kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Tibern

Tibern (italienska Tevere, latin Tiberis) är Italiens tredje längsta flod. Den startar vid Fumaiolo i de toskanska Apenninerna nordost om Arezzo och flyter via Umbrien och Toscana för att mynna ut i Tyrrenska havet utanför huvudstaden Rom. Den är 405 km lång och en av Italiens mest kända floder. 

Tibern är Roms främsta vattenkälla.

Broar 
Vid sidan av moderna broar finns även flera antika broar (mestadels endast för gående) delvis (Pons Mulvius och Pons Aelius) eller helt (Pons Fabricius) bevarade samt Ponte Rotto där bara ett spann finns bevarat.

Sträckning 
Floden rinner upp vid Fumaiolo i centrala Italien och flyter huvudsakligen i sydlig riktning, passerar Perugia och Rom och möter havet vid Ostia. Den kallas populärt flavus (den blonda), med tanke på det gulaktiga vattnet. Mynningen har förflyttats cirka tre kilometer sedan romartiden och lämnat den antika hamnen Ostia Antica sex kilometer inåt land.

Den bildar inget delta på grund av de starka nordliga kustnära havsströmmarna, de branta kusterna och långsam tektonisk landhöjning.

Namn och legender 
Troligen är namnet Tiber pre-latin, liksom det romerska namnet Tibur (modernt Tivoli). Det kan ursprungligen vara etruskiskt eller italiska, troligen besläktat med det keltiska ordet dubr (vatten). 

Den legendariske kungen Tiberinus Silvius, nummer nio i Alba Longas regentlängd, sades ha drunknat i floden Albula, som därefter döptes om till hans ära.

Myten kan förklara ett tidigare preindoeuropeiskt namn på floden, Alba (vit) med sediment. Enligt legenden ska Jupiter gjorts till gud och vaktande ande över floden. Detta gav upphov till den romerska skildringen av floden som en kraftfull flodgud, även kallad Tiberinus, med strömmar av vatten forsande från hår och skägg. 

Det var troligen i Tibern som tvillingarna Romulus och Remus (Roms grundare) kastades som spädbarn.

Källor

Litteratur 
 Mocchegiani Carpano, Claudio, Let's walk along the Tiber. Roma: Edizioni Latium 1990.

Se även 
 Tiberön

Externa länkar 

Vattendrag i Italien
Tiberns avrinningsområde
Mosel

Mosel (, franska: Moselle, luxemburgiska: Musel) är en flod i Västeuropa, vänsterbiflod till Rhen. Flodens längd är 550 kilometer.

Mosel rinner från bergsmassivet Vogeserna i nordöstra Frankrike genom staden Metz. Floden utgör sedan gränsen mellan Luxemburg och Tyskland för att flyta ihop med Rhen i Koblenz (vid Deutsches Eck). Mosels avrinningsområde är 28 100 km² och flodens medelvattenföring är 323 m³/s. Från Thionville till Koblenz är Mosel kanaliserad och pråmar på 1 500 ton kan segla upp till Metz. Flodens vatten förorenas av utsläpp från industrier och gruvor.

Söder om Mosel ligger högplatån Hunsrück och norr om floden ligger högplatån Eifel. Mosel är centrum för Tysklands äldsta vinodlingsregion med anor från romarrikets dagar.

Bifloder längs Mosel 
 Vänstra stranden:	Madon, Rupt de Mad, Orne, Sûre, Kyll, Salm, Lieser, Alf, Elzbach
 Högra stranden:	Moselotte, Vologne, Meurthe, Seille, Saar

Orter längs Mosel (i urval) 
 Frankrike: Épinal, Toul, Pont-à-Mousson, Metz, Thionville
 Luxemburg: Schengen, Remich, Grevenmacher, Wasserbillig
 Tyskland: Konz, Trier, Schweich, Bernkastel-Kues, Traben-Trarbach, Zell, Cochem, Koblenz

Bildgalleri

Referenser

Externa länkar 

Vattendrag i Frankrike
Vattendrag i Luxemburg
Vattendrag i Rheinland-Pfalz
Vattendrag i Saarland
Rhens avrinningsområde
Seine

Seine (uttalas  på franska), även (på svenska) Seinen, är en flod i norra Frankrike som bland annat rinner genom landets huvudstad Paris.

Seines källor befinner sig på 471 meter över havet i närheten av Dijon i Burgund, och floden flyter sedan 776 km genom Frankrike tills den mynnar ut i Engelska kanalen. Floden hålls farbar för oceangående fartyg upp till Rouen, 120 km från mynningen. Slussar finns på flera ställen längs floden för att underlätta sjöfart. På vägen genom Frankrike passeras départementen Seine-Maritime, Eure, Yvelines, Hauts-de-Seine, Paris, Val-de-Marne, Seine-et-Marne, Aube och Côte-d'Or.

En del av Seines strand i Paris blev 1991 uppsatt på Unescos världsarvslista.

Biflöden 
Seines huvudsakliga biflöden och deras längd. (H)/(V) står för höger och vänster.
 Aube (H) - 248 km
 Yonne (V) - 293 km
 Loing (V) - 166 km
 Essonne (V) - 90 km
 Orge (V) - 50 km
 Marne (H) - 525 km
 Oise (H) - 302 km
 Epte (H) - 100 km
 Andelle (H) - 54 km
 Eure (V) - 225 km
 Risle (V) - 140 km.

Referenser

Externa länkar

Vattendrag i Frankrike
Världsarv i Frankrike
Seines avrinningsområde
Dvina

Dvina kan syfta på:

 S-75 Dvina – en sovjetisk luftvärnsrobot

Geografi

Lettland 

 Västra Dvina – en flod som rinner upp i centrala Ryssland och flyter genom Belarus och Lettland till mynningen i Rigabukten i Östersjön, se Daugava

Ryssland 

 Norra Dvina – en flod i nordvästra Ryssland som mynnar i Ishavet., vattendrag,

Se även
 Dziwna – ett vattendrag i nordvästra Polen
Don

Don kan syfta på 

 Don (mytologisk gestalt) – en gestalt i keltisk mytologi
 don (titel) - spansk och italiensk titel och italienska maffians familjeöverhuvud
 Don – en rollfigur i teenage Mutant Ninja Turtles, se Donatello (TMNT)

Geografi

Australien 

 Don (ort i Australien), Tasmanien, Devonport,

Frankrike 

 Don, Nord, kommun i Département du Nord,

Italien 

 Don, Trento, Trentino-Alto Adige, Provincia di Trento, 
 Don di Gosaldo, ort, Veneto, Provincia di Belluno,

Ryssland 

 Don (flod),

Storbritannien 

 Don (engelsk flod) – en flod i South Yorkshire i England

Se även 
 Doune – ort i Stirlings kommun i Skottland.
 Dorn – ett verktyg

Robotskapade Australienförgreningar
Robotskapade Frankrikeförgreningar
Robotskapade Italienförgreningar
Robotskapade Rysslandförgreningar
Bertil Werkström

Bertil Fredrik Werkström, född 9 juni 1928 i Lunds domkyrkoförsamling, död 10 juli 2010 i Farsta församling, Stockholm, var Svenska kyrkans ärkebiskop 1983–93.

Biografi 
Bertil Werkström var son till kontraktsprosten Gunnar Werkström (1904–75) och Ingar, född Hedenskog (1908–71). 

Han växte upp i Dalsland, och blev teologie kandidat vid Lunds universitet 1954 och prästvigdes för Lunds stift samma år. Han blev teologie licentiat 1959 och genomgick sedan sjukhusprästutbildning i USA 1959–60. Han blev teologie doktor 1963 på avhandlingen "Bekännelse och avlösning. En typologisk undersökning av Luthers, Thurneysens och Buchmans biktuppfattningar".  

Werkström var sjukhuspräst i Sundsvall 1964–70 och därefter direktor för Svenska diakonianstalten Stora Sköndal och rektor för Sköndalsinstitutet 1970–75. Han diplomerades från S:t Lukasstiftelsen 1967 och var huvudlärare i dess utbildning till 1973, och blev på flera sätt banbrytande inom Svenska kyrkans sjukhusverksamhet och inom själavårdsverksamhet. 

Han blev kunglig hovpredikant 1974 och biskop i Härnösands stift 1975–83. Därefter var han ärkebiskop under tio år fram till 1993, då han blev emeritus.

År 1991 besökte han Rom till 600-årsminnet av Heliga Birgittas helgonförklaring, och träffade den romersk-katolske påven. Han tilldelades HM Konungens guldmedalj (Hovmedaljen) av 12:e storleken med kedja den 6 juni 1991 och Storkorset av Påvliga Pius-orden den 2 maj 1991.

Werkström var aktiv i skapandet av Borgågemenskapen, en kyrkogemenskap mellan lutherska kyrkor i Norden och Baltikum samt anglikanska kyrkor på de brittiska öarna. Den så kallade Borgåöverenskommelsen undertecknades 1992 i staden Borgå i Finland, och innebär bland annat att man välkomnar varandras präster och medlemmar som sina egna.

Han var från 1959 gift med sjuksköterskan Brita Caroli (1930–2013). Han avled 2010 efter en längre tids sjukdom.

Bibliografi (urval)

Källor

Vidare läsning
 Klas Hansson, Svenska kyrkans primas. Ärkebiskopsämbetet i förändring 1914-1990. Acta Universitatis Upsaliensis. Studia Historico-Ecclesiastica Upsaliensia 47. Uppsala 2014. .
Biografisk Matrikel över Svenska Kyrkans Prästerskap 1970 / Lund 1971

Födda 1928
Avlidna 2010
Svenska kyrkans ärkebiskopar
Biskopar i Härnösands stift
Svenska hovpredikanter
Män
Präster från Lund
Mottagare av Hans Majestät Konungens medalj
Sjukhuspräster
Centern

Centern kan syfta på:

 Centern – en allmän beteckning för den politiska mitten, se Center (politik)

Finland
 Centern – populärt namn för Centern i Finland

Sverige
 Centern – kortnamn för det svenska Centerpartiet (Sverige)
Centern (partigrupp 1873–1882) – partigrupp i den svenska riksdagens andra kammare 1873–1882
Center-högern – partigrupp i den svenska riksdagens andra kammare 1883–1886
Nya centern (partigrupp 1883–1887) – partigrupp i den svenska riksdagens andra kammare 1883–1887
Första kammarens center – partigrupp i den svenska riksdagens första kammare 1885–1887
Andra kammarens center – partigrupp i den svenska riksdagens andra kammare 1889–1894
Nya centern (partigrupp 1895-1896) – partigrupp i den svenska riksdagens andra kammare 1895–1896
Frihandelsvänliga centern – partigrupp i den svenska riksdagens andra kammare 1895–1897
Centern (valsamverkan) – beteckning på Centerpartiets och Kristen Demokratisk Samlings valsamverkan i riksdagsvalet 1985

Tyskland
Deutsche Zentrumspartei ("Tyska centerpartiet"), ofta bara kallat Zentrum, 1871–1933

Se även 
 Centerpartiet (olika betydelser)
Olof Sundby

Carl Olof Verner Sundby, född 6 december 1917 i Karlskoga, död 6 december 1996 i Lund, var en svensk präst, teolog och Svenska kyrkans ärkebiskop.

Biografi
Sundby prästvigdes i Karlstad 1943 och var därefter stiftsadjunkt och föreståndare för Dömle stiftsgård. Han var kyrkoherde i Lunds Sankt Peters klosters och Norra Nöbbelövs församlingar 1960–1970 och samtidigt lärare vid den praktiska prästutbildningen i Lund. Han var biskop i Växjö stift 1970–1972 och ärkebiskop i Uppsala stift 1972–1983. 

Han var livligt ekumeniskt verksam och var bl.a. ordförande i Svenska ekumeniska nämnden 1972–1983 och president i Kyrkornas Världsråd 1975–1983. I Sverige är han initiativtagare till det kristna Liv och Fred-institutet i Uppsala. Han blev 1959 teologie doktor på avhandlingen Luthersk äktenskapsuppfattning. En studie i den kyrkliga äktenskapsdebatten i Sverige efter 1900 och blev docent i teologisk etik vid Lunds universitet samma år. Han blev teologie hedersdoktor vid universitetet i Bukarest 1977. Han var vigselförrättare vid bröllopet mellan Carl XVI Gustaf och Silvia Sommerlath i Storkyrkan den 19 juni 1976 och döpte kronprinsessan Victoria i Slottskyrkan den 27 september 1977.

Olof Sundby hade uppenbart goda kontakter med pingstledaren Lewi Pethrus. Sundby var högtidstalare när Lewi Pethrus hyllades på sin 90-årsdag 1973 i Filadelfiakyrkan, Stockholm, och han var den ende utanför pingströrelsen som talade vid Pethrus begravning ett och ett halvt år senare. Det var vidare på Sundbys förslag att Pethrus 1973 utsågs till kommendör av Vasaorden.

Kommendör av Kungl. Nordstjärneorden 1:a klass 1973.

Sundby ligger begravd på Klosterkyrkogården i Lund.

Litteratur
 Klas Hansson, Svenska kyrkans primas. Ärkebiskopsämbetet i förändring 1914-1990. Acta Universitatis Upsaliensis. Studia Historico-Ecclesiastica Upsaliensia 47. Uppsala 2014. .
 Ingvar Laxvik, Olof Sundby, ärkebiskop i tiden. 1992.
 Oloph Bexell, "Olof Sundby". Präster i S:t Sigfrids stift, 3. 2002.
 Oloph Bexell, "Olof Sundby". Svenskt biografiskt lexikon, 34, 2014.
 Björn Ryman, "Ärkebiskop Olof Sundbys sista initiativ: Liv och Fredkonferensen i Uppsala 1983." Kyrkohistorisk årsskrift 104, 2014.

Noter

Vidare läsning 
 

Födda 1917
Avlidna 1996
Svenska kyrkans ärkebiskopar
Biskopar i Växjö stift
Män
Personer från Karlskoga
Gravsatta på Klosterkyrkogården i Lund
Mottagare av Hans Majestät Konungens medalj
Gunnar Weman

Nils Gunnar Ludvig Weman, född 25 februari 1932 i Uppsala, är en svensk kyrkoman. Han är ärkebiskop emeritus. Gunnar Weman är son till Henry Weman, som var domkyrkoorganist i Uppsala, och dotterson till Ludvig Stavenow, som var rektor vid Uppsala universitet. 

Han prästvigdes 1958 och var därefter präst i Sigtuna, Skog (i Hälsingland) och Uppsala innan han 1959 blev student- och studiesekreterare i Svenska kyrkans missionsstyrelse i Uppsala. Mellan 1964 och 1984 var han åter präst i Sigtuna, först som kyrkoadjunkt och från 1969 som kyrkoherde. Från 1985 till 1986 var han direktor och chef för Svenska kyrkans nämnd för gudstjänstliv och evangelisation. Han blev därefter biskop i Luleå stift och 1993 ärkebiskop i Uppsala stift. Han gick i pension 1997.

Han har varit utrikessekreterare i Riksförbundet Kyrklig ungdom och i Sveriges kristliga studentrörelse och ledamot av Svenska kyrkans missionsstyrelse och dess arbetsutskott. Genom olika uppdrag har han varit aktiv för Svenska kyrkans gudstjänstförnyelse och var bland annat sekreterare i Svenska kyrkans liturgiska nämnd. År 2006 blev han teologie doktor på en avhandling med titeln Nutida gudstjänst och medeltida kyrkorum. Förhållandet mellan det sena 1900-talets liturgireform och det medeltida gudstjänstrummet i Svenska kyrkan.

Bibliografi
Att vara ledare (1960)
Att vara scoutledare (1961)
Enhet och mångfald : studieplan till Stephen Neill, Enhetens pionjärer  (1966)
Församlingen – en ny gemenskap, tillsammans med Sture Hallbjörner, Bertil Gärtner och Tord Harlin  (red) (1976)
Nutida gudstjänst och medeltida kyrkorum : förhållandet mellan det sena 1900-talets liturgireform och det medeltida gudstjänstrummet i Svenska kyrkan (doktorsavhandling) (2006)
Jerk Alton: nutida kyrkorumsarkitekt,  med Tord Harlin. (2009)
Kyrka i olika meningar: kortklippta texter med ecklesiologiska kommentarer. Med Sven-Erik Brodd. Artos 2012
Henry Weman : Domkyrkoorganist och körledare i kyrkomusikalisk spänningsfält (2015)
Liturgi i Svenska kyrkan. I ord och bild från då och nu. Med Sven-Erik Brodd. Artos 2020.
Prästgårdsteologi. Församlingspräster under 1900-talets senare hälft utmanar 2020-talets kyrka. Med Sven-Erik Brodd. Artos 2022.

Källor

Födda 1932
Svenska kyrkans ärkebiskopar
Biskopar i Luleå stift
Män
Levande personer
Mottagare av Hans Majestät Konungens medalj
Präster från Uppsala
Personer i Sigtunas historia
Henry Weman

Nils Henry Paul Weman, född 19 augusti 1897 i Norra Solberga i Jönköpings län, död 9 maj 1992 i Uppsala, var en svensk kyrkomusiker.

Biografi
Weman avlade studentexamen 1916 och organistexamen på Musikkonservatoriet i Stockholm 1918. Han tog musiklärar- och kyrkosångexamen 1919 och studerade därefter kontrapunkt för Ernst Ellberg, orkesterdirigering för Olallo Morales och för Felix Weingartner i Wien samt bedrev specialstudier i orgelspelning för Franz Sauer i Salzburg och Franz Schütz i Wien. Han var organist och kördirigent i Gustav Adolfs kyrka i Borås 1921–1927 och domkyrkoorganist i Uppsala 1927–1964 samt kantor där 1943–1964. Dessutom var han lärare i kyrkosång vid Uppsala universitet från 1943, var tillförordnad dirigent i Orphei Drängar 1931–1932, anförde Allmänna Sången 1938–1955 och Uppsala blandade studentkör 1937–1942 och var körledare för Uppsala domkyrkokör 1943–1964. Han var också ledamot av kommittén för 1939 års koralbok. Weman blev ledamot av Kungliga Musikaliska Akademien 1947 och korresponderande ledamot av Kungliga Vitterhets Historie och Antikvitets Akademien 1956.

Han var också tonsättare och finns bland annat representerad i Den svenska psalmboken 1986 med två verk (nr 380 och 418).

Weman var sedan den 7 mars 1931 gift med teologie och filosofie kandidat Birgitta Weman, född Stavenow, dotter till Ludvig Stavenow. De var föräldrar till ärkebiskop emeritus Gunnar Weman och prästen och psykoterapeuten Birgitta Lychou (född Weman). Makarna ligger begravda i hennes familjegrav på Uppsala gamla kyrkogård.

Utmärkelser
 1955 – Litteris et Artibus
 1960 – Teologie hedersdoktor vid Uppsala universitet 1960

Psalmer
Fader, du som livet tänder (1986 nr 380)
Hav och stränder din allmakt formar (1986 nr 418)
Gläd dig, du helga kristenhet (1937 nr 59) komponerad 1938 och medtagen först i 1964 års koralbokstillägg.
Verka, tills natten kommer (b-melodi 1964!)

Referenser

Noter

Källor

Henry Weman i Nationalencyklopedin

Vidare läsning

Externa länkar
 
 Henry Weman i Svensk mediedatabas

Svenska domkyrkoorganister
Svenska koralkompositörer
Svenska kördirigenter
Mottagare av Litteris et Artibus
Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien
Ledamöter av Vitterhetsakademien
Hedersdoktorer vid Uppsala universitet
Svenska musiker under 1900-talet
Svenska organister under 1900-talet
Personer från Norra Solberga socken
Gravsatta på Uppsala gamla kyrkogård
Födda 1897
Avlidna 1992
Män
1751

1751 (MDCCLI) var ett normalår som började en fredag i den gregorianska kalendern och ett normalår som började en tisdag i den julianska kalendern.

Händelser

Januari 
 Januari – Sveriges kronprins Gustav (III) förlovas med den danska prinsessan Sofia Magdalena.

Mars 
 25 mars – Vid Fredrik I:s död blir Adolf Fredrik kung av Sverige.

Juni 
 8 juni – En brand utbryter i kvarteret Klara i Stockholm.

September 
 21 september – Gränstraktaten mellan Sverige och Danmark, varigenom den svensk-norska gränsen får sin slutliga sträckning, undertecknas. Man börjar i söder sätta upp gränsrösen, ett arbete, som kommer att pågå till 1768.

November 
 25 november – Adolf Fredrik kröns tillsammans med sin hustru Lovisa Ulrika av Preussen.

Okänt datum 
 Marathriket anfalls av stormogulen och fransmännen.
 Grundämnet nickel upptäcks i Loosgruvan av Axel Fredrik Cronstedt.

Födda 
 18 februari – Adolf Ulrik Wertmüller, svensk konstnär.
 16 mars – James Madison, amerikansk politiker och politisk filosof, USA:s president 1809–1817.
 21 maj – Gudmund Jöran Adlerbeth, svensk skald, lärd och statsman, ledamot av Svenska akademien.
 22 juli – Caroline Mathilde av Storbritannien, drottning av Danmark och Norge 1766–1772, gift med Kristian VII.
 28 juli – Joseph Habersham, amerikansk politiker och affärsman.
 4 oktober – Daniel Boëthius, svensk filosof.
 5 oktober – James Iredell, amerikansk jurist.
 8 oktober – Sir John Shore, brittisk politiker.
 1 december – Johan Henric Kellgren, svensk diktare, kritiker och tidningsman samt ledamot av Svenska akademien från dess grundande 1786.
 24 december – Lars von Engeström, svensk greve, diplomat och politiker samt kanslipresident maj–juni 1809 och utrikesstatsminister 1809–1824.
 Charlotta Richardy, svensk textilfabrikör.
 Maria Antonia Fernandez, spansk flamencosångare och dansare.

Avlidna 
 17 januari – Tomaso Albinoni, italiensk kompositör.
 9 februari – Nicola Salvi, italiensk skulptör och arkitekt.
 25 mars – Fredrik I, svensk prinsgemål 1718–1720 (gift med Ulrika Eleonora) och kung av Sverige sedan 1720.
 1 augusti – Helena Arnell, finländsk konstnär.
 30 augusti – Christopher Polhem, svensk uppfinnare och industriman.
 7 september – Johan Henrik Wijkman, svensk ämbetsman.  
 18 november – Abraham Vater, tysk anatom och botaniker.
 20 november – George Graham, brittisk ur- och instrumentmakare.
 19 december – Louise av Storbritannien, drottning av Danmark och Norge sedan 1746, gift med Fredrik V.

Referenser

Fotnoter

Externa länkar
Moder

Moder, mor eller mamma är den kvinnliga parten i ett föräldraskap. Den manliga motsvarigheten till moder är fader.

Neuroendokrinologiskt hör moderskänslor ihop med höga värden av oxytocin, vasopressin, och prolaktin, samt med ökat antal prolaktinreceptorer. Även luktsinnet är involverat, liksom minskade stressreaktioner och förbättrat minne.

Etymologi
Ordet "mamma" härstammar från latinets ord för bröst(vårta),. Det används som benämning för bröstkörtel och kvinnobröst.

Modersbegreppet används även ofta bildligt om något som är upphov till något annat, exempelvis ett moderbolag. Det kan också syfta på en central och viktig beståndsdel, exempelvis moderkortet i en dator eller moderskeppet i en (rymd)flotta. Modersbegreppet används även för att personifiera geografiska områden, exempelvis Moder jord och Moder Svea (Sverige).

Modersbegreppet inom religion 
Moder är också titeln för en abbedissa. Även andra kvinnliga religiösa ledare kan tituleras moder, exempelvis shakers grundare Moder Ann Lee.

Se även 
 Fader
 Styvmor
 Förälder
 Surrogatmor
 Mors dag
 Moderskapsförpackning
 Postpartumdepression
 Postpartumpsykos

Referenser

Externa länkar 

Släkt
Föräldraskap och fostran
Deutsche Tourenwagen Masters

Deutsche Tourenwagen Masters, förkortas DTM, tidigare Deutsche Tourenwagen Meisterschaft, "tyska standardvagnsmästerskapet", är en bilsportsserie som är baserad i Tyskland, men som numera körs på racerbanor runt hela Europa.

Deutsche Tourenwagen Meisterschaft
Deutsche Tourenwagen Meisterschaft ersatte Deutsche Rennsport Meisterschaft (DRM) som nationellt standardvagnsmästerskap från säsongen 1984. Den första deltävlingen hölls på Zolderbanan den 11 mars 1984 och vinnare i loppet var Harald Grohs i en BMW. Mästerskapet kördes enligt FIA:s Grupp A-reglemente. Ganska snart passerade DTM sin företrädare DRM som Tysklands mest populära bilsportserie. Mästerskapet lockade inte bara inhemska deltagare utan även utländska förare och bilmärken som Rover och Volvo. Redan andra säsongen vann svenske Per Stureson mästerskapet. Även "Peggen" Andersson körde DTM på 1980-talet.

Till 1993 öppnades DTM för mer avancerade bilar enligt Klass 1-reglementet. Reglerna tillät nu större 2,5-litersmotorer, fyrhjulsdrift och ABS-bromsar. Bilarna var betydligt mer kostsamma att driva och endast Alfa Romeo, Mercedes-Benz och Opel fortsatte att tävla i DTM. Flera av de tidigare tillverkarna valde istället att köra Super Tourenwagen Cup, där man tävlade med Supertouring-bilar.

Säsongen 1995 startade FIA en internationell serie för Klass 1 standardvagnar, kallad International Touring Car Championship (ITC). Under detta år kördes DTM parallellt med den internationella serien, men året därpå ersattes DTM av ITC.

Säsonger

International Touring Car Championship

ITC var en internationell serie för Klass 1 standardvagnar som startades av Internationella bilsportförbundet FIA 1995. Serien kördes bara två säsonger. Deltagarna ansåg att resorna mellan olika länder var mycket kostsamt och publikintresset utanför Tyskland var svagt. Därför drog sig Alfa Romeo och Opel ur ITC efter 1996 och med endast ett deltagande märke kvar, Mercedes-Benz, valde FIA att lägga ned serien.

Säsonger

Deutsche Tourenwagen Masters

År 2000 återuppstod DTM, nu under namnet Deutsche Tourenwagen Masters. Serien har släppt kopplingen till standardvagnar och tävlar med silhouetter enligt ett eget reglemente. Karossen liknar en personbil, men resten är ren tävlingsbil med kolfiberchassi, bakhjulsdrift och en V8-motor på fyra liter. De första säsongerna tävlade Mercedes-Benz och Opel. 2004 tillkom även Audi, medan Opel lämnade efter säsongen 2005.

Nya DTM är nu ett av Europas största sportevenemang. Tävlingen har hundratusentals åskådare på plats och miljoner tv-tittare i 49 länder och serien är högst rankad inom touringcarvärlden. De flesta deltävlingarna går i Tyskland, på banor som Nürburgring, Hockenheimring och Motopark Oschersleben, men även utomlands. Deltävlingar har hållits på bland annat Automotodrom Brno, Circuit de Spa-Francorchamps och Istanbul Park. Mattias Ekström har vunnit mästerskapet två gånger i en Audi A4 DTM, 2004 och 2007.

Säsonger

Externa länkar

 Officiell webbplats
 Svensk sida med DTM-information
 Nyheter från DTM

 
Standardvagnsracing