kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Søringen

Søringen er et skrinlagt motorvejsprojekt igennem København fra omkring midten af 1960'erne.

Der var tale om en seks-sporet motorvejsforbindelse, som var planlagt til at skulle gå fra Lyngbyvejens afslutning ved Hans Knudsens Plads ad Nørre Allé og Tagensvej, igennem noget af Fælledparken og Amorparken videre langs østsiden af Søerne, over Gammel Kongevej, forbi Hovedbanegården for at ende ved havnen. Søerne skulle i den forbindelse have afgivet 30 meter vand fra Fredensbro til Gammel Kongevej. City Plan Vest fra 1958 foreskrev samtidig, at Vesterbro blev saneret og erstattet af kommercielle højhuse à la dele af Stockholms City.

Søringen blev præsenteret første gang i 1958. I 1959 blev den vedtaget i Københavns Borgerrepræsentation, og derefter i 1964 af Folketinget. Forkæmpere var bl.a. byplanborgmester Alfred Wassard Jørgensen (K) og overborgmester Urban Hansen (S).

En del forberedelser til projektet blev gennemført; bl.a. blev Vibenshus Runddel omdannet fra runddel til vejkryds, og ejendommene ved Fredensbro mellem Fredensgade og Søpassagen blev eksproprieret og revet ned for at give plads. Området er i dag blevet til Fredens Park. Ligeledes blev Fredensbro revet ned og erstattet af en dæmning, og da Panum Instituttet blev opført, blev bygningens facade udformet som en støjskærm mod Tagensvej. Også det meste af husrækkerne på Lyngbyvej blev revet ned, mens Galle & Jessen måtte undvære en del af sin facade og Lyngbyvejskvarteret sine forhaver.

Trafikminister Jens Kampmann (S) satte en stopper for projektet i 1973. Beslutningen blev bakket op af Folketinget, men på trods heraf fortsatte Urban Hansen og Wassard Jørgensen dog planerne lidt endnu, hvilket blandt andet medførte den førnævnte rydning af området ved Fredensbro. Først 13. juni 1974 erklærede Wassard projektet for dødt.

Kilder 
 Københavns hvornår skete det – 1900-tallet
 Lov om visse hovedlandevejsanlæg i og ved København (1964).
 Lov om visse hovedlandevejsstrækninger (1975).
 
 

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Københavns Kommune
Byplanlægning i Danmark
Rigoberta Menchú Tum

Rigoberta Menchú Tum (født 9. januar 1959) er en guatemalansk indianer som har bl.a. været politiker, frihedskæmper og menneskerettighedsforkæmper. Hun er maya og har fra sin tidlige ungdom været aktiv i kampen mod undertrykkelse af mayaernes kultur. Denne kamp har hun efterhånden udvidet til at omfatte undertrykte folkeslag i store dele af verden.

Rigoberta Menchú fik Nobels fredspris i 1992.

Den indiansk befolkning har i mange år været undertrykt i Guatemala. og Rigoberta Menchú fortæller i en portrætbog om sit liv som indianer i Guatemala. Det er en fortælling om hvordan folk, som kæmpede mod undertrykkelsen, er blevet tortureret og slået ihjel. Rigoberta Menchús egen far blev henrettet af militæret, da hun var 21 år.

Rigoberta Menchuú fortæller om forholdene på et tidspunkt, hvor hun risikerer sit liv: "Jeg ejer ikke mit liv. Jeg har besluttet at ofre det for en sag. Jeg kan blive slået ihjel når som helst."

Religionen spiller en stor rolle i Rigoberta Menchús frihedskamp: "Vores vigtigste våben, vores kildemateriale, er Biblen" og "Vi gør netop sådan, fordi vi føler at os kristne, og en kristens pligt er at tænke på, hvordan Guds rige på jorden kan virkeliggøres for vores brødre, så vores børn, vores søskende og vores forældre ikke behøver at dø af sult og underernæring."

Referencer

Eksterne henvisninger 

 Rigoberta Menchú Tum på nobelprize.org

Modtagere af Nobels fredspris
Politikere fra Guatemala
Borgenhus

Borgenhus er en nietagers kontorbygning, opført i 1963 på Halmtorvet 20.

Oprindeligt havde forsikrings- og ejendomsselskabet August Borgen til huse på ejendommens fire øverste etager, med oliefirmaet BP på 3. sal. Da ejendommen i dag huser en politistation, er den nu bedre kendt som Station 1-bygningen. Bygningen er det eneste nybyggeri på Indre Vesterbro, der efter sigende følger kommunens generalplanskitse for Vesterbro fra 1958, City Plan Vest, men denne påstand er svagt begrundet, eftersom der ikke findes fysiske beviser på dette, ud over en lignende bygning, der kan findes i modellen fra samme år.

Byggeriet består af tre fløje, heraf en på 5 etager, en på 6, begge med tagterrasser, samt en mod Halmtorvet på 9 etager. Der er en parkeringskælder under det meste af komplekset, med nedkørsel hertil i Lille Istedgade.

Kontorbygningen er overvejende opført i tegl og jernbeton, beklædt med grå Kolmårdenmarmor og serpentin, med den førnævnte type sten brugt som primært materiale på den nietagers bygningskrop.

Borgenhus er tegnet af arkitekt Frederik Bojesen, med første skitseforslag til komplekset udarbejdet i januar 1958 for Civilingeniør P. Herskind Diemer under navnet Diemarshus. Til trods for et anderledes facadeudtryk og andre funktioner, for eksempel en bilforhandler og servicestation i stueplanet, er udformningen af komplekset fra denne periode stort set den samme som i dag, med samme overordnede form og antal etager, dog med en terrasse, kantine og inspektørbolig på taget af bygningens nietagers fløj.
Af ukendte årsager endte projektet med ikke at blive realiseret under førnævnte bygherre, men derimod Ejendomsselskabet Borgenhus, som dermed lagde navn til ejendommen.
To forskellige udkast til bygningens facade blev udarbejdet af Frederik Bojesens tegnestue for August Borgen i 1961, hvoraf det ene af disse blev det realiserede projekt.

Første spadestik blev taget omkring sommeren 1959, og onsdag d. 19. december 1962 kunne man fejre rejsegilde på arbejdspladsen, hvor projektet ved samme lejlighed blev beskrevet af Børsen som det første kontorhus i det ny City.

Kompleksets fløj langs Viktoriagade blev opført som en senere etape i projektet, med tegninger af denne dateret 1965.

Nedrivning af de to bagvedliggende ejendomme blev udført i 1967, med henblik på at opføre ‘Hotel Amarin’ for advokat Ole S. Thamsen, dette blev - ligesom Borgenhus - også tegnet af Frederik Bojesen, men blev aldrig opført, til trods for ejendommenes nedrivning.

Referencer 

Vesterbro
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Københavns Kommune
Troposfære

Troposfæren ( for vending og sphaîra for kugle) er det nederste lag af Jordens atmosfære og dermed en del af biosfæren. Den indeholder omkring 80% af atmosfærens masse og 99% af dens vanddamp og aerosoler, som aldrig forlader Jorden, men ophobes heri, dvs. forbliver i  biosfæren. I troposfæren findes næsten al det vand, der er i atmosfæren; dels som vanddamp, og dels kondenseret til skyer, tåge eller som nedbør. Det er også her, langt det meste vejr "foregår". 

I troposfæren aftager temperaturen med højden; for hver kilometer, man stiger til vejs, aftager luftens temperatur med ca. 6,5 grader Celsius. Dette fortsætter hele vejen op til den øvre grænse for troposfæren, som ved polerne ligger i ca. 7 kilometers højde, ved ækvator i ca. 18 kilometers højde, og på vore breddegrader ca. 12 kilometer over havoverfladen. Ovenfor afgrænses troposfæren af den såkaldte tropopause, hvor temperaturen er konstant uanset højden.

Store cumulonimbus- eller "byge-skyer" kan til tider vokse sig så høje, at de når op til den øvre grænse for troposfæren. Da væksten i disse skyer bl.a. "drives" af, at temperaturen i troposfæren aftager med højden, virker tropopausen med dens konstante temperatur som et "låg", der forhindrer skyen i at vokse yderligere opad. Men hvis der bliver ved med at stige fugtig luft op nedefra, tvinges den øverste del af skyen til at brede sig ud i vandret retning, hvorved skyen får facon som en kæmpemæssig ambolt.

Galleri

Se også 

 Termosfære
 Mesosfære
 Stratosfære
 Global opvarmning

Jordens atmosfære
Vand
Gene Hackman

Gene Hackman (født 30. januar 1930 i San Bernardino, Californien, USA) er en amerikansk karakterskuespiller. Han vandt en Oscar for sin præstation som politimanden i The French Connection (1971) og endnu en for sin rolle som sheriffen i De nådesløse (1992).

Udvalgte film 
 Bonnie og Clyde (1967)
 The French Connection (1971)
 SOS Poseidon kalder (1972)
 French Connection II (1975)
 Superman (1978)
 Mississippi Burning (1988)
 De nådesløse (1992)
 Firmaets mand (1993)
 "The quick and the dead" 1995
 Get Shorty (1995)
 Fjenden i dybet (1995)
 Twilight (1997)
 The Birdcage 
(1996)
 Enemy of the State (1998)
 The Replacements (2000)
 The Royal Tenenbaums (2001)
 Juryen (2003)
 Welcome to Mooseport (2004)

 Litteratur / kilder 
 Nicolas Barbano: Hård og følsom (Film & Tv Guiden nr. 16, 1995)
 Hans Jørgen Møller: Amerikas sidste ærlige mand (Politiken, 1.1.1999)
 Michael Ellison: Hackmann debuterer med sørøverroman (Politiken, 29.7.2000)
 Per Dabelsteen: En handlekraftig mand'' (Politiken, 24.1.2010)

Eksterne henvisninger 

 

Skuespillere fra Californien
Personer fra Californien
Amerikanere i 2000-tallet
Amerikanere i 1900-tallet
Oscar for bedste mandlige birolle
Oscar for bedste mandlige hovedrolle
Titicaca-søen

Titicaca-søen ligger i Andesbjergene på grænsen mellem Peru og Bolivia. Vandoverfladen ligger 3812 meter over havet, hvilket gør Titicaca til en af jordklodens højest beliggende søer. Søens areal er 8.372 km².

Søen er ca. 190 kilometer lang, 80 bred på det bredeste sted og har en maksimumdybde på 284 meter. Søen har 41 øer, hvoraf flere er beboede. Mest kendt er øerne Amatani og Taquile samt Soløen og Måneøen.

Titicacasøen har stor betydning i de præcolumbianske kulturers mytologi. Soløen er stedet hvor inkaernes stamfædre, søskende- og ægteparet Manco Capac og Mama Ocllo, blev skabt/født. Manco Capac er den første Sapa Inka.

Flere højkulturer har efterladt sig spor i området, herunder Tiwanaku-kulturen (ca. 400 f.Kr. - 1.000 e.Kr.) ved den bolivianske bred bliver betragtet som en af de centrale kulturer før Inkariget. Aymaraerne har i tusinder af år beboet området, hvor også uruerne er bosat. Uruerne skabte kunstige øer til beboelse og er i dag en af søens turistattraktioner.

Den bolivianske del af Titicacasøen huser den bolivianske flåde.

Billeder 

Søer i Sydamerika
Bolivias geografi
Perus geografi
Andesbjergene
Colin Powell

Colin Luther Powell (født 5. april 1937 i New York, New York, død 18. oktober 2021 i Bathesda, Maryland) var en amerikansk general og USA's 65. udenrigsminister. Han blev indsat i embedet 20. januar 2001 og var den højest rangerende sorte i forsvarsstaben i USA's historie. Han blev udnævnt af George W. Bush den 16. december 2000 og enstemmigt godkendt af det amerikanske senat. Den 26. januar 2005 blev han afløst af Condoleezza Rice.

Powell var national sikkerhedsrådgiver fra 1987 til 1989.

Karriere 
Powell var professionel soldat i 35 år og avancerede til 4-stjernet general. 

Under Vietnamkrigen var Powell rådgiver fra 1962 til 1963. Han var igen i Vietnam fra 1968 til 1970, hvor han avancerede fra executive officer til major. 

Han blev senere anklaget for at neddysse oplysningerne fra et brev fra Tom Glen fra 11th Light Infantry Brigade. Det handlede om My Lai-massakren. Powell skrev: "En faktisk gendrivelse viser fremragende forbindelser mellem de amerikanske soldater og det vietnamesiske folk." Powells vurdering blev kaldt hvidvaskning af massakren. Powell har senere udtalt: "Jeg var i en enhed, som jeg føler, var ansvarlig for My Lai. Men i krig er den slags forfærdelige ting noget som sker hver dag, igen og igen. Men de mangler stadigvæk at blive beklaget". 

Powell blev "senior military assistant" for forsvarsminister Caspar Weinberger, som han assisterede under invasionen af Grenada (1983) og under luftangrebet på Libyen (1986). 

Powell beklædte (1987 til 1989) stillingen som national sikkerhedsrådgiver for Ronald Reagan.

I USA blev  Powells loyalitet som officer værdsat meget højt. Som en militærstrateg slog han ofte til lyd for en tilgang til militære konflikter, Powell-doktrinen, der maksimerer mulighederne for succes og minimerer tab. Et element i denne tankegang er brugen af overvældende magt, som han anvendte, da han i 1991 som USA's stabschef (1989 til 1993) ledte de amerikanske styrker i Operation Desert Storm, Golfkrigen.

Død 
Den 18. oktober 2021, mens Powell blev behandlet for leukæmi, døde han af en covidinfektion, 84 år gammel. Han var blevet fuldt vaccineret men kræftsygdommen havde svækket hans immunforsvar.

Referencer

Eksterne henvisninger 

Udenrigsministre fra USA
Personer fra New York
Amerikanere i 1900-tallet
Amerikanere i 2000-tallet
Enhed

En enhed kan beskrives som en af de dele, hvoraf noget består, eller som den mindste del af en større sammenhæng, der kan fungere selvstændigt.

Begrebet enheder kendes især fra militæret og fra metrologi (måleteknik).

I sammensætninger, Enheds-, kan der ligge betydninger i retning af ensartet eller skære over én kam, men også overensstemmelse eller samvirke.

Se også 
 Måleenhed
 Enhedskommando
 Enhedspris
 Enhedsskole
 Enhedslisten
 Militær enhed

Måleenheder
Militær
Filminstruktør

En filminstruktør er den person på filmholdet, der har det kunstneriske ansvar for produktionen af en film og dermed visualiseringen af filmmanuskriptet. Filminstruktøren orkestrerer filmens kreative og dramatiske aspekter og instruerer det tekniske filmhold og skuespillerne under indspilningen af filmen. Ud over at instruere handlingen foran kameraet, herunder skuespillet og dialogen, orkestrerer instruktøren også kameraindstillinger og -bevægelser, lyd, lyssætning og alle andre aspekter, der bidrager til filmens endelige audiovisuelle udtryk.

Inden for europæisk film er der tradition for, at filminstruktøren har stor kunstnerisk kontrol med filmen, mens mange instruktører i for eksempel Hollywood er underlagt og udvælges af producenten, der har det endelige ansvar overfor filmselskabet og beslutningskompetencen i spørgsmål om alt fra manuskriptet til den endelige klipning af filmen.

Eksterne henvisninger 

Stillingsbetegnelser
 
Videregående uddannelser i Danmark
Filmhold
Foss

Foss kan betyde flere ting:

 FOSS er et akronym for Free and Open Source Software.
 Fos et vandløb med kraftig strøm, en elv.

Familienavn 
Slægter med navnet Foss:

Den lærde slægt Foss
Slægten kan føres tilbage til magister Christen Foss eller Reff (1553—1625), der først var lektor i Viborg, senere kannik i Århus og fra 1581 rektor ved Viborg Katedralskole.

Blandt efterkommerne efter Christen Foss er:
 Niels Foss (1588—1645), provincialmedicus i Skåne
 Christian Foss (1626—80), livlægen
 Matthias Foss (1627—83), biskop
 Jens Foss (1629—87), læge
 Niels Foss (1670-1751) bogsamler

Præste- og Embedsmandsslægten

Denne Foss-slægt begynder med Lauritz Foss (død 1640), der fra 1602 var kapellan, senere sognepræst i Stepping og Frørup.

Blandt efterkommerne af Lauritz Foss er:
 Aage Hjalmar Foss (1853—94), operasanger
 Harald Foss (1843-1922), landskabsmaler
 Pianistinden Emma Foss (1861-1926), der var gift med komponisten Siegfried Langgaard
 Einar Alexander Foss (1858—1925), ingeniør
 Einar Philip Foss (1893 – 1967) erhvervsmand og politiker
 Erling Foss (1897 – 1982) erhvervs- og modstandsmand
 Nils Foss (1928 - 2018) direktør og civilingeniør
 Lars Foss (1924 – 2007) direktør og civilingeniør

Kilde 
 DANSK BIOGRAFISK LEKSIKON, 1932-44, Grundlagt af C. F. Bricka, Bind 7 side 187 

Slægter fra Danmark
Primrose Hill

Primrose Hill er en naturpark lige nord for Regent's Park i London med udsigt over the London skyline

Green, Berry og Hill på Greenberry Hill 
I 1600-tallet var området kendt som Greenberry Hill og her blev, ved et mærkeligt sammentræf, tre katolske præster ved navn Green, Berry og Hill henrettet ved hængning.

Det begyndte med, at magistraten Edmund Berry Godfrey 28.september 1678 blev opsøgt af to protestantiske præster, Titus Oates og Israel Tonge. Disse påstod at være i besiddelse af dokumenter, der beviste eksistensen af en sammensværgelse for at få Charles II afsat, så hans katolske lillebror James kunne blive konge i stedet for. I virkeligheden drejede det sig om falsknerier, for at sætte Englands katolikker i et dårligt lys.

Oates og Tonge ville have sir Godfrey til at bevidne deres edsaflæggelse på at dokumenterne var ægte. Han sagde da at han måtte få at vide, hvad der stod i papirene. Han beholdt også en kopi. Sandsynligvis advarede han også en katolsk bekendt af sig, Edward Coleman, om påstandene i dokumenterne.

12.oktober 1678 forsvandt sir Godfrey. 17.oktober blev han fundet i det, der dengang blev kaldt Greenberry Hill, død og gennemstukket af sit eget sværd. Men stiksåret havde ikke blødt, så lægen konkluderede med, at han havde været død i 4-5 dage da han blev stukket. Sir Godfrey havde mærke efter kvælning rundt om halsen, og konklusionen blev, at det også var dødsårsagen.

En katolik ved navn Miles Prance hævdede, at han 14. oktober var blevet ført til et hus, hvor han så sir Godfreys lig. Han indrømmede delagtighed i mordet, men påstod, at initiativet var taget af tre præster som han også navngav: Robert Green, Henry Berry og Lawrence Hill. Sir Godfrey skulle være blevet lokket til huset, kvalt og fragtet til Hampstead. Senere trak Prance forklaringen tilbage, men da han blev sat i fængsel, ombestemte han sig. Sådan blev præsterne Green, Berry og Hill uskyldig hængt på netop Greenberry Hill.

Prance indrømmede senere at have aflagt falsk forklaring. Officielt blev sagen aldrig løst. Det blev sagt, at sir Godfrey led af depressioner, og at hans brødre prøvde at skjule hans selvmord, så hans ejendomme ikke blev beslaglagt af kronen. Kriminalforfatteren John Dickson Carr tog sagen for sig i 1936, og konkluderede med, at den sandsynlige bagmand var Philip Herbert, 7.jarl af Pembroke. Baggrunden var at sir Godfrey havde efterforsket Herbert for mord og fundet ham skyldig, men en benådning fra Parlamentet havde reddet ham fra at blive henrettet. Herbert havde både motiv og ressourcer til at få sir Godfrey ryddet af vejen.

Som tilfældigt sammentræf minder episoden om den tid på 1700-tallet, da man i de britiske styrker i Karibien fandt en oberst ved navn Quarrel (= skænderi), en oberst Riddle (= gåde), og en kaptajn Muddle (= forvirring, kaos).

Eksterne kilder/henvisninger 

 Udsigt fra Primrose Hill: http://www.bbc.co.uk/london/content/panoramas/primrosehill_360.shtml

Parker i London
Camden
Fredrik Skagen

Fredrik Skagen (født 30. december 1936 i Trondheim, død 20. juni 2017) var norsk kriminal- og børnebogs forfatter og har ernæret sig som universitetsbibliotekar.

Fredrik Skagen påbegyndte sit forfatterskab i 1968.

Bibliografi 
 1968, Jagten efter Auriga (ikke oversat til dansk) 
 1970, Jeg vet en deilig have (ikke oversat til dansk) 
 1970, Papirkrigen (ikke oversat til dansk) 
 1976, Utkastelsen (hørespil) (ikke oversat til dansk) 
 1978, Ulvene (ikke oversat til dansk) 
 1979, Forræderen (ikke oversat til dansk) 
 1980, Alt står bra til med nordmennene (noveller) (ikke oversat til dansk) 
 1981, Kortslutning (ikke oversat til dansk) 
 1982, Viktor! Viktor! 
 1983, Frit fald 
 1984, Tigertimen 
 1985, Voldtægt 
 1986, Døden i Capelulo (=Dragenatten)
 1987, En strek i regningen (tv-manuskript) (ikke oversat til dansk) 
 (1988, Dragenatten = Døden i Capelulu)
 1988, Menneskejægeren 
 1990, Alte Kameraden (ikke oversat til dansk) 
 1990, Pelle Maradona (billedbog) 
 1991, Landskab med kuglehul 
 1992, Otto og røverne (børnebog) (ikke oversat til dansk) 
 1992, Å drepe en sangfugl (noveller) (ikke oversat til dansk) 
 1993, Dødelig madonna (ikke oversat til dansk) 
 1993, Nemesis 
 1994, Skrik (ikke oversat til dansk) 
 1995, Nattsug (ikke oversat til dansk) 
 1996, Rekyl 
 1998, Blackout 
 1999, Drømmen om Marilyn (ikke oversat til dansk) 
 2000, Blomster og blod 
 2001, Blitz 
 2002, Fri som fuglen

Eksterne henvisninger 
 

Romanforfattere fra Norge
Krimiforfattere fra Norge
Novelleforfattere fra Norge
Børnebogsforfattere fra Norge
Dramatikere fra Norge
Manuskriptforfattere fra Norge
Norsksprogede forfattere fra Norge
Modtagere af Bokhandlerprisen
Modtagere af Cappelenprisen
Real-time Transport Protocol

Real-time Transport Protocol eller kort RTP er en IP-baseret protokol, der er designet til distribution af internetradio og digital video over intranet og internettet.

RTP-datastrømmen styres af RTSP.

Se også 
RTCP

Eksterne henvisninger 
Henning Schulzrinne's RTP page.
Vejviser: Internet real-time protocol (RTP) links

Internetteknologi
Datatransmission
Real time control protocol

Real time control protocol eller kort RTCP er en IP-baseret protokol, der er designet til styring af RTP internetradio og digital video.

Se også
RTSP

Eksterne henvisninger
Henning Schulzrinne's RTP page.
Vejviser: Internet real-time protocol (RTP) links

Internetteknologi
Hørespil

Hørespil (også kendt som lyddrama eller radioteater) er en dramatisk opførelse, eksempelvis et skuespil, som almindeligvis er skrevet for radio eller for afspilning på båndoptager eller lignende.

Der kan være indtil flere personer i et hørespil, som med deres tonefald udtrykker deres nuværende situation (glæde, ophidselse, depression, træthed osv.)

Der er ofte indlagt en akustisk baggrund (fly der letter, tog der passerer, skud etc.).

Hørespil i vore nabolande 

Hørespil bliver i Danmark produceret og sendt på DR. I Danmark bliver det kaldt Radiodrama. Radiodrama sender pt på P1, stream og podcast. I Danmark bliver der primært produceret ny dansk dramatik.
Hørespil har stor udbredelse i vore nabolande. På Sveriges Radio (SR) P2 lørdag og søndag (Riksradion) med nyproduktioner og genudsendelser af klassikere. Det tyske NDR kultur (NDR P3), som kan modtages af Yousee i Københavsnområdet, i Sønderjylland og flere andre steder i Danmark sendes ugentlige Hörspiele i genudsendelser og nyproduktioner, ofte i udveksling med de andre radiostationer.  I Tyskland er public service radio siden 1945 decentraliseret, til NDR, RBB (Berlin), WDR (i Køln), SWF (Baden-Baden), BRF (i München), etc. Samtlige tyske kulturradiokanaler kan opfanges på parabol. De kan også aflyttes på radiostationernes hjemmeside; Også NRK (Norsk Rikskringcasting, Oslo), og BBC (London), samt de fleste andre kulturlande i den vastlige sender radioteater (hørespil, radiodrama), i afsluttede spil af kunstnerisk og ikke nødvendigvis med kriminalmæssigt eller med pædagogisk præg.

Radioteatret (nu Radio Drama) i Dr's regi
I 2002 besluttede DR's ledelse i samarbejde med daværende konservative kulturminister Brian Mikkelsen at gøre P1, hvor Radioteatret sammen med Teatermagasinet hørte hjemme mandag aften, til en rent journalistisk kanal, hvorpå kulturstoffet blev flyttet til den mindre aflyttede P2, hvorpå seertallet til Radioteatret, som nu var omdøbt Radio Drama, faldt drastisk.

Men i 2007 besluttede DR at nedlægge de såkaldte enkeltspil og satse på serier af 30 timers varighed, og lyttertallene begyndte igen at stige helt op mod 100.000 ugentlige lyttere. Fra 2008 blev det også muligt at høre Radio Drama som podcast.

I 2011 flyttede Radio Drama tilbage til P1 i takt med, at DR mistede en FM-kanal. Flere danske dagblade har skrevet, at hørespillene har fået en renæssance.

Kunst
Teater
Hørelse