kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Fritid

Fritid kallas den del av dygnet och veckan som inte upptas av arbete, måltider och sömn. Fritid är således i strikt mening all den tid som en person förfogar över själv. I praktiken är den upplevda fritiden avsevärt mindre när en stor del av tiden åtgår för hushållsarbete och resande till och från arbete eller fritidsaktiviteter. 

Brist på upplevd fritid kan orsaka symptom av stress och trötthet, vilket fått till följd att från år 2004 förekommer friskvård som av läkare förskriven åtgärd, till exempel fysisk aktivitet på recept (FaR). I föreläsningar och litteratur om stressrelaterade sjukdomar rekommenderas att "riktig" fritid alltid bör förekomma och därför planeras in.

Fritidsbegreppet kom till i samband med industrialiseringen. Tidigare hade jordbrukssamhället inte innehållit tid för någon "fritid".

På kommunal nivå var det tidigare vanligt att fritidsfrågorna hanterades av ett fritidskontor vid en särskild fritidsnämnd men numera har dessa nämnder ofta slagits samman med till exempel kulturnämnderna. Därmed har två vitt skilda världar mötts. Fritidssektorn har handhaft ärenden kring sport och rekreation med inriktning på den rörliga rekreationen (parker, lekplatser, strövstigar, bad- och grillplatser och liknande). Kultursektorn har handhaft ärenden kring litteratur, musik, konst, teater och dans. 

Fram till 1987 var fritids- och rekreationsanläggningar inte tvungna att ha bygglov. Men från att äldre plan- och bygglagen infördes gällde lovplikt för nöjesparker, djurparker, idrottsplatser, skidbackar med liftar, campingplatser, skjutbanor, småbåtshamnar, friluftsbad, motorbanor och golfbanor.

Referenser

Se även 
 Arbetstid
 Fritidshem
 Fritidspedagog
 Fritidsgård
 Fritidsledare
 Otium
Read-only memory

Read-only Memory, ofta förkortat ROM, ("endast läsbart minne") är en typ av datorminne. Det är inte möjligt att skriva information till det här minnet eller på annat vis ändra dess innehåll, och det används därför i elektroniska enheter till att lagra programvara avsedd att styra hårdvaran.

Ursprungligen tillverkades ROM-kretsar färdiga med innehåll, men snart lanserades programmerbara minnen, så kallat PROM, som man kan skriva till en gång med en särskild skrivutrustning. Andra varianter är EPROM (erasable PROM), som man dessutom kan radera med hjälp av kraftig ultraviolett strålning och sedan skriva till igen, samt EEPROM (electrically erasable PROM), som kunde raderas elektroniskt. Det finns även en typ av PROM där varje minnesbit antingen kan lämnas oförändrad eller – men bara en gång – ändras från etta till nolla.

Flashminnen är en vidareutveckling av EEPROM, två transistorer per minnescell istället för en. Fördelen med EEPROM är att man kan radera små block i taget. I små EEPROM-kretsar kan man programmera och radera åtta bitar i taget, att jämföra med det typiska flashminnets blockstorlek på 524 288 bitar. Minnescellen i EEPROM är större, vilket innebär högre produktionskostnad.

Man kan även kalla en fil som lästs av från en ROM-krets för just ROM. Denna fil kan man antingen flasha till en egen krets, eller använda som fil i en emulator.

Se även 
 Random Access Memory – RAM-minne
 WORM – Write Once, Read Many
 CD – skiva för optisk lagring av data

Referenser

Externa länkar 

RAM-minnen
Skänningeannalerna

Sigtunaannalerna, eller Skänningeannalerna som de också kallas efter det dominikanerkloster (Skänninge kloster) där handskriften tros en gång ha blivit skriven, är skrivna för hand på latin, och påträffades år 1867 på Ängsö slott i Västmanland av biblioteksamanuensen Eichhorn. De återfanns i slottets bibliotek i en liturgisk bok från 1400-talet, bundna i pressat läderband med ovanligt rikt förgyllda begynnelsebokstäver. Två lösa pergamentsblad låg i början av boken och två i slutet. Texten sammanställdes omkring år 1290 och har skrivits av en dominikanbroder.

Annalerna – eller årtalsanteckningarna – börjar med årtalet år 1208 men man vet inte om detta är den ursprungliga början. Det är emellertid helt klart att slutet saknas. Annalerna slutar i dag abrupt under årtalet år 1288 men resterande text från år 1288 och även det efterföljande år 1289 återfinns sekundärt avskrivet i en annan krönika.

Den liturgiska boken med Sigtunakrönikan köptes in av greve Carl Fredrik Piper på auktion efter överste Erik Gyllengriip den 20 april 1737 på Stensnäs slott i Västergötland för 12 daler kopparmynt. På den liturgiska bokens sista sida står: ”Denna bok lät Märta Thuresdotter skriva gudi till heders och eder allra käraste systrar till hugnad här vilja läsa detta”. Detta tyder på att den liturgiska boken ursprungligen kan ha kommit från Vadstena. Kanske skrevs därför de s.k. Sigtunaannalerna i själva verket i det till Vadstena närbelägna Skänninge, som också hade ett dominikankloster.

År 2001 gav Fotevikens Museum ut annalerna, vilket var första gången de i sin helhet blev översatta till svenska. Översättningen gjordes av Karl Fredrik Wasén.

Se även 
Källskrift
Slaget vid Lena

Externa länkar
Skänningennalerna översatta av Karl Fredrik Wasén

Krönikor
Sverige under 1300-talet
Svedens gård

Svedens gård i Stora Kopparbergs socken är en herrgård utanför Falun i Dalarna.

Gården nämns för första gången 1542 och blir även bergsmansgård i slutet av 1500-talet. Hyttan som tillhörde gården låg vid Korsnäs. År 1653 föddes här Jesper Svedberg, prästman och psalmdiktare och far till Emanuel Swedenborg.

Linnés bröllopsstuga   
På Svedens gård ligger Linnés bröllopsstuga. Här gifte sig Carl von Linné en junidag 1739 med Sara Elisabeth Moræa. Gården ägdes då av Linnés svärfar, Johan Moraeus. Stugan har gobelängliknande målningar på bröllopssalens väggar, samt en bild av högreståndsmiljön i bergsmansgårdarna runt Falu gruva under tidigt 1700-tal. Bröllopsstugan  byggnadsminnesförklarades år 1968.

Gården ingår i Världsarvet Falun.

Ägare 
 Daniel Israelsson Stierna 
 Johan Moraeus

Källor

Noter

Externa länkar 

Falun och Kopparbergslagen
Carl von Linné
Herrgårdar i Dalarna
Byggnadsminnen i Falu kommun
Falun och Kopparbergslagen

För det historiska bergslaget, se Stora Kopparberget

Falun och Kopparbergslagen är ett område som omfattar det historiska industrilandskapet kring Falun och Stora Kopparberget. Kopparbergslagen var en del av Dalabergslagen och utgjordes av socknarna Aspeboda, Enviken, Vika, Stora Kopparbergs socken, Sundborns socken, Svärdsjö socken med Svartnäs, och Torsångs socken samt Falu stad. Samtliga utom Torsång ingår i dag i Falu kommun. Till Falu kommun hör även Bjursås socken i Övre Dalarna.

Ett världsarv
Världsarvskommittén beslöt den 13 december 2001 att göra det till världsarv,  Sveriges tolfte. Falun och Kopparbergslagen blev upptagen enligt kriterierna ii, iii och v. Motiveringen löd: 

Kriterium ii: 
Kriterium iii: 
Kriterium v: 

I världsarvshuset som ligger vid Falu koppargruva tillhandahålls information om världsarvet Falun.

Objekt som ingår i världsarvet 
Falu koppargruva med Stora stöten
Masugnslandskapet runt gruvan med Ingarvshyttan, Syrafabriksvägen och Hyttberget
Gamla delarna av staden Falun:
Stora Kopparbergs kyrka
Stora torget med Kristine kyrka och Rådhuset
Stora Kopparbergslagens huvudkontor
Arbetarbostäderna Elsborg, Gamla Herrgården och Östanfors.
Landskapet Österå-Bergsgården
Landskapet kring Hosjö med Linnés bröllopsstuga
Sundbornsåns dalgång
Knivaåns dalgång med Staberg och Gamla Staberg

Galleri

Se även
Falu koppargruva
Kopparbergslagen
Ovan Varpan
Österå

Referenser

Vidare läsning

Externa länkar

Riksantikvarieämbetet - Falun och Kopparbergslagen
Upptäck Världsarvet Falun
Dalarötter - Falubygdens släktforskarförening
 Världsarvshuset officiella webbplats

Dalarnas geografi
Falu kommuns geografi
Industriminnen i Dalarna
Världsarv i Sverige
Falun och Kopparbergslagen
Världsarv inskrivna 2001
Gruvmuseer
Drots

Drots var ett medeltida och tidigmodernt nordiskt ämbete vars innehåll förändrades över tid. Förenklat kan man säga att den svenska drotsen hade uppgifter som motsvarade vad dagens justitieminister gör.

Ordet är belagt i fornsvenska som drotzet och forngutniska som drotseti, och betydde från början 'ekonomisk administratör, överhovmästare'. Etymologin är oklar, och ordet kan vara nordiskt eller inlånat från medellågtyska, och är i vilket fall som helst starkt påverkat av det senares druczate. Möjligen är ordet besläktat med drott.

Medeltiden 
Ämbetet är första gången känt i Norge under 1200-talet, då som benämning på kungens köksmästare. I Sverige omtalas en drots första gången 1276, då ordet redan syftar på ett högre ämbete, inte en av kungens personliga tjänare. Under kung Magnus Ladulås tid belägger källorna tre drotsar. Ulf Karlsson var drots år 1276, Knut Matsson 1280 och Magnus Ragvaldsson 1288. Under Birger Magnusson utsåg såväl konungen som hertigarna varsin egen drots. 

Under 1300-talet blev drotsämbetet det högsta ämbetet näst efter kungen. När denne av något skäl inte kunde utföra sina uppgifter fungerade drotsen som ställföreträdare och utövade hans dömande och verkställande befogenheter. Ämbetet tillsattes nu endast temporärt när kungen var omyndig eller vistades utomlands. Många drotsar fick stor makt, särskilt Bo Jonsson (Grip). Efter att Bo avled 1386 tillsattes ingen ny drots i Sverige fram till Engelbrektsupproret 1435-1442 när Krister Nilsson (Vasa) var drots. Erik av Pommern tvingades i sin kungaförsäkran 1436 att fastslå att när han inte var i Sverige skulle en drots utöva högsta makten över rättsväsendet. Under resten av medeltiden omtalas Karl Knutsson (Bonde) som drots i ett arvsrättsdokument. Ämbetet nämns i år 1441 och 1476 års kungaförsäkringar.

I Danmark och Norge överlevde ämbetet inte medeltiden. Danmarks siste titulerade drots Henning Podebusk avled 1387 eller 1388 och Norges siste drots Ogmund Finsson avled 1388. Ämbetet återuppstod där senare med titeln rikshovmästare.

Den tidigmoderna perioden 
I Sverige återupplivades drotsämbetet av Johan III 1569 under benämningen Rikets drots, men då bara som en hederstitel utan formell makt. Då Svea hovrätt inrättades 1614 blev riksdrotsen hovrättspresident. 1660 ändrades detta och riksdrotsen erhöll i stället högsta inseendet över landets justitieväsende, och skulle därutöver i rådets sektion för justitieärenden företräda kungen.

Under Karl XI:s regering ändrades titeln till Kunglig majestäts drots. När Magnus Gabriel De la Gardie avsattes från posten 1684 avskaffades ämbetet i Sverige. Men det återuppstod från 1787 till 1809, då Carl Axel Wachtmeister utnämndes till posten. Då var riksdrotsen även överpresident över hovrätterna och alltså chef för hela det svenska rättsväsendet. Ämbetet avskaffades för gott genom antagandet av 1809 års regeringsform och ersattes till stor del av justitiestatsministern.

Sveriges riksdrotsar

Danmarks riksdrotsar

Se även
Jarl
Justitiekansler

Källor

Titlar i statsförvaltning
Politiska titlar
Svenska titlar
Danska titlar

nl:Drost
Vincens Henningsson

Vincens Henningsson (latin: Vincentius) var en nederländsk-svensk katolsk präst och biskop av Skara stift 1505–1520.

Han avrättades i Stockholms blodbad år 1520. Vid sin avrättning skall han ha hållit ett ljungande tal för att bedyra sin och de medanklagades oskuld.

Biografi 

Vincens Henningsson föddes i Nederländerna, varifrån han emigrerade till Sverige.

Eftermäle 
Didrik Slagheck, som blev Henningsons efterträdare i biskopsämbetet efter avrättningen, var illa omtyckt i Sverige och gjorde sig även ovän med de övriga styresmännen.

På hösten 1521 återvände han till Danmark för att av Kristian II utnämnas till ärkebiskop i Lund. Den tjänsten var inte långvarig, för påven Leo X hade upprörts över att två biskopar, däribland Vincens Henningsson, hade halshuggits i Stockholm. Kungen gav hela skulden till Didrik Slagheck och såg till att han dömdes till döden.

Se även 
Lista över biskopar i Skara stift

Externa länkar 
 

Biskopar i Skara stift
Personer som avrättades under Stockholms blodbad
Svenska präster före reformationen
Nederländska romersk-katolska präster
Svenska präster under 1500-talet
Födda 1400-talet
Avlidna 1520
Män
Halvdan Svarte

För en av Harald Hårfagres söner med samma namn, se Halvdan Svarte Haraldsson.

Halvdan Svarte Gudrödsson var kung i Vestfold i Norge på 800-talet. Han ska ha varit son till Gudröd och far till Harald Hårfager, samt gift med Ragnhild (dotter till Sigurd Hjort eller Sigurd Ormiöga). Halvdan ska ha dött genom drunkning i Randsfjorden. 

Enligt  Halvdan Svartes saga i Heimskringla härstammade han från ynglingaätten. Namnet Halvdan är fornnordiskt och betyder troligen 'halvdansk', och flera norska kungar har haft det namnet.

Enligt berättelsen i Heimskringla skall Halvdan svarte ha enat fler norska fylken än någon annan norsk småkung och därmed tagit första steget mot ett enat Norge, ett verk som hans son Harald Hårfager skulle fullborda.

De enda primärkällorna om Halvdan Svartes existens är ifrågasatta av en del fackhistoriker, och han anses av dessa ofta vara en sagokung.

Övrigt 
Halvdans märkesman (banérförare i strid) var Herjulv Hornbrjot – Härjulf Hornbrytare, som anses vara Härjedalens förste nybyggare och som bär hans namn.

Källor

Externa länkar 
 "Halvdan svartes historia" – del av Emil Olsons översättning av Heimskringla på Tacitus.nu

Norska sagokungar
Män
Födda 800-talet
Avlidna 800-talet
Ottar Vendelkråka

Ottar Vendelkråka var en möjligen historisk sveakung med säte i Uppsala under 500-talets första hälft. Han nämns i det genealogiska diktverket Ynglingatal som dateras till 900-talet. 

Historiker har spekulerat i att Ottar är identisk med en  Ohthere som nämns i Beowulfkvädet, daterat till någon gång under perioden år 700 till år 1000. Om Ohthere skrivs att han var en scylfinger. Man antar då att skilfinger är en benämning på någon ur Ynglingaätten.

Ynglingasagan
Enligt Ynglingasagan skall Ottar ha varit ovän med danernas kung Frode, som därför försökte kräva in den skatt han lovats av Ottars far Egil. Ottar vägrade betala. Sommaren därpå härjade Frode i Svitjod, gjorde stor skada och fick med sig krigsbyte. Sommaren efter det drog han i österled, och Ottar härjade därför i sin tur i Danmark, i början utan att möta motstånd. När Ottar härjade i nordligaste Jylland, som av Snorre Sturlasson kallas Vendel (efter Vendsyssel), överfölls han av Frodes jarlar Vötter och Faste. Ottar och många av hans män stupade. Danerna skall ha låtit djur slita sönder Ottars lik, och sedan gjort en träkråka som de skickade till svearna, med förklaringen att Ottar inte var mer värd, varvid de också gav honom hans tillnamn. Ottar efterträddes av sin son Adils.

Moderna tolkningar
Tillnamnet Vendelkråka är diskutabelt eftersom detta oftast applicerats på Egil Vendelkråka och började användas på Ottar först av Snorre.  

Ottars existens som historisk person är osäker, då de källor där han beskrivs har markanta sagoinslag i övrigt. Texterna är dessutom tillkomna hundratals år efter de skildrade händelserna och innehåller många personer som inte kan styrkas genom andra källor. Liksom för övriga svearegenter före år 1000 är källunderlaget angående Ottar tämligen skralt, och han brukar därför betraktas som "sagokung".

Enligt svensk tradition tidigast belagd på 1600-talet skall Ottar vara gravlagd i Ottarshögen i Vendels socken i Uppland.

Källor
 
 Claus Krag, ''Ynglingatal og ynglingesaga. En studie i historiske kilder (Universitetsforlaget, Oslo 1991).

Noter 

Svenska sagokungar
Yngste sons rätt

Yngste sons rätt är en arvsrättsligt stadgande som innebär att den yngste sonen ärver en gård eller liknande. Det kallas även sistfödslorätt eller ultimogenitur.

I nordisk rätt har den förekommit endast på Bornholm, där den uttryckligen erkänts genom en kunglig dansk förordning om "selveiergaardes arv" 14 oktober 1773.

"naar en selv-eier-gaard falder i arv, da er, efter Bornholm's gamle vedtægt, den yngste sön nærmest til sæde og adgang"; efter yngste sonen och hans efterkommande skulle närmast äldre son inträda "og, naar ingen sönner ere til, da iblandt dötrene den ældre frem for de yngre."

Förordningen upphävdes 1887.

Källor

Arv
Bojort

Bojort eller bojert är en skeppstyp som ursprungligen kommer från Nederländerna och Flandern. Skeppen användes för frakter av gods utefter Nordsjöns grunda kuster samt kanaler. En bojort är byggt med en flat botten utan köl, de ursprungliga var riggade med en mast samt förde sprisegel och stagfock. Benämningen bojort anses dock vara kopplad till förens böjda form som en försvenskning av bojert som kan härledas till nederländska uttrycket för böj.

Bojortar har haft stor betydelse för Kristinehamns tillblivelse. Kristinehamn var under 1600- och 1700-talet den viktigaste utskeppningsplatsen för Bergslagens gjutjärn. Det var nämligen på dessa fartyg som järnet fraktades till Göteborg för vidare transport utomlands. Av denna anledning fick Kristinehamn 1642, av Drottning Kristinas förmyndarregering, en bojort i sitt stadsvapen för att påminna folket om sjöfartens betydelse. Även Vänersborg, som ligger vid Vänern, har en bojort i sitt vapen. 

Kännetecknande för en bojort är dess platta och förhållandevis breda botten. Aktern är högre än fören. En bojort är utrustad med läbord, inte en köl, för att minska avdriften när fartyget kryssar.

Idag har Kristinehamn återigen en bojort; Christine af Bro. Hon började byggas som ett led i ett kulturturistiskt projekt i slutet av år 1997. Sjösättningen skedde 2002 och jungfrufärden ägde rum den 18 juni 2005. Nu går hon i turisttrafik på Vänern med Kristinehamn som hemmahamn.

Externa länkar 
 

Segelfartygstyper
Hällristningsområdet i Tanum

Hällristningsområdet i Tanum är ett område i Tanums kommun i Bohuslän där man funnit flera berghällar med stora mängder hällristningar från bronsåldern. De är alltså skapade någon gång mellan år 1700 och år 500 f Kr. Inte långt från den största av dem, Vitlyckehällen, är Vitlycke museum uppbyggt.

Ristningarna
Vitlyckehällen, som är den största av hällarna, har närmare 300 inhuggna figurer och ca 170 skålgropar. Den kanske mest berömda scenen bland alla Tanums hällristningar, "Brudparet", finns här. Bland de övriga närliggande hällarna märks Litsleby med en ca 2,3 meter lång spjutbeväpnad man, "Spjutguden", och Aspeberget med en plöjningsscen, ett antal oxar och skepp. Hällen vid Fossum ligger en bit från de övriga. Den kännetecknas av en mer sammanhållen och konstnärlig komposition. Kanske är den gjord av en enda ristare.

Hällristningarna har i modern tid fyllts i med röd färg för att göras tydligare. Det är inte känt om de var målade från början.

Ett världsarv
Hällristningsområdet Tanum finns med på Unescos världsarvslista. Världsarvskommittén utsåg 1994 området till att bli ett av Sveriges världsarv, med kriterierna i, iii och iv som grund. Motiveringen löd:

Världsarvet omfattar ett 45 km² stort område runt Tanumsslätten. Totalt finns här över 500 hällristningsplatser med sammanlagt 10 000-tals bilder.

Motorväg
Motorvägen på E6 går genom området. Vägverket ville inte bygga runt området, eftersom det skulle förstöra restidsvinsten, utan ville endast försöka minimera skadan där vägen skulle dras, bland annat genom att dra en bit av vägen genom en tunnel. I juni 2009 godkände regeringen Vägverkets förslag. Bygget pågick mellan 2013 och 2015. Detta var den sista biten i den numera sammanhängande motorvägen mellan Oslo och Köpenhamn via Göteborg.

När motorvägen invigdes öppnade samtidigt en rastplats med information om världsarvet. Från rastplatsen har man utsikt över området.

Referenser

Noter

Vidare läsning

Externa länkar
Riksantikvarieämbetet - Hällristningsområdet i Tanum
 SvenskHällristningsForskningsArkiv
Tanums Hällristningsmuseum - Rock Art Research Centre
 Luukkonen, Ismo: Scandinavian Pock Art
 UNESCO World Heritage Centre - Rock Carvings in Tanum
Vitlycke museum

 
Tanum
Världsarv inskrivna 1994
Djävulsbibeln

Djävulsbibeln eller Codex Gigas är en handskrift (codex) av Bibeln som har fått sitt namn från en illustration föreställande en djävul.

Djävulsbibeln är jämte Silverbibeln Sveriges mest kända handskrift, och togs liksom Silverbibeln som krigsbyte i Prag under trettioåriga kriget år 1648. Djävulsbibelns handskriftsnummer är A 148. Den förvaras på Kungliga Biblioteket i Stockholm.

Historia
Djävulsbibeln tillkom i Böhmen mellan 1200 och 1230, i benediktinerklostret Podlažice. Enligt sägnen skrevs Djävulsbibeln av en fängslad munk, som fick djävulens hjälp att fullborda arbetet under en natt. Podlažice förstördes på 1400-talet, och Djävulsbibeln innehåller ingen information efter 1229. Handskriften hamnade senare på Cistercienklostret Sedlec men köptes av Benidiktinklostret i Břevnov. Mellan 1477 och 1593 bevarades den i ett klosterbibliotek i Broumov fram till att den tysk-romerske kejsaren Rudolf II 1594 lånade den, utan att någonsin lämna tillbaka den. Rudolf bevarade handskriften i "Rudolphinische Kunst- und Wunderkammer" i konungaborgen Hradčany i Prag. Sverige lade beslag på handskriften 1648 under trettioåriga kriget.

Innehåll
Det latinska namnet Codex Gigas betyder "den stora boken", och kommer av att boken är 895x490 mm och väger 75 kg; därmed förmodas handskriften vara den största bevarad från medeltiden.

Boken på cirka 600 sidor, skriven med karolingisk minuskelskrift och illuminerade initialer, innehåller förutom Gamla och Nya Testamentet historikern Flavius Josefus historia om det judiska folket och kyrkofadern Isidor av Sevillas Etymologiae, Cosmas av Prags Krönika över Böhmen (det första historieverket om Böhmen), samt flera andra medeltida handlingar, fördrag, kalendrar, förteckningar, och övriga småskrifter. Illustrationen över djävulen, som givit handskriften dess namn, finns vid en handledning i exorcism.

Referenser

Externa länkar 

 Kungliga bibliotekets sida om Djävulsbibeln
 Bläddra i Djävulsbibeln i hög upplösning

Bibeln
Handskrifter