kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Löss

Löss eller lus kan syfta på:
 Lössjord –  en lös vindavsatt avlagring som till största delen består av silt
 Djurlöss – en ordning i klassen insekter, vetenskapligt namn Phthiraptera
 Blodsugande löss – en underordning i ordningen djurlöss, vetenskapligt namn Anoplura
 Flatlus – en art i insektsordningen djurlöss som är en ektoparasit i områden med grov hårväxt hos människan, vetenskapligt namn Pthirus pubis
 Människolus – en gemensam beteckning för de två på människan parasiterande djurlössen huvudlus och klädlus
 Huvudlus – en lusart, som lever på människan i huvudets hårbotten
 Klädlus – en underart av människolusen
 Vägglus – en insekt som tillhör underordningen skinnbaggarna, inga egentliga löss men lever inomhus bland människor
 Bladlöss – en överfamilj av insekter i ordningern halvvingar, vetenskapligt namn Aphidoidea
 Löss (sång) – en sång till musikalen Kristina från Duvemåla 1995
 Lus – felaktighet i datorprogram, se Bugg (dator).
 LUS – en samarbetsorganisation för studentkårerna vid Lunds universitet, se Lunds universitets studentkårer
Huvudlus

Huvudlus (Pediculus humanus capitis) är en underart av människolusen, som lever i hårbotten på människan, där den livnär sig på blod och orsakar klåda via utsöndring av ämnen som finns i dess saliv. Lusen är cirka 2 till 3 millimeter lång, grå, brun till svart, eller rödaktig när den sugit blod.

Huvudlöss sprider sig vid kontakt huvud mot huvud. Spridning genom mössor, filtar etc är möjlig men inte sannolik. Lusens överlevnadstid utanför håret är cirka 24 timmar, men dess fortplantningsförmåga upphör redan efter 4 timmar varför direktkontakt är vanligaste orsaken till spridning. Vid angrepp bör hela hushållet undersökas, samt vänner och bekanta underrättas.

Huvudlöss är mycket vanligt förekommande på förskola och lågstadieskolor, men alla kan drabbas. Man använder en luskam för att kamma ut hårlöss och äggen, som kallas gnetter.

Det finns även kemiska behandlingar att tillgå men resistensutveckling förekommer.

En gammal fördom var att det bara var fattiga och smutsiga som fick löss, något som inte stämmer.

Referenser

Externa länkar 

Fem tips mot löss

Djurlöss
Parasitsjukdomar
Johannes XXII

Johannes XXII, född Jacques Duèse cirka 1244 i Cahors, död 4 december 1334 i Avignon, var påve i Avignon från den 7 augusti 1316 till sin död.

Biografi 
Jacques Duèse var av occitansk härkomst, blev år 1300 biskop av Fréjus och 1310 biskop av Avignon. År 1312 utsågs han till kardinalpräst med San Vitale som titelkyrka. Året därpå blev han kardinalbiskop av Porto samt den 7 augusti 1316 påve. 

Det tog lång tid, över två år, för konklaven att utse Johannes XXII till ny påve och Clemens V:s efterträdare. Huvudmålet för hans strävanden var att undanröja återstoden av den tysk-romerske kejsarens inflytande i Italien. Till följd av detta råkade Johannes i strid med den tyske kungen Ludvig IV av Bayern, som han uppmanade att nedlägga sin regering, bannlyste och förklarade avsatt (1324). Ludvig svarade med att vädja till ett kyrkomöte, anklagade Johannes för kätteri med anledning av hans hållning i armodsstriden som pågick inom franciskanorden. Ludvig satte år 1328 upp en motpåve, Nikolaus V, mot Johannes och lät samma år kröna sig av Nicolaus. 

I påvedömets och kyrkans historia betecknar Johannes pontifikat en utveckling till en mera genomförd centralisering av förvaltningen liksom skapandet av ett fiskaliskt finanssystem (påbud om annater 1316, kanslitaxa med mera), som i den senare medeltidens kyrkliga historia spelat en stor roll. Samtida källor talar om Johannes girighet, men deras uppgifter rörande hans efterlämnade skatter har av Franz Ehrle bevisats vara i hög grad överdrivna. Även för den kanoniska rättens utveckling har Johannes pontifikat varit av betydelse. Om den statsrättsliga litteratur som Johannes kamp med Ludvig IV av Bayern gav upphov till, se Marsilius av Padua och Wilhelm av Ockham.

Johannes anses ha varit en utmärkt jurist men en undermålig teolog. Under Johannes tid förbättrades kyrkans ekonomi avsevärt, främst på grund av organisationsförändringar som ledde till en förbättrad administration.

Källor

Externa länkar

Personer från Cahors
Påvar
Födda 1244
Avlidna 1334
Män
Personer i Kyrkostaten under 1300-talet
Ugglan
Kardinalbiskopar av Porto-Santa Rufina
Ulla-Lena Lundberg

Ulla-Lena Lundberg, född 14 juli 1947 på Kökar, Åland, är en åländsk författare och antropolog. 

Ulla-Lena Lundberg debuterade som 15-åring 1962 med diktsamlingen Utgångspunkt. Därefter har hon, vid sidan av lyrik, även skrivit romaner, rese- och faktaböcker och hörspel. Under 1970-talet tillbringade hon långa perioder i Afrika, vilket avspeglas i faktaboken Öar i Afrikas inre och flera skönlitterära verk. Studier i etnologi och religionsvetenskap vid Åbo Akademi under 1980-talet har varit en av grunderna för hennes livsgärning inom fiktion och fakta. Senare blev hennes episka Ålands-trilogi om sjöfartstraditionerna, Leo (1989), Stora världen (1991), och Allt man kan önska sig (1995), uppmärksammad.

Lundberg, som blev filosofie magister 1985, utnämndes 1993 till hedersdoktor vid Åbo Akademi. Hon var statlig konstnärsprofessor 1994–99. Hon fick Finlandiapriset 2012 för sin roman Is. Hon nominerades även för Nordiska rådets litteraturpris 2013 för samma roman.

Hon var under närmare fyra decennier bosatt i Borgå men flyttade till Mariehamn på 2010-talet. Från och med 2018 bor hon i Diktarhemmet i Borgå.

Bibliografi
 1962 – Utgångspunkt (dikter)
 1966 – Strövtåg (resebok)
 1968 – En berättelse om gränser (resebok)
 1970 – Gaijin-utlänning i Japan (resebok)
 1974 – När barometern stod på Karl Öberg och andra hörspel (hörspel)
 1976 – Kökar (reportagebok)
 1977 – Tre afrikanska berättelser (novellsamling)
 1981 – Öar i Afrikas inre (antropologiskt arbete)
 1982 – Kungens Anna (roman)
 1984 – Ingens Anna (roman)
 1985 – Franciskus i Kökar
 1986 – Sand (roman)
 1989 – Leo (roman)
 1991 – Stora världen (roman)
 1993 – Sibirien: Ett självporträtt med vingar (resebok)
 1995 – Allt kan man önska sig (roman)
 1997 – Regn (roman)
 2001 – Marsipansoldaten (roman)
 2005 – Människan och målaren (biografi om Åke Hellman, skriven tillsammans med Erik Kruskopf)
 2010 – Jägarens leende (faktabok om klippmålningar)
 2012 – Is (roman)
 2022 – Lyser och lågar (roman)

Priser och utmärkelser
1978 – Beskowska resestipendiet
1990 – Tack för boken-medaljen för Leo
1990 – Svenska Akademiens Finlandspris
1992 – Pro Finlandia-medaljen
1993 – Landsbygdens författarstipendium
1998 – Runebergspriset
2001 – Tidningen Vi:s litteraturpris för romanen Marsipansoldaten
2001 – Sigtunastiftelsens författarstipendium
2004 – Stina Aronsons pris
2006 – Ålandsbankens kulturpris
2011 – Tollanderska priset
2012 – Finlandiapriset för romanen Is

Referenser

Externa länkar
 
 

Finlandssvenska författare
Svenskspråkiga poeter
Åländska författare
Alumner från Åbo Akademi
Hedersdoktorer vid Åbo Akademi
Födda 1947
Kvinnor
Levande personer
Mottagare av Finlandiapriset
Mottagare av Pro Finlandia-medaljen
Personer från Kökar
Mottagare av Tollanderska priset
Immunitet (juridik)

Immunitet (latin immunitas, frihet), frihet från förpliktelser till staten. Begreppet immunitet har genom tiderna haft olika betydelse.

Dagens bestämmelser 
Immunitet är i juridisk mening att en person inte kan åtalas för brottslig gärning även om preskriptionstiden för brottet ej gått ut. 

Det finns två typer av immunitet: funktionell respektive personlig immunitet. Funktionell immunitet omfattar alla handlingar vidtagna i kapacitet av tjänsten och består även efter det att tjänsten är avslutad. Personlig immunitet är av större omfattning då det också skyddar handlingar utförda i egenskap av privat person. Detta skydd upphör dock efter mandattidens utgång.

I många länder har parlamentsledamöter immunitet. I Sverige har endast statschefen full immunitet. Begränsad immunitet har statsråd då ett statsråd kan fällas till ansvar för brott i utövningen av statsrådstjänsten endast om det därigenom "grovt har åsidosatt sin tjänsteplikt". Åtal beslutas av konstitutionsutskottet och prövas av Högsta domstolen.

Historia 
Denna frihet innebar under början av medeltiden åtskilliga andliga och världsliga dignitärers privilegium att vägra statens ämbetsmän varje inträde på sitt område och att utöva domsrätt. 

Tidigare betecknades med immunitet den vissa privilegierade stånd tillkommande frihet från bestämda allmänna skyldigheter, till exempel den skatte- och inkvarteringsfrihet m.m., som tillkom innehavarna av de tyska herregodsen, den frihet prästerskapet åtnjöt (immunitas ecclesiastica) från militär-, skatt-
och inkvarteringsskyldighet, från allmänna besvär och kommunala åligganden, fritagelse från de vanliga domstolarna m.m., ävensom den asylrätt, som tillkom kyrkorna och vissa andra kyrkliga bostäder (immunitas ecclesice eller localis). Dessa friheter, vilka i sin största utsträckning tillkommit den katolska kyrkan, har efter hand minskats.

Se även 
Diplomatisk immunitet
Kvartersfrihet

Källor
 

Juridiska termer
Ugglan
Benedictus XI

Benedictus XI, född Niccolò Boccasino eller Nicolaus Bocasini 1240 i Treviso, död 7 juli 1304 i Perugia, var påve från den 22 oktober 1303 till sin död, den 7 juli 1304. Han vördas som salig i Romersk-katolska kyrkan, med minnesdag den 7 juli.

Biografi 
Nicolaus Bocasini inträdde 1254 i dominikanorden. Efter 14 års studier i teologi, blev han lektor vilket han förblev under många år. År 1296 utsågs han general för dominikanorden. Denna tid uppstod klander mot påve Bonifatius VIII, vilket Boccasini bemötte genom att förbjuda medlemmar av sin orden att sluta upp vid kritikerna, samt uppmanade dem att i sina predikningar stödja Bonifatius. Hans lojalitet kom till påvens kännedom, och denne anlitade honom som sin legat, varför Boccasini sattes att ordna fredsavtalen mellan Edvard I av England och Filip IV av Frankrike.

År 1298 utsågs han till kardinalpräst med Santa Sabina som titelkyrka. Två år senare, år 1300, blev han kardinalbiskop av Ostia e Velletri och dekanus i kurian. Han sändes under denna tid som Heliga stolens legat till Ungern, där inbördeskrig hade brutit ut, för att återställa ordningen i landet. Han återkom snart till Rom, där striden mellan påven och Filip den sköne kulminerade när påven tvingades lämna Rom 1303; kardinal Bocasini var en av två i kardinalkollegiet som förblev påven trogen.   

Efter Bonifatius VIII:s död strax därefter, valdes Bocasini enhälligt till påve, den 22 oktober, och antog namnet Benedictus XI. Under sitt korta pontifikat förde han en försonande politik både mot sin företrädares romerska motståndare, särskilt släkten Colonna, och mot det franska kungadömet; Filip den sköne sände en ambassad för att gratulera till utnämningen, och därefter löste Benedictus kungen från den kritik han mottagit från Heliga stolen, och återställde den ordning som förelåg före Bonifatius pontifikat.

Benedictus avled plötsligt, efter ett kort pontifikat, i Perugia den 7 juli 1304. Inte utan skäl ryktades det om att han blivit förgiftad av agenter till Guillaume de Nogaret.

Han saligförklarades år 1773, och hans minnesdag firas den 7 juli av katolska kyrkan och dominikanorden. Han har författat en bok med predikningar samt kommentarer till Matteusevangeliet, Psaltaren, Jobs bok och Uppenbarelseboken.

Bilder

Källor 
Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume II (1907)

Externa länkar 

Män
Födda 1240
Avlidna 1304
Påvar
Italienska dominikaner
Heliga stolens diplomater
Italienska teologer
Saligförklarade personer
Ugglan
Personer i Kyrkostaten under 1300-talet
Personer från Treviso
Kardinalbiskopar av Ostia
Kardinalpräster av Santa Sabina
Nobelmuseet

Nobelprismuseet eller Nobel Prize Museum är ett museum om Nobelpriset och Nobelpristagarna, beläget i Börshuset på Stortorget 2 i Gamla stan, Stockholm, invigt 2001 i samband med 100-årsfirandet av Nobelpriset. Chef är Erika Lanner. Museet bytte namn till Nobel Prize Museum från Nobelmuseet den 21 januari 2019.

Utställningarna
På Nobelprismuseet presenteras uppfinnaren och entreprenören Alfred Nobel samt alla Nobelpristagarna från fysikpristagaren Wilhelm Conrad Röntgen år 1901 till de senaste. Bland de mer kända är Marie Curie (fysikpris 1903 och kemipris 1911), fredspristagaren Aung San Suu Kyi (1991) och litteraturpristagaren Tomas Tranströmer år 2011. Det finns också ett utrymme med tillfälliga utställningar vars innehåll varierar. Museet organiserar guidade turer och visar filmer och föremål runt Nobelpriset. I anslutning till museet finns butik och kafé.

Bibliotek
Museets forskningsbibliotek invigdes år 2005 och ligger i Börshusets källare. Det är ett humanistiskt specialbibliotek med samlingar i första hand rörande Alfred Nobel, Nobelpriset, Nobelpristagarna och annan Nobeliana. Övriga områden är museologi, idéhistoria och vetenskapshistoria. Beståndet innehåller i nuläget drygt 5 000 monografier, där det stora flertalet är sökbara via den svenska nationella bibliotekskatalogen LIBRIS. Biblioteket är öppet för allmänheten och nås via Källargränd 4.

Nobel Center

För att få större lokaler för verksamheten planerade Nobelstiftelsen att uppföra Nobelcenter på Blasieholmen. I april 2013 utsågs David Chipperfield till vinnare i arkitekttävlingen om utformningen av det nya huset. Efter fem års planerings-, tillstånds- och opinionsarbete upphörde dock projektet till följd av ett beslut fattat av den nya politiska majoriteten i Stockholm Stad. Nobelorganisationen i Stockholm har för avsikt att fortsätta arbetet med att skapa ett nytt hem för Nobelpriset, denna gång i Slussen istället.

Bilder

Byggnad

Ur samlingarna

Se även
Nobelpalatset

Referenser

Externa länkar 
 Nobel Prize Museums webbplats

Museer i Stockholm
Personmuseer i Sverige
Bibliotek i Stockholm
Nobelpriset
Verksamheter i Gamla stan
Museer invigda 2001
Byggnader namngivna efter Alfred Nobel
Nicolaus IV

Nicolaus IV, född Girolamo Masci 30 september 1227 i Ascoli, Rom, död 4 april 1292 i Rom, var påve från den 22 februari 1288 till sin död, 4 april 1292.

Biografi 
Girolamo Masci hade enkel bakgrund, och inträdde i unga år i franciskanorden. 1272 deltog han i den apostoliska delegation som sändes till Konstantinopel för att bjuda in östkyrkan till andra konciliet i Lyon. Efter Bonaventuras död blev han ordensgeneral (1274), och sedan kardinal (kardinalpräst) av Santa Pudenziana 1278. Martin IV utnämnde honom till biskop av Palestrina. Efter en lång och otursdrabbad konklav, valdes han till påve den 15 februari 1288 och en andra gång den 22 februari. Han var den förste franciskanen att uppstiga på påvestolen, och till minne av Nicolaus III antog han därför namnet Nicolaus IV.

Nicolaus fick uppleva de första stora bevisen för påvemaktens tillbakagång. Han kom i en olycklig mellanställning mellan de båda adelsfamiljerna Orsini och Colonna. Frankrikes ökade inflytande i Italien och kardinalkollegiet sökte han förgäves hejda; även strandade hans plan att ordna ett stort korståg, då de kristnas sista besittning i Palestina 1291 gick förlorad. I England började påvens beskattningsmakt kringskäras. Men han lyckades förhindra att Rudolf av Habsburg fick kejsarkronan, vilket Nicolaus lyckades uppnå genom frågan om tronföljden på Sicilien; Nicolaus tilldelade huset Anjou tronen mot löftet att de inte skulle utmana påvens auktoritet eller blanda sig i Kyrkostatens angelägenheter. 

Under Nicolaus regering minskade påvens makt, och genom en bulla 1289 tillförsäkrade han kardinalerna hälften av alla romerska stolens inkomster. Till Nicolaus regering går också rötterna av kurians nuvarande organisation. Han lät sända missionärer till Kina, Bulgarien, Etiopien och tartarerna.

Nicolaus är begravd i Santa Maria Maggiore, där Sixtus V låtit uppföra ett monument till hans ära.

Referenser 
Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume XI (1911)

Externa länkar 

Påvar
Franciskaner
Heliga stolens diplomater
Födda 1227
Avlidna 1292
Män
Personer i Kyrkostaten under 1200-talet
Personer från Ascoli Piceno
Willebrord Snell

Willebrord Snel van Royen (latinskt namn Willebrord Snellius, på svenska oftast Willebrord Snell), född 1580 i Leiden, död där den 30 oktober 1626, nederländsk matematiker, astronom och fysiker.

Snell, som var professor vid Leidens universitet, upptäckte det konstanta förhållandet mellan sinus för infallsvinkeln och sinus för brytningsvinkeln vid ljusstrålars brytning, efter honom kallad Snells lag. Han var även den förste, som verkställde en gradmätning med hjälp av triangulering. Därvid löste han problemet att bestämma en punkts läge genom mätning av vinklarna mellan siktlinjerna från denna punkt till tre bekanta punkter. Mätningsbasen var endast 87 fot och resultatet föga tillfredsställande. Några av hans arbeten var Eratosthenes batavus (1617), Cyclometricus sive de circuli dimensione (1621) och Doctrinae triangulorum (1627).

Källor

Externa länkar 

Nederländska matematiker
Nederländska fysiker
Nederländska astronomer
Matematiker under 1600-talet
Fysiker under 1600-talet
Astronomer under 1600-talet
Nederländska forskare under 1600-talet
Personer från Leiden
Födda 1580
Avlidna 1626
Män
Ugglan
Honorius IV

Honorius IV, född Giacomo Savelli cirka 1210 i Rom, död 3 april 1287 i Rom, var påve från den 2 april 1285 till sin död två år senare, den 3 april 1287.

Biografi 
Giacomo Savelli var yngre släkting till påve Honorius III. Han studerade vid universitetet i Paris, verkade som kanik vid katedralen i Châlons-sur-Marne, var rektor vid en församling i Norwich, innan Martin IV år 1261 upphöjde honom till kardinaldiakon av Santa Maria in Cosmedin. Savelli utnämndes också av samme påve till påvlig prefekt i Toscana och kapten vid de påvliga trupperna. Clemens IV sände Savelli och tre andra kardinaler att kröna Karl I av Anjou till kung av Sicilien i Rom, och han var en av de sex kardinaler som utsåg Gregorius X till påve. 1274 deltog han i Andra Lyonkonciliet, och 1276 deltog han i den påvliga beskickningen till Rudolf av Habsburg, men vad han gjorde de följande nio åren är okänt. Martin IV avled i Perugia den 28 mars 1285, och femton av de arton kardinaler som ingick i kollegiet samlades tre dagar senare i stadens biskopsresidens för att utse en efterträdare. Savelli valdes enhälligt vid första omröstningen, vilket är ett av de snabbaste påvevalen i historien. Han antog namnet Honorius IV.

Den 19 mars samma år prästvigdes han av kardinal Malabranca Orsini, och dagen därpå vigdes han till biskop och kröntes till påve i Peterskyrkan i Rom. 

Det mest överhängande problemet för Honorius när han blev påve, var situationen på Sicilien, där Karl av Anjou hade avsatts för sin hänsynslöshet och Pedro III av Aragonien blivit kung utan Heliga stolens godkännande. Strax innan han blivit påve hade Karl av Anjou dött och efterlämnat sin son som rättmätig tronföljare, men denne satt fängslad på Sicilien. Honorius bulla Constitutio super ordinatione regni Siciliae från september 1285 handlar om att ingen regering kan vara lyckosam som inte grundar sig på rättvisa och fred, och innehåller 45 regler som framför allt syftar till att skydda den sicilianska befolkningen. Pedro III avled två månader senare, men Honorius vägrade erkänna hans söner som kungar av Aragonien och Sicilien, utan exkommunicerade biskopar som deltagit i kröningen på Sicilien.

Kyrkostaten upplevde ett lugn som det sällan i historien fick uppleva, och romarna erbjöd Honorius att residera permanent i Rom, vilket inte hade varit hans företrädare Martin IV förunnat. Han utsåg bara en kardinal, Johannes av Tusculum. Tiggarordnarna fick flera nya privilegier, och vid universitetet i Paris inrättade han en professur i orientaliska språk.

Referenser 
 Artikeln bygger på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume VII (1910)

Externa länkar 

Män
Avlidna 1287
Påvar
Heliga stolens diplomater
Födda 1210
Personer i Kyrkostaten under 1200-talet
Martin IV

Martin IV, född Simon de Brion cirka 1210 i Touraine, död 28 mars 1285 i Perugia, var påve från 22 februari 1281 till sin död, 28 mars 1285.

Biografi 

Simon de Brie föddes i slottet Montpensier i franska Touraine. Som präst hade han Rouen som beneficium ett kort tag, därefter blev han kanik i St. Martinkyrkan där. Kung Ludvig IX av Frankrike gjorde honom till kansler av Frankrike 1260, och i december två år senare utnämnde påve Urban VI honom till kardinalpräst av Santa Cecilia och anlitades samtidigt till flera uppdrag som påvlig legat i Frankrike. I den egenskapen hade han till uppgift att överlåta kungadömet Sicilien till Karl av Anjou i utbyte mot vissa åtagandet. Gregorius X sände honom till Frankrike än en gång, för att upprätta kyrkotukten i franska kyrkan. Han ledde då flera synoder i Frankrike, bland annat i Bourges i september 1276.

Martin valdes som Karls av Anjou kandidat till påve vid konklaven i Viterbo den 22 februari 1281 efter att Karl låtit fängsla alla motståndare, och han antog då namnet Martin IV; följaktligen finns ingen påve Martin II eller Martin III vilket beror på att påvarna Marinus I och Marinus II förr gavs detta namn och dessa regentnummer. 

Som påve kunde inte Martin IV residera i Rom, för romarna hatade den franske påven. Han begav sig därför till Orvieto, där han kröntes den 23 mars. Omständigheterna gjorde att Martin var beroende av Karls välvilja, och han utnämnde denne till senator av Rom och riksvikarie i Tuscien, dagens Toscana. Under inflytande av Karl, som hyste planer på Greklands erövring, bannlyste han kejsar Mikael VIII Palaiologos och avklippte därigenom de av Martins företrädare förut bedrivna förhandlingarna om romerska och grekiska kyrkornas återförening. På Sicilien utvecklades det jäsande missnöjet med påvens och Karls allians till det upplopp som är känt under namnet sicilianska vespern. Peter III av Aragonien, som sicilienarna uppsatte på tronen, exkommunicerade han och frånkände rätten även över Aragonien.

Referenser 
Artikeln bygger delvis på översatt material från Catholic Encyclopedia, Volume IX (1910)

Externa länkar 

Män
Avlidna 1285
Påvar
Heliga stolens diplomater
Födda 1200-talet
Personer i Kyrkostaten under 1200-talet
Ugglan
Joseph Stefan

Joseph Stefan (slovensk namnform Jožef Štefan), född 24 mars 1835 i Klagenfurt i Kärnten, död 7 januari 1893 i Wien, var en österrikisk fysiker, matematiker och poet.

Stefan blev 1863 professor i fysik i Wien och 1866 även direktor vid det fysikaliska institutet där. Han gjorde viktiga undersökningar rörande ljusets interferens och dubbelbrytning samt polarisationsplanets vridning i kvarts, om ljudets fortplantningshastighet i gaser och i fasta kroppar, om vätskors avdunstning och salters lösning i vatten, om gasernas diffusion och värmeledningsförmåga, varvid han på experimentell väg bekräftade den moderna gasteorin, samt lagarna för de elektrodynamiska företeelserna och induktion. Av grundläggande betydelse var Stefans undersökningar om lösta kroppars diffusion i vätskor och den av honom funna Stefan–Boltzmanns lag, enligt vilken den totala energistrålningen från en svart kropp är proportionell mot fjärde potensen av dess absoluta temperatur, det vill säga temperaturen räknad från –273 °C, den absoluta nollpunkten.

Källor

Noter 

Österrikiska fysiker
Österrikiska professorer
Personer verksamma vid universitetet i Wien
Fysiker under 1800-talet
Österrikiska forskare under 1800-talet
Personer från Klagenfurt
Födda 1835
Avlidna 1893
Män
Ugglan
Peter Cetera

Peter Paul Cetera, född 13 september 1944 i Chicago, Illinois, är en amerikansk musiker, sångare, låtskrivare och producent. Han var basist och sångare i gruppen Chicago mellan 1967 och 1985. Gruppen fick bland annat en hit med "Hard to Say I'm Sorry" 1982, som Cetera hade skrivit tillsammans med David Foster.

Några av Ceteras största hits som soloartist är "Glory of Love" (1986) och Agnetha Fältskog-duetten "I Wasn't the One (Who Said Goodbye)" (1988).

Diskografi, solo 
Studioalbum

Livealbum

Samlingsalbum

Med Chicago

Källor

Fotnoter

Externa länkar 

 Officiell webbplats

Födda 1944
Amerikanska rocksångare
Amerikanska basister
Män
Levande personer
Amerikanska sångare under 1900-talet
Amerikanska sångare under 2000-talet
Musiker från Chicago