Beauforts skala

Beauforts skala () är en vindskala uppkallad efter en engelsk amiral, Sir Francis Beaufort.

Den ursprungliga Beaufortskalan 
Den brittiske ingenjören John Smeaton undersökte på 1700-talet effektiviteten hos olika typer av vingar på väderkvarnar och tog i samband med detta fram en skala mellan 1 och 8 för att beskriva vindens effekt på en väderkvarn nära hans hem. Exempelvis var vindstyrkan 2 tillräcklig för att grenar på träd att röra sig och för kvarnens vingar att röra sig mellan 6 och 9 varv per minut. Den skotske hydrografen Alexander Dalrymple ändrade Smeatons skala till att vara mellan 0 och 12 och gav varje vindstyrka det namn som används i skeppsloggar.

Dalrymple uppmärksammande Beaufort på skalan och Beaufort lade till beskrivningar på segelföringen vid bidevindsegling (segling med vinden i de förliga kvadranterna) hos fullriggade örlogsfartyg under 1800-talets första decennier. Här nedan anges den ursprungliga skalan med engelska vindnamn och beskrivningar.

Styrkorna mellan 0 och 4 handlar om den fart som fartyget kan förväntas nå med alla segel satta, styrkorna mellan 5 och 9 om den segelsättning som krävs för att behålla manöverförmågan i en stridssituation och mellan 10 och 12 om hur fartyget skall hanteras för att överleva.

Några av termerna: steerage way=styrfart; reefed=revad; royal=röjel, top-gallant=bramsegel, topsail=märssegel, course=undersegel (fock, storsegel, kryssegel), stay sail=stagsegel; storm sail=stormsegel.

Senare utveckling 
Under 1800-talet fanns en uppsjö av vindskalor runt om i världen och det är något av en slump att just Beauforts har överlevt och blivit en universell standard - en slump där enligt den gängse historieskrivningen två uppfinningar och en väderkatastrof spelar viktiga roller. Beauforts skala antogs som standard av Royal Navy 1838, Samuel Morse uppfann telegrafen 1837, T. R. Robinson uppfann skål-anemometern för vindmätning 1846 och i slaget vid Sevastopol 1854 slog en överraskande vinterstorm sönder stora delar av de franska och engelska flottorna. Ur detta uppstod behovet av att kunna varna för plötsliga omslag i vädret och lösningen fanns när framsynta personer i amiralitetet kopplade ihop de nya exakta vindmätningarna och möjligheten att med Beauforts siffror, telegrafera prognoser till flottenheterna.

Under 1900-talet kom skalan att tolkas på olika sätt i samband med att man försökte översätta skalans steg till en gemensam standard med vindhastighetsangivelser och meteorologiska benämningar – ett besvärligt företag, dels med tanke på olika enhetssystem, dels eftersom örlogsfartygs segelsättning inte längre var allmän kunskap. Gradvis växte en gemensam standard fram och vid mitten av 1900-talet hade de nya vindstyrkebeteckningarna slagit ut Beauforts siffror i de flesta sammanhang utom i skeppsloggböcker.

Senare tiders meteorologer (the International Meteorological Committee, 1946) har lagt till steg från 13 till 17 för att omfatta även de vindstyrkor som kan uppstå i tropiska orkaner, tromber (tornadoer) med mera, men de finns normalt inte med när skalan presenteras i populärsammanhang. Skalan kan beräknas med formeln V = k · B3/2, där k = 0,8365, B = Beauforttalet, och V = vindhastighet i m/s.

Se även 
 Vindstyrka

Referenser 

Vind