobelpristagare i fysik
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Män
Levande personer
Personer från Westchester County
Alumner från University of Connecticut
Alumner från Harvard University
Alumner från Yale University
Personer från Rye, New York
Amerikanska nobelpristagare
Forskare från delstaten New York
Douglas D. Osheroff

Douglas D. Osheroff, född 1 augusti 1945 i Aberdeen i Washington, är en amerikansk fysiker. Doktor i fysik vid Cornell University 1973. Nobelpristagare i fysik år 1996. 
Kungliga Vetenskapsakademins motivering för Nobelpriset var "för upptäckten av suprafluiditet i helium-3".
Han delade prissumman med landsmännen David M. Lee och Robert C. Richardson.

Lee, Osheroff och Richardson upptäckte i början av 1970-talet, i lågtemperaturlaboratoriet vid Cornell University, att heliumisotopen helium-3 kan fås att bli supraflytande vid en temperatur som endast ligger omkring två tusendelar av en grad över den absoluta nollpunkten. Denna supraflytande kvantvätska skiljer sig starkt från den som redan på 1930-talet upptäcktes och studerades vid ungefär tusen gånger högre temperatur i den normala heliumisotopen helium-4. Den nya formen av helium-3 har mycket speciella egenskaper som inte kan förklaras med enbart klassisk fysik utan kräver kvantfysikaliska förklaringar.

Källor

Externa länkar 
 Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1996
 Nobelprize.org, Douglas Osheroff – självbiografi

Nobelpristagare i fysik
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Personer verksamma vid Stanford University
Personer från Aberdeen, Washington
Alumner från Cornell University
Födda 1945
Levande personer
Män
Amerikanska fysiker under 2000-talet
Amerikanska nobelpristagare
Forskare från Washington
Alumner från California Institute of Technology
Robert C. Richardson

Robert Coleman Richardson, född 26 juni 1937 i Washington, D.C., död 19 februari 2013 i Ithaca, New York, var en amerikansk fysiker och mottagare av Nobelpriset i fysik år 1996. 

Kungliga Vetenskapsakademins motivering för Nobelpriset var "för upptäckten av suprafluiditet i helium-3".
Han delade prissumman med landsmännen Douglas D. Osheroff och David M. Lee.

Han blev doktor i fysik vid Duke University 1966. Lee, Osheroff och Richardson upptäckte i början av 1970-talet i lågtemperaturlaboratoriet vid Cornell University, att heliumisotopen helium-3 kan fås att bli supraflytande vid en temperatur som endast ligger omkring två tusendelar av en grad över den absoluta nollpunkten. Denna supraflytande kvantvätska skiljer sig starkt från den som redan på 1930-talet upptäcktes och studerades vid ungefär tusen gånger högre temperatur i den normala heliumisotopen helium-4. Den nya formen av helium-3 har mycket speciella egenskaper som inte kan förklaras med enbart klassisk fysik utan kräver kvantfysikaliska förklaringar.

Källor

Externa länkar

Nobelprize.org, Nobelpriset i fysik 1996
Nobelprize.org, Robert Richardson – självbiografi

Födda 1937
Avlidna 2013
Nobelpristagare i fysik
Amerikanska fysiker under 1900-talet
Män

Personer verksamma vid Duke University
Alumner från Duke University
Alumner från Virginia Polytechnic Institute and State University
Amerikanska nobelpristagare
Personer från Washington, D.C.
Loebnerpriset

Loebnerpriset var ett pris inom datavetenskapen instiftat 1990 av Hugh Loebner. Priset delades ut årligen fram till 2019 för det program bland de nominerade som bäst simulerar mänskligt beteende.

Vinnare 
1991 Joseph Weintraub, Thinking Systems Software
1992 Joseph Weintraub, Thinking Systems Software
1993 Joseph Weintraub, Thinking Systems Software
1994 Thomas Whalen, Government of Canada Communications Research Center
1995 Joseph Weintraub, Thinking Systems Software
1996 Jason Hutchens Centre for Intelligent Information Processing, University of Western Australia
1997 David Levy, Intelligent Research Ltd.
1998 Robby Garner
1999 Robby Garner
2000 Richard Wallace
2001 Richard Wallace
2002 Kevin Copple
2003 Juergen Pirner
2004 Richard Wallace
2005 Rollo Carpenter
2006 Rollo Carpenter
2007 Robert Medeksza
2008 Fred Roberts och Artificial Solutions
2009 David Levy
2010 Bruce Wilcox
2011 Bruce Wilcox
2012 Mohan Embar
2013 Stephen Worswick
2014 Bruce Wilcox
2015 Bruce Wilcox
2016 Stephen Worswick
2017 Stephen Worswick
2018 Stephen Worswick
2019 Stephen Worswick

Se även 
Turingtestet

Referenser 

Artificiell intelligens
Vetenskapspriser
Priser och utmärkelser instiftade 1991
Atreus

Atreus var i grekisk mytologi kung i Mykene. Han var son till Pelops och Hippodameia. Han var gift med Aërope och far till Agamemnon och Menelaos.

Myten om Pelopiderna 
Atreus och hans bror Thyestes mördade sin halvbror Krysippos och begav sig sedan till Mykene. Där blev Atreus kung. Men Thyesthes blev avundsjuk på sin bror och försökte ta kungamakten ifrån honom. Konflikten blev allt värre mellan de två bröderna och till sist grep gudarna in för att tillkännage sin vilja. De lät ett lamm med gyllene ull födas i Atreus fårhjord för att visa att han var den rättmätige kungen av Mykene.

Thyesthes gav sig inte utan lyckades förföra Atreus hustru Aërope och kunde med hennes hjälp komma över det dyrbara lammet. När Atreus upptäckte att brodern stulit lammet fick tvisten nytt liv. Han låtsades vilja försona sig med Thyesthes och bjöd in honom på middag. Han serverade brodern en kötträtt som åts med god aptit. Först när de ätit färdigt lät Atreus bära in ett fat med händer och huvuden av Thyesthes två söner och avslöjade att det var dem han hade ätit. Thyesthes flydde i förskräckelse från Atreus hus och det sades att till och med solguden själv stannade i avsky för detta fasansfulla brott och ändrade sin bana så att han gick från väster till öster. Thyesthes uttalade en förbannelse över hela sin broders ätt. Slutligen lyckas han med hjälp av sin son Aigisthos att dräpa Atreus.

Källor

Noter 

Personer i grekisk mytologi
Atropos

Atropos, ”den oavvändbara”,  var i grekisk mytologi en av de tre ödesgudinnorna moirerna; de andra två var Klotho och Lachesis. I den grekiska konsten associerades vanligen moirerna med karakteristiska attribut, där Atropos attribut var jordglob, ödeslista, slöja och sax. Atropos uppgift var att med sin sax och svarta slöja fastlägga döden genom att klippa av livstråden.

Användningar av namnet
Fjärilsarten dödskallesvärmare (Acherontia atropos) i familjen svärmare.
Potatisväxten belladonna (Atropa bella-donna), varur bland annat giftet atropin kan utvinnas.
Giftormen Bitis atropos som är lättretlig och snabbt väser samt hugger mot irritationskällan. Dess bett innehåller ett neurotoxin som påverkar synnerverna och kan ge upphov till temporär blindhet från fyra till fem dagar upp till cirka tre veckor i allvarliga fall. Ormen lever i Sydafrika och Zimbabwe.
Den tropiska havsfisken Atropus atropos som lever i grunt vatten längs kusterna från Sydafrika i väster till Japan i öster. Det är en snabbsimmande rovfisk.

Att observera är att flertalet av ovanstående exempel i indirekt form har med döden att göra, vilket passar väl ihop med Atropos uppdrag. Dödskallesvärmaren har fått sitt namn av en dödskalleliknande märke på kroppen, ormens bett innehåller nervgift och växten belladonna innehåller flera olika gifter. Den enda som avviker från de övriga är Atropus atropos, som enbart är en rovfisk utan särskilda giftiga attribut.

Jämför med
Nornorna i nordisk mytologi.
Parcerna i romersk mytologi.
Hämndgudinnorna i grekisk mytologi, erinyer.

Referenser

Noter

Tryckta källor
 Henrikson, Alf: Antikens historier, Bonniers, Stockholm 1958 (kartonnage), 

Gudinnor i grekisk mytologi
Ödesgudinnor

id:Moirai#Atropos
Attis

Attis eller Atys i grekisk mytologi en frygisk hjälte som förknippades med Adonis och den mesopotamiske Tammuz.

Grekerna övertog den asiatiske modergudinnan Kybele, och deras mytologi beskriver hennes kärleksförhållande till Attis. I en berättelse beskrivs hur Attis kastrerar sig själv och förblöder under ett pinjeträd för att till slut själv förvandlas till ett träd.

Attis firades med en stor vårfest kring temat sorg och pånyttfödelse.

Referenser

Externa länkar 

Personer i grekisk mytologi
Atum

Atum, en urgud i egyptisk mytologi, ursprungligen var Atum en lokal solgud i trakten kring Heliopolis. Med tiden kom han att bli sammanslagen med guden Ra till gudomen Ra-Atum, den universella skapelseguden som gestaltades med den egyptiska dubbelkronan. Han sades ha befruktat sig själv för att skapa de första gudarna, Shu och Tefnut.

I solteologin markerar Khepri morgonsolen i öster medan Ra markerar dess höjdpunkt i zenit och guden Atum dess nedgång i väster.

Källor

Gudar i egyptisk mytologi
Solgudar
Augeas

Augeas, Augias eller Augeias, grekiska Αὐγείας, "den strålande", var i grekisk mytologi, enligt vissa källor, son av solen, Helios, och kung i Elis på Peloponnesos. Enligt sagan ägde han omätliga hjordar av oxar och getter.

Augeas var far till Epicaste. Han sägs också vara en av Argonauterna.

Enligt myten ägde han stora boskapshjordar och mycket stora stall, vilka inte rengjorts på mycket lång tid. Härifrån kommer begreppet augiasstall såsom benämning på något som är vanvårdat och som kräver omfattande uppstädning, upprustning eller omorganisation.

Källorna har varierande uppgifter om Augeas härkomst och anger att han antingen var son till Helios och Nausidame, eller Eleios, kung av Elis och Nausidame, eller till Poseidon, eller Phorbas och Hyrmine.

Hans barn var Epicaste, Phyleus, Agamende (som var mor till Dictys, son av Poseidon), Agasthenes och Eurytus.

Herakles femte uppgift 
Herakles, hjälten i den grekiska mytologin, fick i uppgift att rengöra Augeas stall vilket inte hade gjorts på 30 år och över 1 000 djur vistades där. Dessa var gudomligt friska (odödliga) och hade därför producerat en enorm mängd gödsel.

Herakles lovade att rensa stallet på en dag, om han i utbyte fick en tiondedel av Augeas boskap. Han genomförde uppgiften genom att leda in floderna Alpheus och Peneus genom stallet och spolade det därmed hastigt rent. Augeas vägrade då att fullfölja avtalet, varför Herakles dödade honom. Herakles gav därpå sitt rike till Augeas son Phyleus, som blivit landsförvisad för att han tagit Herakles parti mot sin far.

Herakles bragd att rensa Augeas stall räknas som ett av hans tolv storverk.

Referenser

Noter

Tryckta källor 
 

Argonauter
Autolykos

Autolykos (latin Autolycus) var i grekisk mytologi en mästertjuv och slug bedragare som härjade på Parnassos sluttningar. Han var son till Hermes och Chione och enligt Homeros  Odysseus morfar. Han fick egenskapen att förvandla sig själv och stöldgodset för att undgå att bli ertappad.
 
Namnet kan även avse den grekiske matematikern Autolykos från Pitane.

Källor 
A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology

Personer i grekisk mytologi
Awonawilona

Awonawilona var i Zuniindianernas kosmogoni de ursprungliga andar som skapade världen utifrån sitt eget väsen. 

Awonawilona startade en stegvis process när de först skapade den kvinnliga jorden och den manliga himlen, som i sin tur parade sig för att till slut ge upphov till de första människorna.

Referenser 

Gudar i amerikansk mytologi
Aya

Aya var en gryningsgudinna i mesopotamisk mytologi, hustru till guden Shamash. Hon stod även för kärlek och fruktbarhet.

Referenser 

Gudar i mesopotamisk mytologi
Ayar Cachi

Ayar Cachi var Inkafolkets legendariska grundare. 

Historierna om Inkarikets grundare är olika. Ayar Cachi var den äldsta en syskonskara (Ayar Uchu och Manco Capac) som kom fram ur en djup grotta. Bröderna försökte förgöra Ayar Cachi på grund av avund men förföljdes av hans ande. Han var föremål för lokal kult och sades ha förvandlats till en sten.

Se även 
 Inkafolkets mytologi

Referenser 

Personer i Inkariket
Inkafolkets mytologi
Jules Mazarin

Jules Mazarin, född 14 juli 1602 i Pescina i Abruzzi i Italien, död 9 mars 1661 i Vincennes i Frankrike, var kardinal och Frankrikes försteminister från 1642 till sin död. Han hette egentligen Giulio Mazarini och härstammade från en siciliansk familj.

Biografi 
Mazarin studerade i Rom samt vid de spanska universiteten i Alcalá de Henares och Salamanca.

På 1620-talet blev han bekant med Ludvig XIII och kardinal Richelieu i Frankrike. Han var 1634–1636 påvligt sändebud i Paris och övergick sedan i fransk tjänst då Richelieu 1641 förordade honom till kardinal och till sin efterträdare. Richelieu dog 1642, varpå Ludvig XIII utsåg Mazarin till sin försteminister. 

Genom sitt inflytande på änkedrottningen och regenten Anna av Österrike – som enligt obekräftade rykten skulle ha varit hans älskarinna – befäste han sin ställning och bidrog till Frankrikes storhetstid både genom reformer i förvaltningen och en framgångsrik utrikespolitik. Den förflyttning av makten från högadeln till ämbetsmännen, som hans förvaltningsreform medförde, väckte stark opposition och ledde till öppen revolt, den så kallade fronden 1648–1653, vilken dock nedslogs.

Mazarin försökte fullfölja och genomföra vad Richelieu påbörjat. Han fortsatte krigen mot Spanien. Det första avslutades i och med westfaliska freden 1648, det senare genom den pyreneiska 1659. Genom båda vann Frankrike nya områden. 
	
Mazarin hade finansiella besvär och det sades att han förskingrade statens pengar. Det uppstod ett allmänt missnöje mot kardinalen och 1648 utbröt uppror, fronden. I början av 1651 tvingades Mazarin fly från Paris till Brühl, nära Köln, varifrån han dock fortsatte att styra Frankrike. Han återkom till Paris, men tvingades i slutet av 1652 fly än en gång. Han återvände den 3 februari 1653 till Paris till folkets jubel. Han fortsatte vara Frankrikes egentlige styresman tillsammans med Ludvig XIV, efter att kungen vid 13 års ålder förklarats myndig (1651).
	
Ett varaktigt bevis på Mazarins intresse och passion för litteratur, är Bibliothèque Mazarine i Paris, vilket är uppkallat efter honom. Biblioteket öppnades för allmänheten 1643.

Källor

Externa länkar 

Födda 1602
Avlidna 1661
Franska kardinaler
Franska politiker under 1600-talet
Män
Italienska kardinaler
Personer under fronden