kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Fosnøy

Fosnøy er en ø i Austrheim kommune i Vestland fylke i Norge.
Den har et areal på 26,3 km² og udgør næsten halvdelen af kommunens areal. Øen ligger øst for Fedjefjorden og vest for Lindåshalvøen. I nord ligger indløbet til Fensfjorden. Øen har broforbindelse både til Lindås i øst og til Radøy i syd.

Den største by på øen er kommunens administrationsby Årås.

Austrheim
Øer i Vestland
Ansættelsesaftale

En ansættelsesaftale er en aftale mellem en arbejdsgiver og en medarbejder, der regulerer de forhold, der er gældende for ansættelsesforholdet. En ansættelsesaftale indebærer for medarbejderen, at denne er forpligtet til i nærmere aftalt omfang at stille sin arbejdskraft til arbejdsgiverens rådighed mod modtagelse af et vederlag. En ansættelsesaftale kan indgås mundtligt såvel som skriftligt.

Ansættelsesaftaler i Danmark 
En ansættelsesaftale er en individuel aftale mellem arbejdsgiver og medarbejder. Dansk lovgivning stiller imidlertid vise krav til udformningen og indholdet af ansættelsesaftaler. Ansættelsesbevisloven stiller krav om, at arbejdsgiveren senest en måned efter ansættelsesforholdet påbegyndelse skal udarbejdes et skriftligt ansættelsesbevis, såfremt medarbejderen arbejder mere end 8 timer om ugen og ansættelsesforholdet varer mere end én måned. Ifald der er pligt til udstedelse af ansættelsesbevis, skal dette indeholde en række bestemmelser om løn, opsigelsesvarsler m.v. Ansættelsesbevisloven omfatter dog ikke medarbejdere, der er omfattet af en overenskomst, der stiller medarbejderen lige så godt. 

Ansættelsesaftale for funktionærer skal overholde reglerne i funktionærloven, der indeholder en række regler til beskyttelse af den funktionæransatte. For ikke-funktionærer gælder ikke den samme grad af beskyttelse. Ansættelseaftalen for en medarbejder, der ikke er funktionær, vil imidlertid ofte være reguleret af en kollektiv aftale (en overenskomst) indgået mellem et fagforbund og en arbejdsgiverorganisation. Overenskomsten vil normalt indeholde detaljerede regler om arbejdstider, løn, opsigelsesvarlser m.v.

Noter 

Arbejdsmarkedet
Danmarksmesterskabet (indendørs fodbold)

Danmarksmesterskabet (indendørs fodbold) DBU har fra 1994 kåret en officiel dansk mester i indendørs fodbold. Fra 1994-2007 blev mesterskabet spillet på baner med bander. Siden 2008 har mesterskabet været erstattet af DM i futsal.

Danmarksmestre i indendørs fodbold 1994-2007 
 1994 Idrætsforeningen Skjold Birkerød 
 1995 Køge Boldklub
 1996 FC København
 1997 FC København
 1998 Døllefjelde-Musse IF
 1999 Holstebro Boldklub
 2000 Køge Boldklub
 2001 Køge Boldklub
 2002 Køge Boldklub
 2003 Næstved BK
 2004 Vivild IF
 2005 Albertslund IF 
 2006 Vivild IF
 2007 Vivild IF

Referencer

Kilder 
Hvad er futsal? 

Fodboldsportskonkurrencer i Danmark
Danmarksmesterskaber i fodbold
Indendørs fodbold
Vardetangen

Vardetangen er det vestligste punkt på  fastlandet i Norge, 4° 56′ 43,182′′ østlig længde. Stedet ligger på den nordvestlige spids af Lindåshalvøen i Austrheim kommune i Vestland  fylke i Norge. 

I 1996 blev der bygget en stor varde af sten på stedet.

Eksterne kilder/henvisninger 

 Nordhordland Reiselivslags netsider 
 NRK Hordaland om Vardetangen 

Austrheim
Norges yderpunkter
Vestlands geografi
Lindås
Paul Frederik af Mecklenburg-Schwerin (1800-1842)

Storhertug Paul Frederik af Mecklenburg-Schwerin () (15. september 1800−7. marts 1842) var storhertug af Mecklenburg-Schwerin fra 1837 til sin død i 1842.

Han var søn af Arvestorhertug Frederik Ludvig af Mecklenburg-Schwerin og efterfulgte sin farfar Storhertug Frederik Frans 1. i 1837.

Biografi 

Paul Frederik blev født den 15. september 1800 i Ludwigslust i Mecklenburg som ældste barn af Arvestorhertug Frederik Ludvig af Mecklenburg-Schwerin i hans første ægteskab med Storfyrstinde Helena Pavlovna af Rusland. I 1803, da han var tre år gammel, døde hans mor.

Han blev uddannet i Genève, Jena og Rostock. I 1819 blev han arvestorhertug, da hans far døde, og i 1837 efterfulgte han sin bedstefader, Storhertug Frederik Frans 1.

Hans regeringstid var præget af forbedringer i storhertugdømmets retsvæsen og infrastruktur. Blandt andet tog han initiativ til anlægget af en af de første jernbanestrækninger i Tyskland (indviet i 1847). Han var dog hovedsageligt interesseret i militære forhold og tilbragte det meste af sin tid med at eksercere sine tropper. Som midaldrende anlagde han en mere tilbagetrukken livsstil, og foretrak at tilbringe tiden i selskab med sin elskerinde.

Efter mere end tres år som hovedstad flyttede han regeringssædet fra Ludwigslust tilbage til Schwerin og planlagde her opførelsen af et nyt slot, da det gamle slot ikke længere levede op til kravene for en tidssvarende residens. Han døde dog kort efter byggeriets start.

Storhertug Paul Frederik døde den 7. marts 1842 i Schwerin som resultat af en forkølelse, han havde pådraget sig, da han ydede assistance under en brand i Schwerin. Han blev begravet i Schwerin Domkirke og blev efterfulgt som storhertug af sin søn Frederik Frans.

Ægteskab og børn 
Paul Frederik blev gift den 25. maj 1822 i Berlin med Prinsesse Alexandrine af Preussen. De fik tre børn:
 Frederik Frans (1823-1883), storhertug af Mecklenburg-Schwerin 1842-1883
 ∞ 1849 med Auguste af Reuss-Köstritz (1822-1862)
 ∞ 1864 med Anna af Hessen og ved Rhinen (1843-1865)
 ∞ 1868 med Marie af Schwarzburg-Rudolstadt (1850-1922)
 Louise (1824-1859)
 ∞ 1849 med Hugo, Fyrste af Windisch-Grätz (1823-1904)
 Vilhelm (1827-1879)
 ∞1865 med Alexandrine af Preussen (1842-1906)

Se også 
 Mecklenburg

Eksterne links 

Huset Mecklenburg
Storhertuger af Mecklenburg-Schwerin
Tyskere i 1800-tallet
Personer fra Ludwigslust
Arete af Kyrene

Arete af Kyrene (græsk: Ἀρήτη, ca. 400 f.Kr. - ca. 340 f.Kr.) var en filosof fra den græske by Kyrene i Nordafrika, i dag Libyen. 

Arete fulgte sin far, Aristippos af Kyrene, en af Sokrates' disciple, til Athen for at studere filosofi. Hun opdrog og underviste senere selv sin søn, Aristippos den yngre, der af den grund fik tilnavnet "mor-lært" (græsk: μητροδίδακτος). Arete nævnes som sin fars efterfølger som leder af den kyrenaiske skole, men det er uklart, om skolen blev grundlagt af Aristippos, Arete selv eller først senere af hendes søn. 

Mange kvinder læste filosofi i denne periode, men Arete var en af de få, der fik en egentlig karriere som filosof. I løbet af hendes ca. 35 år lange karriere underviste hun mere end 100 elever i moral- og naturfilosofi og skrev omkring 40 filosofiske værker. Der findes ingen kendte, overleverede værker eller fragmenter fra Aretes hånd. De dokumenter med de kyrenaiske doktriner, der er overleveret til i dag, menes at være nedskrevet af Aristippos den yngre. Kyrenaikerne så nydelse som det eneste moralske kriterium, men denne nydelse kommer ikke fra ophidselse, men opnås gennem refleksion. Det gode defineres af kyrenaikerne som uafhængighed og frihed fra begær efter nydelse og frygt for smerte. 

Indskriften på Aretes gravsten kalder hende "Grækenlands herlighed" med "Helenas skønhed, Thirmas dyd, Aristippos' pen, Sokrates' sjæl og Homers tunge".

Hos Clemens af Alexandria i bog II, kap. XIX af hans Stromata nævnes Arete som et eksempel på, at kvinder kan opnå samme moralske og intellektuelle fuldkommenhed som mænd.

Litteratur 
Mary Ellen Waithe: A History of Women Philosophers: Ancient Women Philosophers 600 B.C.-500 A.D., Springer, 1987. 

Frank Redmond (red.): Cyrenaics Handbook, 2013.

Eksterne henvisninger 
Women-philosophers.com

Anwers.com

Oldgræske filosoffer
Kvinder i antikken
Kvindelige filosoffer
Marie af Mecklenburg-Schwerin (1803-1862)

Hertuginde Marie til Mecklenburg () (31. marts 1803–26. oktober 1862) var en tysk prinsesse af Mecklenburg-Schwerin, der var hertuginde af Sachsen-Altenburg fra 1848 til 1853 som ægtefælle til Hertug Georg af Sachsen-Altenburg.

Biografi 
Marie blev født den 31. marts 1803 i Ludwigslust i Mecklenburg som andet barn og ældste datter af Arvestorhertug Frederik Ludvig af Mecklenburg-Schwerin i hans første ægteskab med Storfyrstinde Helena Pavlovna af Rusland.

Marie blev gift den 7. oktober 1825 i Ludwigslust med den daværende Prins Georg af Sahcsen-Hildburghausen. Et år senere blev Georgs far hertug af Sachsen-Altenburg og hoffet flyttede til den nye residens i Altenburg.

I 1848 blev Maries mand hertug, da hans storebror Joseph måtte abdicere i forbindelse med Martsrevolutionen i Tyskland.

Hertug Georg døde i 1853, hvorefter Marie levede som enke i Altenburg. Hun døde den 3. august 1853 i Altenburg.

Ægteskab og børn 
Marie blev gift den 7. oktober 1825 i Ludwigslust med den senere Hertug Georg af Sachsen-Altenburg. De fik tre børn:
 Ernst (1826-1908), hertug af Sachsen-Altenburg 1853-1908
 ∞ 1853 med Agnes af Anhalt-Dessau (1824-1897)
 Albrecht (1827-1835)
 Moritz (1829-1907)
 ∞1862 med Auguste af Sachsen-Meiningen (1843-1919)

Se også 
 Mecklenburg

Huset Mecklenburg
Kongelige fra Tyskland
Tyskere i 1800-tallet
Personer fra Ludwigslust
Hertuginder af Sachsen-Altenburg
Otto Lenel

Otto Lenel (født 13. december 1849 i Mannheim, død 7. februar 1935 i Freiburg im Breisgau) var en tysk jurist.

Lenel blev 1876 privatdocent i Leipzig, 1882 ordentlig professor i Kiel, 1884 i Marburg, 1885 i Strasbourg og 1907 i Freiburg. Både som historiker og dogmatiker hørte Lenel til samtidens mest fremragende retsforskere; hans berømte restitution af det prætoriske edikt Das Edictum perpetuum. Ein Versuch zu dessen Wiederherstellung (1883, 2. udgave 1907, oversat på fransk af Frédéric Peltier 1901—03), der blev prisbelønnet af Savigny-stiftelsen, er et af den romanistiske litteraturs hovedværker. Af stor betyning for studiet af de romerske retskilder er Lenels Palingenesia juris civilis (I—II, 1887—89). Foruden en mængde tidsskriftsafhandlinger, bidrag til samleværker, Holtzendorff-Kohlers retsencyklopædi for eksempel, har Lenel skrevet Über Ursprung und Wirkung der Exceptionen (1876), Beiträge zur Kunde des prätorischen Edicts (1878), Das Sabinussystem (1897), Praktikum des Bürgerlichen Rechts (1901, 8. oplag 1919), Über die Reichsverfassung (1920), Die Universität Strassburg 1621—1921 (1921) og sammen med Josef Partsch Zum sogenannten Gnomon des Idios Logos (1920). Af Lenels betydeligste afhandlinger skal fremhæves: Stellvertretung und Vollmacht (Jherings "Jahrbuch für die Dogmatik", 36. bind) og Die Lehre von der Voraussetzung ("Archiv für die civilistische Praxis", 74. og 79. bind) — sidstnævnte en skarp kritik af Windscheids indflydelsesrige forudsætningsteori; beslægtede tanker er i dansk retsvidenskab blev udtalte af Ernst Møller.

Kilder 
 

Jurister fra Tyskland
Ansatte ved Leipzigs Universitet
Ansatte ved Kiels Universitet
Ansatte ved Marburgs Universitet
Ansatte ved Strasbourgs Universitet
Ansatte ved Freiburgs Universitet
Faglitterære forfattere fra Tyskland
Tyskere i 1800-tallet
Tyskere i 1900-tallet
Personer fra Mannheim
Salmonsens
Ernst Landsberg

Ernst Landsberg (født 12. oktober 1860 ved Aachen, død 29. september 1927 i Bonn) var en tysk retslærd.

Landsberg blev Dr. jur. 1879, privatdocent 1883 i Bonn, 1887 ekstraordinær, 1899 ordentlig professor sammesteds. Landsberg, der var elev af Stintzing, har særlig som litteraturhistoriker indlagt sig stor fortjeneste; hans fortsættelse af Stintzings Geschichte der Deutschen Rechtswissenschaft (3. afdeling, 1. halvbind med notebind 1892, 2. halvbind med notebind 1910) er et åndfuldt og grundlæggende arbejde. Foruden rets- og litteraturhistorien — Die Glosse des Accursius und ihre Lehre vom Eigenthum (1883), Zur Biographie von Christian Thomasius (1894), Der Geist der Gesetzgebung in Deutschland und Preussen 1888—1913 (1913), rektoratstalen Die Verdrängung des Rheinischen Fremdrechts (1914), Die Gutachten der rheinischen Immediat-Justiz-Kommission und der Kamp um die rheinische Rechts- und Gerichtsverfassung 1814—1819 (1914) og andre — har Landsberg behandlet straffe- og civilretten: Injuria und Beleidigung (1886), Das Furtum des bösgläubigen Besitzers (1888), Die sogenannten Kommissivdelikte durch Unterlassung (1890) og den omfattende lærebog Das Recht des bürgerlichen Gesetzbuches vom 18. August 1896 (I—II 1904). Landsberg, der også har været virksom som udgiver blandt andet af Theodor Muthers Johannes Urbach (1882) og Azos Quæstiones (1888), har tillige leveret en række fintskrevne biografier til Allgemeine Deutsche Biographie.

Kilder 

 

Jurister fra Tyskland
Ansatte ved Bonns Universitet
Faglitterære forfattere fra Tyskland
Tysksprogede forfattere
Tyskere i 1800-tallet
Tyskere i 1900-tallet
Ernst Dümmler

Ernst Ludwig Dümmler (2. januar 1830 - 11. september 1902) var en tysk historiker.

Dümmler blev 1858 professor ved universitetet i Halle. Hans hovedværk er: Geschichte des ostfränkischen Reichs (2 bind 1862-65, 2. oplag i 3 bind 1887-88); sammen med Wattenbach fuldendte han de af Jaffé begyndte Monumenta Alcuiniana (1873), og siden 1888 var han hovedlederen af Monumenta Germaniæ Historica.

Kilder 

 

Historikere fra Tyskland
Tyskere i 1800-tallet
Helene af Mecklenburg-Schwerin

Hertuginde Helene til Mecklenburg (; ) (24. januar 1814–18. maj 1858) var en tysk prinsesse af Mecklenburg-Schwerin, der var fransk kronprinsesse som ægtefælle til den franske tronfølger Ferdinand Filip af Orléans, ældste søn af den sidste franske konge Ludvig Filip.

Biografi 
Helene blev født den 24. januar 1814 i Ludwigslust i Mecklenburg som fjerde barn og anden datter af Arvestorhertug Frederik Ludvig af Mecklenburg-Schwerin i hans andet ægteskab med Prinsesse Caroline Louise af Sachsen-Weimar-Eisenach.

Den 30. maj 1837 blev hun gift på Château de Fontainebleau i Fontainebleau med den franske tronfølger Ferdinand Filip af Orléans, hertug af Chartres, ældste søn af den daværende franske konge Ludvig Filip og hans hustru Prinsesse Marie Amalie af Begge Sicilier. Der blev født to sønner i ægteskabet: Filip og Robert.

Den 13. juli 1842 døde hendes mand som følge af en rideulykke. Dette dødsfald udløste en stridighed indenfor kongefamilien om det fremtidige regentskab for den mindreårige Prins Filip, en stridighed som Helene tabte til fordel for sin svoger Prins Ludvig, hertug af Nemours. Spørgsmålet blev dog aldrig aktuelt, da det franske monarki blev afskaffet som følge af Februarrevolutionen i Frankrig i 1848.

Efter et forgæves forsøg på at sikre tronen for sin mindreårige søn under Februarrevolutionen, flygtede Helene og slog sin ned i Eisenach i Thüringen. Hun opholdt sig også ofte i England hos den eksilerede franske kongefamilie.

Helene døde af influenza den 17. maj 1858 i Richmond i Surrey i England af og blev begravet i Weybridge. I 1876 blev hendes gravsted flyttet til Chapelle Royale Saint Louis i Dreux.

Ægteskab og børn 
Helene blev gift den 30. maj 1837 på Château de Fontainebleau i Fontainebleau i Frankrig med den franske tronfølger Ferdinand Filip af Orléans. De fik to børn:
 Filip (1838-1894), greve af Paris
 ∞ 1853 med Marie Isabelle af Orléans (1848-1919)
 Robert (1840-1910), hertug af Chartres
 ∞1862 med Françoise af Orléans (1844-1925)

Se også 
 Mecklenburg
 Februarrevolutionen

Eksterne links 

Huset Mecklenburg
Kongelige fra Tyskland
Tyskere i 1800-tallet
Personer fra Ludwigslust
Jon Olof Åberg

Jon Olof Åberg (2. juli 1843 på Öland – 20. maj 1898 i Stockholm) var en svensk forfatter, især af romantiserede skildringer af svensk historie. Han var søn af Olaus Åberg, der var provst i Förlösa i Kalmar län, og Anna Maria Bonell.

Efter en kortere skolegang forsøgte han sig som forfatter, især med historiske romaner og noveller.

Efter at han i 1860'erne flyttede til Stockholm udgav han et stort antal populærhistoriske korte historier, som han, på grund af et enkelt sprog og evnen til at anvende spændingselementer, havde en vis succces med.

Nævnes kan "Snapphanarne" (fra Skånske Krig), "Svenskarne på Hammershus", "Länsmannen" (fra Kalmarkrigen), "Tyrannens lön" (fra Jösse Eriksons dage) samt "De Frivillige" (historisk-romantisk skildring fra krigen i 1864).

Eksterne links 
 
 

Svensksprogede forfattere fra Sverige
Forfattere fra Sverige
Salmonsens
Svenskere i 1800-tallet
Juan Negrín

Juan Negrín (født 3. februar 1892, død 2. november 1956) var en spansk læge og politiker, som repræsenterede socialistpartiet PSOE. Han var Spaniens finansminister fra september 1936 til maj 1937 i regeringen ved Francisco Largo Caballero og derefter statsminister frem til republikkens fald i februar 1939. 

Negríns mål som statsminister var at styrke en progressiv, moderat venstreorienteret kurs for at dæmme op mod både Francos oprørsstyrker og venstreorienterede anarkister og revolutionære. Derimod blev han kritiseret for at give for stor magt til partneren Partido Comunista Español – det spanske kommunistparti.

Efter Republikkens fald i 1939 gik han i eksil og døde i Paris i 1956.

Politikere fra Spanien
Spaniere i Den spanske borgerkrig
Deltagere i Den spanske borgerkrig (republikanere)
Personer fra Las Palmas
Læger fra Spanien
Svortland

Svortland er en by der er administrationscenter i Bømlo kommune i Vestland fylke i Norge. Byen har 	2.282 indbyggere (2012), og ligger på den nordvestlige del af øen Bømlo. Tidligere blev byen også omtalt som Bremnes.

Navn 
Navnet kommer af fuglenavnet Sysvort (eller svarttrost, solsort på dansk) og land. Det kan også have formen Sortland og som efternavn skrives det altid sådan, hvilket forfatteren Bjørn Sortland som er opvokset på Svortland, er et eksempel på. Navneformen er vedtaget af kommunestyret i Bømlo.

Byen 
Op i gennem årene har Svortland fået stadig flere butikker. Det største center i Svortland, Sams Senter, indeholder 19 butikker. Der er også andre indkøbscentre, blandt andet Sekstanten kjøpesenter og Østensen Combi Senter. Ved siden af Sams Senter ligger Bømlo kulturhus. Bremnes kirke ligger også i Svortland.

Eksterne kilder/henvisninger 

Bømlo
Byer i Vestland
Bømlo (ø)

Øen Bømlo eller Bømmeløy er den største ø i Bømlo kommune (171 km²) i Sunnhordland i den sydvestlige del af  Vestland fylke i Norge.
Kulleseidkanalen deler øen i en nordlig del med store nøgne moser og en sydlig del som er frodigere. På Bømlo ligger byerne Svortland, Rubbestadneset, Foldrøyhamn, Langevåg og Melandsvågen og den nedlagte færgekaj Siggjarvåg. Broer knytter øen sammen med andre øer i kommunen, som Moster, Goddo, Hiskjo, Aga og Spissøy.

Fjeldet Siggjo (474 moh.) ligger på øen. Det har med sin særprægede form været et kendt indsejlingsmærke.

Navnet Bømlo kommer af  det norrøne Bymbil som skal komme fra ordet «bembel», navle eller mage. I denne sammenhæng er det formentlig ment i betydningen tyk, opsvulmet som spiller på formen på Siggjo.

Kilder og henvisninger 

Øer i Vestland
European Club Association

European Club Association (forkortet ECA) er en organisation, som repræsenterer fodboldklubber i Europa. Organisationen erstattede G-14. Den nuværende leder af Karl-Heinz Rummenigge.

Historie 

Organisationen blev dannet efter opløsningen af G-14 i januar 2008, og har mindst et medlem fra hver af fodboldforbundene i Europa. Ved slutningen af hver sæson får hver fodboldforbund et vist antal medlemmer, alt efter, hvilken placering de har på UEFAs rangliste. De tre højest rangerende forbund får fem klubber med, de næste tre får fire hold med. Fra 7-15 får hvert forbund tre hold med. 16-25 får to hold med i ECA, mens resten får 1 hold med i samarbejdet.

Grundlæggerne 
Følgende 16 klubber grundlagde ECA:
 Anderlecht
 Dinamo Zagreb
 København
 Chelsea
 Manchester United
 Lyon
 Bayern München
 Olympiakos
 Juventus
 Milan
 Birkirkara
 Ajax
 Porto
 Rangers
 Barcelona
 Real Madrid

Referencer 

Fodboldorganisationer
Roderich von Stintzing

Johann August Roderich von Stintzing (8. februar 1825 i Altona - 13. september 1883 i Oberstdorf ved et ulykkestilfælde) var en tysk retslærd.

Von Stintzing, der deltog i den slesvig-holstenske bevægelse, blev 1848 advokat, 1850 notar i Plön, 1852 Dr. jur. i Heidelberg og privatdocent sammesteds, 1854 ordentlig professor i Basel, 1857 i Erlangen, 1869 i Bonn. Von Stintzing debuterede som romanist — Das Wesen von Bona fides und Titulus in der Römischen Usucapionslehre (1852), Verhältniss der legis actio Sacramento zu dem Verfahren durch sponsio præiudicalis (1853) og andre værker —, men sin største videnskabelige betydning har han fået ved sine banebrydende arbejder på den juridiske litteraturhistories hidtil så lidt opdyrkede felter. Fremragende er således Ulrich Zasius. Ein Beitrag zur Geschichte der Rechtswissenschaft im Zeitalter der Reformation (1857), hvortil sluttede sig Hugo Donellus in Altdorf (1869), Friedrich Carl von Savigny. Ein Beitrag zu seiner Würdigung (1862) og en række bidrag til Allgemeine Deutsche Biographie. Von Stintzings hovedværker er Geschichte der populären Literatur des römischen-kanonischen Rechts in Deutschland am Ende des fünfzehnten und im Anfang des sechszehnten Jahrhunderts (1867) og den mesterlige, men ufuldendte Geschichte der Deutschen Rechtswissenschaft (I 1880, II 1884, udgiven af Ernst Landsberg), fortsat og afsluttet på en glimrende måde af Landsberg (III, 1. 1898, 2. 1910). Von Stintzing var en overbevisningstro, men selvstændig tilhænger af den historiske skole og forfægtede sit videnskabelige standpunkt i forskellige fine og tankevækkende skrifter Die deutsche Hochschule in ihrem Verhältnisse zu der allgemeinen Bildung unserer Zeit (1864), Das Sprichwort "Juristen böse Christen" in seinen geschichtlichen Bedeutungen (1875), Macht und Recht (1876) og Wendungen und Wandlungen der Deutschen Rechtswissenschaft (1879). Han udgav 1857 Zasius’ breve til Amerbach og 1879 Georg Tanners Briefe an Bonifacius und Basilius Amerbach 1554—1567. I 1865 blev han medredaktør af "Heidelberger Zeitschrift".

Kilder 
 

Jurister fra Tyskland
Ansatte ved Basels Universitet
Ansatte ved Erlangens Universitet
Ansatte ved Bonns Universitet
Faglitterære forfattere fra Tyskland
Tysksprogede forfattere
Tyskere i 1800-tallet
Personer fra Altona
Joseph Partsch

Joseph Partsch (født 4. juli 1851 i Schreiberhau, død 22. juni 1925 i Bad Brambach) var en tysk geograf, far til juristen Joseph Aloys August Partsch.

Partsch blev 1876 professor i Breslau og var 1905—22 professor i Leipzig. Hans arbejder omfatter dels historsik geografi, dels geomorfologi og regionalgeografi.

Kilder 

 
 

Geografer fra Tyskland
Ansatte ved Leipzigs Universitet
Tyskere i 1800-tallet
Tyskere i 1900-tallet
Carl Grünhut

Carl Samuel Grünhut (født 3. august 1844 i Sankt Georgen, død 1. oktober 1929 i Wien) var en østrigsk retslærd. 

Grünhut blev 1869 privatdocent i Wien, 1872 ekstraordinær og 1874 ordentlig professor sammesteds samt 1897 medlem af Herrehuset. Han nød europæisk ry som en af samtidens ypperste kendere af handels- og vekselretten. Hans grundlæggende Das Recht des Commissionshandels (1879) og den 
berømte Wechselrecht (I—II, 1897) er hans hovedværker. Han har desuden blandt andet skrevet: Die Lehre von der Wechselbegebung nach Verfall (1871), Das Enteignungsrecht (1873), Grundriss des Wechselrechts (1899, 4. oplag 1913). Lehrbuch des Wechselsrechts (1900), Das österreichische Aktienregulativ von 20. Septbr 1899 (1905, 2. oplag 1913) og Die Gesellschaft mit beschränkter Hartung nach österreichischem Recht (1906, 2. oplag 1913). I 1873 påbegyndte Grünhut udgivelsen af "Zeitschrift für das Privat- und öffentliche Recht der Gegenwart", der hurtig samlede Østrigs og Tysklands bedste juridiske penne som medarbejdere og vistnok må betegnes som Østrigs betydeligste retsvidenskabelige tidsskrift. Også i legislative arbejder — aktie- og forsikringsret — har Grünhut taget betydelig del.

Kilder 

 

Jurister fra Østrig
Ansatte ved Wiens Universitet
Faglitterære forfattere fra Østrig
Tysksprogede forfattere
Østrigere i 1800-tallet
Østrigere i 1900-tallet
Professorer fra Østrig