kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Frans Frederik af Sachsen-Coburg-Saalfeld

Hertug Frans Frederik af Sachsen-Coburg-Saalfeld () (født 15. juli 1750, død 9. december 1806) var regerende hertug af Sachsen-Coburg-Saalfeld fra 1800 til 1806. Han blev bedstefar både til dronning Victoria af Storbritannien og til hendes gemal Prins Albert.

Familie 
Hertug Frans Frederik var gift to gange. Hans andet ægteskab var med fyrstelig grevinde Augusta Reuss til Ebersdorf og Lobenstein (1757-1831) . 

Frans Frederik og grevinde Augusta fik ni børn:
 Sophie (1778–1835), gift med grev Emmanuel von Mensdorff-Pouilly (1777–1852). 
 Antoinette (1779–1824), gift med prins Alexander Friedrich Karl af Württemberg (1771–1833). 
 Juliane (1781–1860), (kendt som Anna Fjodorovna), gift med storfyrst Konstantin Pavlovitj af Rusland (1779–1831), der var søn af kejser Paul 1. af Rusland. 
 regerende hertug Ernst 1. af Sachsen-Coburg og Gotha (1784–1844), der blev far til den britiske prinsgemal Prins Albert (1819–1861).
 Ferdinand Georg August af Sachsen-Coburg-Saalfeld-Koháry (1785–1851), der blev far til kong Ferdinand 2. af Portugal (1816–1885) og svigerfar til dronning Maria 2. af Portugal (1819–1853).
 Victoire (1786–1861). Prinsesse Victoire var gift to gange, og hun blev mor til bl.a. Karl zu Leiningen (1804–1856), der i 1848 kortvarigt var Tysklands første ministerpræsident, og til dronning Victoria af Storbritannien (1819–1901).  
 Marianne Charlotte (1788–1794). 
 kong Leopold 1. af Belgien (1790–1865).
 Maximilian (1792–1793).

Referencer 

Tyskere i 1800-tallet
Ernestinske linje af Huset Wettin
Hertuger fra Tyskland
Personer fra Coburg
Alexander af Württemberg (1771–1833)

Titulær hertug Alexander Friedrich Karl af Württemberg, født 5. maj 1771 i Mömpelgard, død 4. juli 1833 i Gotha), var en tysk officer, adelsmand og titulær hertug af Württemberg. Han var søn af regerende hertug Frederik 2. Eugen af Württemberg.

Han var bror til kong Frederik 1. af Württemberg og kejserinde Maria Feodorovna af Rusland, der var gift med Nikolaj 1. af Rusland. Hertug Alexander var russisk general og politiker. I mange år boede han sammen med sin familie i Sankt Petersborg.

Biografi 
Han giftede sig i Coburg 1798 med Antoinette af Sachsen-Coburg-Saalfeld(1779-1824). Hun var datter af hertug Franz Friedrich af Sachsen-Coburg-Saalfeld.

Under Napoleonskrigene gjorde han tjeneste i den russiske hær , der stod under hans søstersøn Alexander 1. af Rusland. Det var i denne periode, at hans familie boede i Sankt Petersborg.

Børn 
 Marie (1799-1860), gift med sin morbror, Ernst 1. af Sachsen-Coburg og Gotha (1784-1844)
 Paul Karl Konstantin (1800-1802)
 Alexander af Württemberg (1804-1881), gift med Marie af Bourbon-Orléans (1813-1839)
 Ernst Alexander (1807-1868), gift morganatisk
 Fredrik Wilhelm Ferdinand (1810-1815)

Huset Württemberg
Tyskere i 1700-tallet
Tyskere i 1800-tallet
UEFA Champions League gruppespil 2015-16

Gruppespillet i UEFA Champions League 2015–16 begyndte den 15. september og sluttede den 9. december 2015. I alt 32 hold deltog i gruppespillet for at bestemme de 16 pladser i slutspillet i UEFA Champions League 2015–16.

Hold 
Herunder er de 32 der kvalificerede sig til gruppespillet (med deres UEFA klub koefficienter fra 2015), grupperet efter deres seedningslag. Det inkluderer 22 hold der kom med i denne fase, samt de ti vindere af playoffrunden (fem fra mestervejen, fem fra ligavejen).

Noter

Grupper 
Kampdagene var 15.–16. september, 29.–30. september, 20.–21. oktober, 3.–4. november, 24.–25. november og 8.–9. december 2015. Tiderne frem til den 24. oktober 2015 (kampdagene 1–3) er CEST (UTC+2), derefter (kampdagene 4–6) er tiderne CET (UTC+1).

Gruppe A 

Noter

Gruppe B

Gruppe C

Gruppe D

Gruppe E

Gruppe F

Gruppe G 

Notes

Gruppe H

Referencer

Eksterne henvisninger 
 UEFA Champions League på UEFA's hjemmeside 

 
2015-16
Red Hour Productions

Red Hour Films er et amerikansk filmselskab og distributionsselskab, der ejes af skuespiller Ben Stiller og producer Stuart Cornfeld. Navnet stammer fra et afsnit af Star Trek -- The Return of the Archons -- der indeholder et, alien-oprør. Tidligere havde Red Hour en aftale med New Line Cinema; og på nuværende tidspunkt en aftale med 20th Century Fox.

Den første film der blev af Red Hour var komediefilmen Zoolander, baseret på en mandlig moodel-karakter Stiller skabte sammen med Drake Sather til VH1 Fashion Awards.  Stiller skrev manus med John Hamburg og instruerede filmen. Red Hour Films producerede også Dodgeball: A True Underdog Story, der havde Stiller og Vince Vaughn i hovedrollerne; Starsky & Hutch, med Stiller og Owen Wilson i hovedrollerne; Blades of Glory, med Will Ferrell og Jon Heder; og Tropic Thunder, med Stiller, Jack Black og Robert Downey Jr.. Tropic Thunder fik en Academy Award nominering til Downey Jr., og Golden Globe Award nomineringer til både Downey Jr. og Tom Cruise. Filmen vandt "Bedste Komedie" ved Broadcast Critics Film Awards og ved Hollywood Film Awards.

Filmografi

Films
{| clas="wikitable"
! rowspan="1" width="33" | År
! rowspan="1" | Film
! rowspan="1" | Instruktør
|-align="center"
| align="center"| 2001
| align="left"| Zoolander
| align="left"| Ben Stiller
|-align="center"
| align="center"| 2003
| align="left"| Duplex
| align="left"| Danny DeVito
|-align="center"
| align="center" rowspan="2"| 2004
| align="left"| Dodgeball: A True Underdog Story
| align="left"| Rawson Marshall Thurber
|-align="center"
| align="left"| Starsky & Hutch
| align="left"| Todd Phillips
|-align="center"
| align="center"| 2006
| align="left"| Tenacious D in The Pick of Destiny| align="left"| Liam Lynch
|-align="center"
| align="center"| 2007
| align="left"| Blades of Glory| align="left"| Will SpeckJosh Gordon
|-align="center"
| align="center" rowspan="2"| 2008
| align="left"| The Ruins| align="left"| Carter Smith
|-align="center"
| align="left"| Tropic Thunder| align="left"| Ben Stiller
|-align="center"
| align="center"| 2010
| align="left"| Submarine| align="left"| Richard Ayoade
|-align="center"
| align="center" rowspan="2"| 2011
| align="left"| The Big Year| align="left"| David Frankel
|-align="center"
| align="left"| 30 Minutes or Less| align="left"| Ruben Fleischer
|-align="center"
| align="center" rowspan="1"| 2012
| align="left"| Vamps| align="left"| Amy Heckerling
|-align="center"
| align="center" rowspan="1"| 2013
| align="left"| The Secret Life of Walter Mitty| align="left"| Ben Stiller
|-
| 2016
| Zoolander 2| Ben Stiller
|-
|}

Fjernsyn

WebserierStiller & Meara (2010-2011)Burning Love (2012-2013)Next Time On Lonny'' (2014)

Referencer

Filmselskaber fra USA
Kauai

Kauai er den ældste og fjerde største af Hawaii-øerne, som officielt er USAs 50. delstat og hedder Hawaii. Øen har et areal på 1430,5 km² og er på grund af regnskoven og den frodige vegetation også kendt som «The Garden Isle».

Øer i Hawaii
Rævegade

Rævegade er en gade i Indre By i København, der ligger mellem Borgergade og Sankt Pauls Plads. Gaden er opkaldt efter dyret ræv.

Gaden var oprindelig en del af kong Christian 4.s anlæggelse af de første dele af Nyboder i 1630'erne og 1640'erne og udgjorde en del af en gruppe gader mellem Borgergade og Adelgade, der fik navne efter dyr. Dengang eksisterede Sankt Pauls Plads ikke, og i stedet fortsatte Rævegade frem til Adelgade, der dengang gik på skrå gennem kvarteret, og hvor den stadigt eksisterende Krusemyntegade lå som en forlængelse af Rævegade. Omkring 1870 blev Adelgade imidlertid rettet ud, og gadekrydset forsvandt under nyopførte etageejendomme. Ydermere anlagdes Sankt Pauls Kirke henover en anden del af Rævegade, der i stedet blev afkortet til den omkringliggende plads, fra 1930 Sankt Pauls Plads. I den modsatte ende lå i øvrigt oprindeligt Kattegade som en tilsvarende forlængelse op til Store Kongensgade, men den forsvandt ligeledes til fordel for etageejendomme i 1870'erne.

I den overlevende del af Rævegade er Christian 4.s Nyboder-huse for længst forsvundet. I stedet ligger på begge sider de toetages såkaldte Grå Stokke, som arkitekten Olaf Schmidth opførte i 1889 hhv. 1893. De var inspireret af tidens arbejderboliger men tilpasset Nyboders eksisterende arkitektur.

Kilder 
 Storbyens stednavne, s. 244-245, 252, af Bent Jørgensen. Gyldendal, 1999. 
 København før og nu - og aldrig, bind 5, Kgs. Nytorv, Rosenborg og Nyboder, s. 271, 388-389, 428-429, af Sys og Godfred Hartmann. Palle Fogtdal, 1988.

Eksterne henvisninger 

 Rævegade på Indenforvoldene.dk

Gader i Indre By (København)
Jimmy Kimmel

James Christian «Jimmy» Kimmel (født 13. november 1967 i Brooklyn, New York) er en amerikansk talkshow-vært og komiker.

Han har ledet sit eget talkshow, Jimmy Kimmel Live! på ABC, siden 2003. Talkshowet sendes i Norge på TV 2 Zebra, og programmet har vundet tre Emmy Awards. Kimmel vandt selv en Daytime Emmy i 1999, da han sammen med Ben Stein ledede gameshowet Win Ben Stein's Money på Comedy Central. Hans forbillede er David Letterman, og Kimmel har været gæst hos The Late Show with David Letterman fem gange.

Kimmel har narkolepsi.

Eksterne henvisninger

 
 Jimmy Kimmel Live! på ABCs hjemmesideside
 

Komikere fra USA
Personer fra New York City
Tv-værter fra USA
Personer fra USA af tysk afstamning
Personer fra USA af italiensk afstamning
Gameshow

Gameshow er en type tv-program som kendetegnes ved at deltagere konkurrerer om præmier eller hæder og ære i et tv-studie. Konkurrencerne gennemføres ved hjælp af omgange baseret på kundskab, gætteri, fysiske udfordringer eller lignende. Der er store forskelle på forskellige typer konkurrencedrevne programmer i verden, hvor man går fra det enkle spørgeprogram Mastermind i Storbritannien til de ekstreme gameshows i Japan.

Gameshowgenren er også blevet en af de store eksportartikel inden for tv-koncepter, hvor specielt amerikanske og britiske koncepter er blevet produceret i lokale varianter over store dele af verden. Amerikanske koncepter, som for eksempel Wheel of Fortune (på dansk Lykkehjulet), har haft succes i hjemlandet gennem en årrække.

Danske gameshow 
Mange af de danske versioner af denne programtype er baseret på koncepter lavet i andre lande. Eksempler på dette er Hvem vil være millionær?, Robinson Ekspeditionen, Deal or No Deal med flere.

Se også 
 Tv-program

Engelske ord
Tv-programmer
Konkurrencer
Jimmy Kimmel Live!

Jimmy Kimmel Live! er et amerikansk talkshow hvor skaber og programvært er Jimmy Kimmel. Programmet sendes på ABC i USA. Det aller første program blev sendt den 26. januar 2003. Jimmy Kimmel Live! produceres af Jackhole Productions i samarbejde med ABC Studios (før dette Touchstone Television).

Eksterne henvisninger 
  

Talkshow fra USA
Tv-programmer fra American Broadcasting Company
Antonio Tarver

Antonio Tarver født 21. november 1968 er en amerikansk professionel bokser og tidligere indehaver af a VM-titlerne hos WBC, WBA, IBF og The Ring i letsværvægt. Han har vundet over store navne som Roy Jones Jr., Glen Johnson og tabt til Chad Dawson og Bernard Hopkins.

Tarver medvirkede i rollen som Mason "The Line" Dixon i filmen Rocky Balboa fra 2006 med Sylvester Stallone

Den 9. juni 2007 mødte Tarver albanreen Elvir Muriqi som han besejrede på alle dommestermmerne.

Eksterne henvisninger 
 
 

Boksere fra USA
Verdensmestre i boksning
Eddie Hearn

Edward "Eddie" Hearn (født i 1979) er en britisk bokse promoter. Han er også direktør for Professional Darts Corporation.

Boksepromoter 
Hearn er nuværende 'Group Managing Director' hos Matchroom Sport, der er et selskab hans far, Barry Hearn, grundlagde. Han organiserer boksekampe for alle bokserne, der har kontrakt hos Matchroom Sport, der har en kontrakt med Sky Sports, der viser stævnerne på tv. Sky Sports giver Matchroom et antal af datoer Eddie skal organisere kampe til. 
Eddies stald under Matchroom Sports har adskillige verdensmestre som Lee Selby, Kell Brook and James DeGale. Det har også verdensmester-udfordrere og håb som; Anthony Crolla and Kevin Mitchell. Han er også promoter for de unge boksere; Anthony Joshua, Chris Eubank Jr., Luke Campbell, Callum Smith, Khalid Yafai og mange andre.

References

Eksterne henvisninger 
 

Boksepromotorer
Vasasenatet

Vasasenatet udgjordes under den finske borgerkrig 1918 oprindeligt af 4 senatorer fra det såkaldte selvstændighedssenat, som oprettede en borgerlig national regering i nord mens de røde etablerede en revolutionsregering i Helsingfors kaldet Finlands folkekommissariat.

Vasasenatet oprettedes i forbindelse med det første møde den 1. februar af Heikki Renvall, Alexander Frey, Eero Yrjö Pehkonen og Juhani Arajärvi. I marts måned tilsluttede det tidligere senats formand Pehr Evind Svinhufvud sig gruppen. Han var flygtet fra Helsingfors via Tyskland og Sverige. 

Allerede den 26. januar besluttede den lovlige regering i Helsingfors på formanden Svinhufvuds forslag at sende tre senatorer til Vasa for at styrke regeringsmagten og opretholde gode forbindelser med udlandet. Dette skete på grund af den stadig mere truende situation i det sydlige Finland. I senatets fundats fastlagdes, at senatet i en undtagelsestilstand var beslutningsdygtig, hvis 3 senatorer var til stede og enige. Natten til tisdag den 29. januar klokken 01.00 ankom Frey, Pehkonen og Renvall fra Ylistaro til Vasa. Arajärvi ankom den 1. februar om aftenen. 

Renvall blev som den ældste valgt til formand samt til chef for handels- och industriexpeditionen (handels- og industriministeriet), ecklesiastikexpeditionen (kirkeministeriet) og utrikesexpeditionen (udenrigsministeriet). Arajärvi blev chef for finansexpeditionen (finansministeriet) og kommunikationsexpeditionen (kommunikationsministeriet), Pehkonen for jordbruksexpeditionen (landbrugsministeriet) og livsmedelsexpeditionen (fødevareministeriet) og Frey for krigsexpeditionen (forsvarsministeriet) og justitieexpeditionen (justitsministeriet). 

Vasasenatet måtte tage skridt til at gennemføre en orden. Den 18. februar indførtes værnepligt, støttende sig på Finlands værnepligtslov fra 1878. Nye frimærker og pengesedler blev ligeledes udstedte. 

Efter befrielsen i Helsingfors begyndte senatorerne der, O.W. Louhivuori, Kyösti Kallio, Onni Talas og Arthur Castrén, i nært samarbejde med tyskerne at forvalte landets anliggender. Finland havde således på et tidspunkt to regeringer, som repræsenterede det hvide Finland og en rød regering i Vyborg. Den 20. april stillede E.N. Setälä, som havde gskjult sig i Borgå, sig i spidsen for Helsingforssenatet. Den 2. maj rejste Vasasenatet med ansatte og arkivalier til Helsingfors. Med på samme tog rejste også Sveriges og Tysklands repræsentanter. Den 4. maj ankom man til rejsemålet Helsingfors.

Eksterne henvisninger 
 Senaten i Vasa 

Finlands historie
Etableret i 1918
Lollarder

Lollarder (af nederlandsk lulle ~ synge sagte, mumle – brugt ved andagter) er dels navnet på selskaber i byerne til at sørge for fattige og pleje syge og sørge for begravelser (Alexiusbrødre eller cellitter), dels for 'begharder', som var foreninger for mænd fra omkring 1220. Hos dem, ligesom hos beginerne, fandt kætterne i slutningen af Middelalderen et tilholdssted, og begharde blev i 1300-tallet et kætternavn. Der blev udstedt buller imod dem, og inkvisitionen forfulgte dem.

John Wycliffes tilhængere 
Mest brugt er betegnelsen dog om John Wycliffes tilhængere i England.

Wycliffe begyndte 1375 at
udsende fattige rejsepræster i England, som
rundt om forkyndte Goddis lawe (evangeliet)
og snart vandt stor indflydelse og vakte
det katolske præsteskabs vrede.
Lollarderne blev dog forfulgt, og flere af deres ledere, for eksempel Nicholas Hereford,
blev ekskommunicerede; Wycliffe selv blev udelukket fra universitet i Oxford.

Efter Wycliffes død i 1384 bredte bevægelsen sig alligevel stærkt;
den havde sine egne skoler, en mængde flyveskrifter blev
udsendt, som revsede kirkelig misbrug, og en
del ansete mænd, for eksempel jarlen af Salisbury og lord Cobham, sluttede sig åbent dertil, så det var lige så meget en politisk som en kirkelig bevægelse.
1390 strandede et forsøg fra præsteskabets side på at forbyde alle
bibeloversættelser, og lollarderne blev derved modige og
sendte 1395 parlamentet en kort oversigt over
deres program, hvori den katolske kirke omtales som den engelske kirkes "store stedmoder".

1395 var dog lollardernes kulminationspunkt. Allerede under Richard II (†1400) og endnu mere under Henrik IV (†1413) og Henrik V (†1422) begyndte forfølgelserne; mange blev henrettede og lord Cobham brændt 1417.

Bevægelsen mistede sin betydning og blev en sekt, der holdt sig til Reformationen, de såkaldte biblemen, der opbyggede sig ved læsning i Biblen og Wycliffes skrifter.

I læren bestred lollarderne alle den katolske kirkes misbrug: helgendyrkelse, valfarter,
skriftemål, transsubstantiationslære, præstevælde.
Det objektive i kristendommen, kirken og sakramenterne, træder hos dem tilbage for
en stærk hævdelse af det etisk-religiøse hos den enkelte person.

Noter og referencer

Litteratur 
 John Strype: Ecclesiastical Memorials, Relating Chiefly to Religion, and the Reformation of It, and the Emergencies of the Church of England, Under King Henry VIII, King Edward VI, and Queen Mary I, 1721, 1822 – Digitaliseret: Ecclesiastical Memorials ... hos Archive.org
 John Foxe: Acts and Monuments of Martyrs, 1563 – Flere udgaver online: Foxe's Book of Martyrs (Actes and Monuments) Variorum Edition Online, fra the Humanities Research Institute hos The University of Sheffield
 Robert Vaughan: Life and Opinions of John de Wicliffe, 1831
 Gotthard Victor Lechler: Johan von Wiclif und die Vorgeschichte der Reformation I—II, 1873 – Digitaliseringer: Google-Books og Digitalisat fra Bayerischen Staatsbibliothek München) – Om Lechler (en)

Kilde 
  side 1003 af kirkehistoriker Alfred Th. Jørgensen

Eksterne henvisninger 



Religion i middelalderen
14. århundrede
England i middelalderen
Pave Agapetus 1.

Agapetus 1. (død 22. april 536) var pave fra 13. maj 535 til sin død i 536. Han bør ikke forveksles med en anden katolsk helgen, sankt Agapetus, der er en tidlig kristen martyr, hvis festdag er 6. august.

Han blev født i Rom, selvom hans præcise fødselsdato er ukendt. Han var søn af Gordianus, en romersk præst, der var blevet dræbt under oprør mens Symmachus var pave (498–514). Faderens navn peger muligvis på familierelationer til to andre paver: Felix 2. (483–492) og Gregor 1. (590–604). Gregor var en efterkommer af Felix. Gregors far, Gordianus, var Regionarius i den romerske kirke, men der vides ikke andet om denne stilling.

Referencer

Litteratur 
 
 Louise Ropes Loomis, The Book of Popes (Liber Pontificalis). Merchantville, NJ: Evolution Publishing.  (Reprint of the 1916 edition. English translation with scholarly footnotes, and illustrations).
 

Paver i middelalderen
Pave Pelagius 1.

Pelagius 1. (død 4. marts 561) var pave fra 556 til sin død i 561. Han var den anden pave i det byzantinske pavedømme og var ligesom sin forgænger, en tidligere apocrisiarius i Konstantinopel.

Referencer 

Paver i middelalderen
Pave Sabinianus

Sabinianus (død 22. februar 606) var pave fra 13. september 604 til sin død i 606. Han var pave i det byzantinske pavedømme, og var den fjerede apocrisiarius i Konstantinopel som blev valgt til pave.

Han blev født ved Blera nær Viterbo. Han blev sendt til Konstantinopel som nuntius af Pave Gregor 1., men var tilsyneladende ikke tilfreds med sin stilling. Han vendte tilbage til Rom i 597.

Han blev sandsynligvis gjort til pave d. 13. september 604. Han blev upopulær som følge af en dårlig ført økonomi, selvom Liber Pontificalis skriver, at han uddelte korn i rom under en hungersnød. Den lærde italienske augustiner Onofrio Panvinio (1529–1568) tilskriver Sabinianus for at have introduceret ringen med klokker for at fejre nadver, i sit værk Epitome pontificum Romanorum (Venedig, 1557). Dette blev dog nævnt af Guillaume Durand i Rationale Divinorum Officiorum fra 1200-tallet.

Under sit styre blev han betragtet som en modsætning til forgængeren Gregor 1. Hvor Gregor havde uddelt korn til Roms befolkning da en invasion truede, så solgte Sabinianus det til høje priser (selvom det muligvis er en senere tilføjelser af de personer, som har biograferet Gregor). I Liber Pontificalis bliver han rost for at "fylde kirken med præster" i modæstning til Gregor, der hurtigt steg fra at være en simpel munk til biskop i rom.

Referencer

Litteratur 
 Duffy, Eamon. Saints and Sinners: A History of the Popes, Yale University Press, 2001, p. 72–73. 
 Ekonomou, Andrew J. 2007. Byzantine Rome and the Greek Popes: Eastern influences on Rome and the papacy from Gregory the Great to Zacharias, A.D. 590–752. Lexington Books.
 Maxwell-Stuart, P. G. Chronicle of the Popes: The Reign-by-Reign Record of the Papacy from St. Peter to the Present, Thames & Hudson, 2002, p. 54. .

Paver i middelalderen
Selvstændighedssenatet

Selvstændightssenatet (svensk: självständightssenaten, finsk: itsenäisyyssenaatti) eller Pehr Evind Svinhufvuds første senat var den borgerlige regering i Finland, som sad mellem den 27. november 1917 og den 18. maj 1918, og som proklamerede Finlands selvstændighed.

Efter, at Kerenskij havde opløst den finske lantdag og udlyst nyvalg i efteråret 1917, vandt de borgerlige en sejr. Socialdemokraternes holdning forud for valget var uklar: på den ene side erklærede man valget ulovligt og man holdt fast ved den gamle lantdag, på den andra side deltog man i valget. Valgkampagnen og valgpropagandaens overdrivelser satte sindene i kog. Valget opfattedes som betydningsfuldt, og valgdeltagelsen voksede fra 55,5 % i 1916 til 69,2 %.

Valgresultatet blev en skuffelse for socialdemokraterne. Deres mandatantal var vokset støt siden valget 1907. Ved valget 1916 havde de opnået absolut majoritet. Nu blev Agrarförbundet sejrherrer. Socialdemokraterne mistede sin absolutte majoritet og mindskede fra 103 mandater til 92.

I november 1917 dannede Pehr Evind Svinhufvud en borgerlig regering. Den 4. december fremkom et forslag om at gøre Finland til en selvstændig republik. Forslaget godkendtes den 6. december af lantdagen. Der efter søgte man at få udlandets anerkendelse. Efter Sveriges anerkendelse skrev Stockholms-Tidningen: ”Med glæde hilser vi, svenskere og finner i forening, hvad nu er sket som indledningen til en ny epoke i Nordens fremtid.” Den 6. januar 1918 sendte Walter Ahlström til Finlands senat beskeden, at Sverige anerkendte Finlands selvstændighed, samt at han var blevet udnævnt til Sveriges generalkonsul i Finland. da den Alrussiske centrala exekutivkommité havde bekræftet selvstændigheden fulgte Sveriges anerkendelse umiddelbart efter.

Selvstændighedssenatet spredtes efter, at de røde i begyndelsen af den finske borgerkrig havde taget magten i Helsingfors den 29. januar 1918. De røde blev ledet af Finlands folkekommissariat og kontrollerede det sydlige Finland, mens det borgerliga såkaldt "hvide" Finland blev ledet af Vasasenatet. Efter tyskernes landstigning i det sydlige Finland oprettedes Helsingforssenatet af andre medlemmer fra selvstændighedssenatet.

Medlemmer 
Selvstændighedssenatet bestod af
 Pehr Evind Svinhufvud,
 Onni Talas,
 Jalmar Castrén,
 Arthur Castrén,
 Eero Yrjö Pehkonen,
 Juhani Arajärvi,
 Alexander Frey,
 Heikki Renvall,
 E.N. Setälä,
 O.W. Louhivuori,
 Kyösti Kallio.

Noter

Litteratur 
 Hannu Soikkanen, Dokument från finska inbördeskriget. 1980 

Finlands historie
Etableret i 1917
Ophørt i 1918
Pave Bonifatius 3.

Bonifatius 3. (død 12. november 607) var pave fra 19. februar til sin død i 607. På trods af sin korte tid som pave ydede han et væsentligt bidrag til organiseringen af den katolske kirke idet han indførte et dekret, der forbød at alle at diskuteret udnævnelsen af en paves efterfølger. Straffen for at bryde dette var ekskommunikation. Desuden indførte han en regel om, at der ikke måtte fortages noget for at finde en efterfølger til en pave før tre dage efter vedkommendes begravelse. Dette indikerer, at han ønskede at holde valget af paven frit.

Han var søn af Johannes Cataadioce.

Han blev begravet i Peterskirken i Rom  d. 12. november 607.

Referencer 

Paver i middelalderen
Harpy (fugl)

Harpyen () er en af verdens største ørne. Harpyen lever i Mellem- og Sydamerika og er nationalfugl i Panama.

Kilder 
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger 

Høgefugle
Mellemamerikas fugle
Sydamerikas fugle