kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Dalmatien

Dalmatien er en geografisk og historisk region. Det er en del af Kroatien og omfatter Kroatiens kyststrækning med tilhørende øer ved Adriaterhavet. Areal udgør 12.732 km².

Det har subtropisk klima med milde vintre, vinterregn, maki og skov og er et populært turistområde.

Her ligger byerne Split, Makarska, Podgora, øen Hvar og Dubrovnik.

Historie

Antikken 
Navnet  Dalmatien stammer fra den illyriske stamme, som romerne kaldte Dalmatae, som beboede Adriaterhavets østlige kyster i det 1. årtusinde f.Kr. 

Fra 4. årh. f.Kr. var Dalmatien en del af det illyriske kongerige.  romerne etablerede et protektorat efter den Illyriske krig i 220 f.Kr. Den nordlige del af kongeriget blev til den romerske provins Illyricum omkring 32-27 f.Kr., og i 9 e.Kr. blev Dalmatien indlemmet i den. Dalmaterne og pannonerne gjorde  en række opstande mod det romerske styre. Da de blev knust i 10 e.Kr. blev Illyricum delt i to, Pannonia og Dalmatia, hvor Dalmatia kom til at omfatte størstedelen af den Adriaterhavskysten og de Dinariske alper. Den senere kejser Diocletian blev født i provinsen.

Da Romerriget blev delt, blev Dalmatien en del af det vestromerske rige, men da det brød sammen i 5. årh. blev provinsen erobret af goterne. I 535 kom det under østromersk kontrol.

Middelalder 
I årene 1000-1797 hørte Dalmatien under Venezia, derefter under Østrig-Ungarn til 1919. Italien fik i 1915 løfte om at få det nordlige Dalmatien, men måtte nøjes med området omkring Zara (nu Zadar). Ved forhandlingerne i 1941 om Jugoslaviens deling fik Italien Norddalmatien, men i 1945 blev hele Dalmatien jugoslavisk.

Eksterne henvisninger 

Kroatiens geografi
Illyrien
Byer og territorier i Romerriget
Trøske

Trøske har fler betydninger:

Trøske (infektion) – et angreb af gærsvampen Candida albicans i munden på spædbørn.
Trøske (råd) – restproduktet efter svampes nedbrydning af vedstof (lignin og cellulose).
Gule Hav

Det Gule Hav i Nordkorea og Sydkorea også kaldet Vesthavet er den nordlige del af Østkinesiske Hav, som igen er en del af Stillehavet. Havet ligger mellem Folkerepublikken Kina og den Koreanske halvø. Havets navn stammer fra de sedimenter som "den gule flod" Huang He fragter ud i havet.

Se også 
 Algeopblomstring

Kinas geografi
Koreas geografi
Randhave i Stillehavet
Trøske (infektion)

Trøske er betegnelsen for en infektion med gærsvampen Candida albicans i munden på spædbørn.

Svampesygdomme

simple:Oral candidiasis
Smalbladet dunhammer

 
Smalbladet dunhammer (Typha angustifolia) er en sumpplante, der vokser ved søbredder og vandløb. Den er mellem 1 og 2,5 meter høj og har lange blade, der er ca. 1 cm brede. Frøstanden er ved modenhed op til 2 cm bred.

Beskrivelse 
Smalbladet dunhammer er en løvfældende flerårig urt med opret, slank vækst. Bla­dene er tykke og svampede at føle på. De er oprette og linieformede med hel rand. Begge sider er grågrønne. Blom­sterstanden bærer øverst et aks med gule han­blomster, så et stykke nøgen stængel, og nedenun­der et brunt, hun­ligt aks. Det hunlige aks bliver til dunhammeren, som er frøstanden. Frugterne er små nød­der med gulgrå frøhår. Frøene spirer villigt.

Rodnettet består af en vandret rodstængel, der bærer blade, blomsterstængel og trævlerødder. Planten er meget aggressiv, og bør holdes under skarpt opsyn, så den ikke fortrænger andre.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 1,00 x 0,50 m (100 x 10 cm/år).

Voksested 
Smalbladet dunhammer gror på mineralrig bund i rørsumpen ved søer, damme og vand­huller. Den træffes mest almindeligt i Østdanmark, hvor den vokser sammen med bl.a. brudelys, gul iris, høj sødgræs, kæmpestar og tagrør.

Smalbladet dunhammer mangler helt på Mols.

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Flerårige urter
Haveplanter
Dunhammer
Reciprocitet (sociologi)

Reciprocitet betyder gensidighed. Reciprocitet findes i mange sociale sammenhænge, hvor det er vigtigt at der fastholdes en balance eller lighed mellem parterne. Dette gælder typisk når man giver gaver.

Gives gaver mellem ligemænd, lægger parterne ofte vægt på at de er på samme niveau og at der ikke – tidsmæssigt – er for stor afstand mellem dem. Tilsvarende når venner eller kammerater uformelt holder – et ofte skarpt – øje med om de enkelte venner eller kammerater giver det rigtige antal omgange og hvornår de gør det.

På det diplomatiske plan har reciprocitet stor betydning. Det er almindelig sædvane at to parter møder med passende repræsentanter, en statsminister kan matche en premierminister, en udenrigsminister en anden udenrigsminister osv.

En særlig form for reciprocitet findes i den private hævn og i den offentlige (især statslige) straf i medfør af en dom.

Samfundsvidenskab
De unge vilde

De unge vilde er betegnelsen for en bevægelse i dansk billedkunst fra begyndelsen af 1980'erne. Selve udtrykket stammer fra de tyske Junge Wilde, der var den danske bevægelses inspiration. Man bruger ofte også betegnelsen De nye vilde (fra det tilsvarende tyske Die Neue Wilde).

Kendetegn 
Perioden karakteriseres især ved en tilbagevenden til maleriet efter en periode domineret af minimalismen og konceptkunsten, som bevægelsen kan ses som et oprør mod. Ofte ses sære materiale blandinger og forvirrende betydninger samlet i malerierne, der således på enhver måde undsiger den forgående tendens til abstraktion og teoretisk tilgang til kunsten.

Inspirationen blev hentet hos de tyske berlinermalere som Helmut Middendorf, Salomé, Bernd Zimmer og Elvira Bach, der med udstillingerne Heftige Malerei og Haus am Waldsee i 1980 tog deres forgængere, Georg Baselitz og A. R. Pencks ekspressive stil op og kombinerede den med punkens energi og nihilisme. Desuden fra Kölner-scenen, hvor en mere konceptuel indgang var den fremherskende, og hvor malerierne i højere grad spillede på ironi og et dobbelttydigt forhold til betydninger og til kunstnerrollen. I Köln var det kunstnere som Walter Dahn, Jiri Georg Dokoupil, Rainer Fetting, Jorg Immendorff og Albert Oehlen, der inspirerede den danske bevægelse. Sluttelig kom inspirationen fra de italienske malere Sandro Chia, Francesco Clemente, Enzo Cucchi og Mimmo Paladino, der under betegnelsen transavantgarde havde taget maleriet op sideløbende med deres tyske kolleger. Den italienske bevægelse mindede mest om de vilde malere i Köln med en mere teoretisk indgang, men også med en stil, der i højere grad lånte fra de Italienske futurister end fra den tyske ekspressionisme.

I Danmark 
Perioden indledtes i Danmark med udstillingen Kniven på hovedet, hvor en række akademielever fra Hein Heinsens skole viste malerier i en voldsom symbolmættet og ekspressiv stil. 

Siden fulgte der en række udstillinger som prøvede at karakterisere bevægelsen. 
 De nye vilde – Uden titel på Aarhus Kunstmuseum i 1983
 De unge vilde på Esbjerg Kunstmuseum i 1984
 Gud og Grammatik på Charlottenborg i 1984.

Ud over den især akademiuddannede del af bevægelsen skal nævnes Værkstedet Værst, Elmer og Bergljót Kjartansdóttir Ragnars' projekt Postpainting og maleren Troels Wörsel, der i Köln deltog i den tyske del af bevægelsen.

Unge vilde kunstnere fra Danmark 

 Lars Ravn
 Peter Bonde
 Christian Lemmerz

Kunst
Verner Dahlerup

Karl Verner Hornemann Dahlerup (født   31. oktober 1859 på Frederiksberg, død 24. august 1938 i København) var professor i nordiske sprog ved Københavns Universitet og grundlægger af Ordbog over det danske sprog. 

Dahlerup blev student i 1876 og kandidat i nordisk filologi i 1883 fra Københavns Universitet. Han var fra 1887 ansat som assistent ved Det Kongelige Bibliotek og blev 1899 docent ved Københavns Universitet, hvor han i 1911 blev ordinær professor i nordiske sprog (emeritering 1926).

I ordbogsprojektet var Dahlerup hovedarbejdskraften fra omkring 1900 til 1915, hvor projektet overgik til Det Danske Sprog- og Litteraturselskab: I de sidste år ansatte han yngre filologer som medhjælpere. 

Verner Dahlerup var gift med Marie Dahlerup (13. februar 1862 – 27. januar 1954). De ligger begravet på Vestre Kirkegård i København.

Eksterne henvisninger 
 
 Forord af Verner Dahlerup til 1. bind af Ordbog over det danske sprog (1918)

Danskere i 1800-tallet
Danskere i 1900-tallet
Professorer fra Københavns Universitet
Riddere af Dannebrog
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Faglitterære forfattere fra Danmark
Filologer fra Danmark
Personer fra Frederiksberg
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Verner
Dansksprogede forfattere fra Danmark
Gaveøkonomi

Gaveøkonomi betegner en social struktur, hvor udveksling af varer og tjenesteydelser almindeligvis foregår ved hjælp af gaver, altså uden en udtrykkelig aftale om "noget for noget". Dens direkte modsætning er byttehandel eller markedsøkonomi.

I mange kulturer er det at give gaver en vigtig begivenhed og det er næsten altid sådan, at det er giveren, der får den sociale prestige, som er forbundet med at give gaven.

En gave havde oprindelig et indhold, der drejede sig om overførsel af anerkendelse og ære. Der kan man finde masser af eksempler på i de nordiske sagaer, men det ses også i bedste velgående, når folk giver "en omgang". Det bliver taget meget ilde op, hvis nogen vil betale sig ud af den æresgæld, gaven pålægger dem. Derimod er løsningen, at man selv giver en omgang straks – eller senere.

Økonomiske systemer
Caracalla

Marcus Aurelius Antoninus (4. april 188 – 8. april 217), kendt som Caracalla (latin: "gallerkappe"), var romersk kejser 211 – 217 og den anden kejser i det Severiske dynasti.

Som ældste søn af kejser Septimius Severus fik han en militært præget opdragelse og tilbragte barndom og tidlig ungdom i felten. Allerede fra barndommen havde han et meget fjendtligt forhold til broderen Geta, der blev hans medregent. Han deltog i forskellige politiske intriger og påstås også at have konspireret mod faderens liv.

Ved Septimius' død i England overtog Caracalla kejsermagten sammen med Geta. Forholdet mellem dem var fra begyndelsen yderst spændt, og sandsynligvis december 211 lod Caracalla broderen myrde under foregivelse af et forsoningsmøde og fik enemagten. Mordet fulgtes af en voldsom udrensning (20.000 ofre nævnes) af både broderens tilhængere og andre mulige trusler mod tronen, og efterfølgende blev Geta idømt damnatio memoriae. Han sikrede sig straks prætorianergardens og hærens støtte ved stor økonomisk imødekommenhed og foretog derfor en yderligere devaluering af mønten. Moderen Julia Domna, som havde talt for forsoning, overlevede ved officielt at hylde det nye styre.

Den vigtigste indenrigspolitiske begivenhed under Caracalla er Borgerskabsloven af 212 (Constitutio Antoniniana) som gav alle frie mænd i Romerriget borgerskab. Denne lov, der betød en formel ligestilling for alle indbyggere uanset nationalitet, er formentlig udstedt af økonomiske årsager (alle frie kunne pålægges skatter) men var også en konsekvens af forgængernes udjævningspolitik. Desuden anlagde han den store badeanstalt Caracallas Thermer.

Størsteparten af sin regering tilbragte han med hæren i Østen, hvor han synes at have villet gå i Alexander den Stores fodspor. I Egypten begik han 215 eller 216 en massakre i Alexandria som følge af påståede forhånelser fra befolkningens side. 216-217 foretog han et omfattende felttog mod partherne, åbenbart under dække af venskabshensigter, og under tilbagetoget myrdedes han nær Carrhæ (Harran) på initiativ af gardepræfekten Macrinus, som derpå overtog tronen.

For eftertiden har Caracalla stået blandt de typiske romerske kejsertyranner som Nero, Domitian og Commodus, en brutal, hævngerrig og mistroisk enehersker som gjorde sig ensidigt afhængig af hæren. Beretningerne om grusomhedernes omfang er formentlig overdrevne, men generelt synes billedet af et hensynsløst militærregime at stå fast. Derimod fik hans regering varig betydning gennem borgerskabsloven, som banede vejen for nye folkegruppers indflydelse i riget. Om initiativet skyldes ham selv eller rådgiverne, vides ikke.

Litteratur 
 Herodian: Herodianus. With an English translation by C. R. Whittaker, bd. 1, 1969.

Eksterne henvisninger 

 Online Encyclopedia of Roman Emperors, Caracala  * Life of Caracalla (Historia Augusta, engelsk oversættelse og latinsk originaltekst)

Kejsere fra Romerriget
Brunkeberg

Brunkeberg er en ås på Norrmalm i Stockholm, en del af Stockholmsåsen. Oprindelig strakte den sig fra Johannes kyrka i nord til Brunkebergs Torg i syd, men den sydlige del er for længst udjævnet af bebyggelsen.

Se også 
 Slaget ved Brunkebjerg

Eksterne henvisninger 

Stockholms geografi
Bakkedrag
Macrinus

Marcus Opellius Macrinus (ca. 165 – 8. juni 218), kendt som Macrinus, var romersk soldaterkejser 217 – 218, hvis regering adskiller de to perioder med severiske kejsere i det Severiske dynasti.

Historie 
Hans baggrund er kun delvis kendt, han var mauretanier, uddannet sagfører men blev aldrig senator. Fra 212 fungerede han som gardepræfekt for prætorianergarden og som sådan arrangerede han mordet på Caracalla under tilbagetoget fra Parthien 217 og udråbtes til kejser. Grunden er uklar, visse kilder (Dio Cassius, Herodian) antyder at han søgte at komme kejserens egne mordplaner i forkøbet. Det lykkedes ham at redde hæren tilbage til Syrien efter at have betalt partherne erstatning.

Macrinus’ regering blev kun et mellemspil. Han opslog hovedkvarter i Syrien, hvor han søgte anerkendelse som hersker og prøvede at bedre økonomien ved nye love og overlod dermed initiativet til sine fjender i Rom. Caracallas moster Julia Mæsa og andre kvindelige repræsentanter for Severer-slægten fik hæren på deres side og opstillede Heliogabalus som ny tronkandidat, mens Macrinus blev upopulær i hæren ved sine spareplaner. Han besejredes i et slag ved Antiokia, blev fanget under flugten og henrettet.

Litteratur 
 Herodian: Herodianus. With an English translation by C. R. Whittaker, bd. 1, 1969.

Eksterne henvisninger 

 http://www.roman-emperors.org/macrinus.htm

Kejsere fra Romerriget
Tjek fødsels- og dødsår
Henrettede Romerske kejsere
Berliner Schloss

Berliner Schloss (dansk: Berlin Slot, egentlig Königliches Schloss (dansk: Kongelige Slot), fejlagtigt også omtalt Berliner Stadtschloss) er et slot på øen Spreeinsel i Berlins historiske centrum ved Schloßplatz. Slottet blev færdigbygget i 1443 og var hovedresidens (vinterresidens) for kurfyrsterne af Brandenburg, det senere Brandenburg-Preussen og kongerne af Preussen, som efter 1871 desuden var tyske kejsere. Efter første verdenskrig blev slottet museum.

Slottet blev i årene 1698-1713 ombygget af Frederik 1. af Preussen med tegninger af arkitekterne Andreas Schlüter og Johann Friedrich Eosander og anses som et hovedværk fra den nordtyske barok.

Under anden verdenskrig blev slottet skadet ved bombning, men ikke fuldstændig ødelagt. Slottet ligger i den daværende sovjetiske besættelseszone og kom derfor under DDR ved DDR's oprettelse i 1949. DDR's myndigheder rev slottet ned i 1950, fordi det angiveligt var et "symbol på preussisk imperialisme"; dette skete under stærke protester fra demokratiske lande. Det eneste DDR's myndigheder lod blive, var balkonen hvor Karl Liebknecht ved slutningen af første verdenskrig havde udråbt "den frie socialistiske republik" som aldrig blev en realitet. DDR opførte i midten af 1970'erne en bygning, Palast der Republik, til DDR's parlament, Volkskammer, og pladsen foran blev omdøbt fra Schlossplatz til Marx-Engels-Platz.

Efter Tysklands genforening fik slotspladsen sit gamle navn tilbage. I 2003 besluttede Forbundsdagen med overvejende flertal at rive Palast der Republik ned og genopføre Berlins byslot baseret på de oprindelige tegninger. Nedrivningen begyndte i december 2005. Det genopførte slot stod klar til indvielse i september 2020, men grundet COVID-19-pandemien blev den officielle åbning udskudt til 2021. Slottet anvendes i dag af museet Humboldt-Forum og udstiller de ikke-europæiske samlinger tilhørende Staatliche Museen zu Berlin, Stiftung Preußischer Kulturbesitz' kunstsamlinger, Humboldt-universitetets videnskabelige samlinger og dele af Staatsbibliothek zu Berlins samlinger.

Referencer

Se også 
 Schloss Charlottenburg
 Potsdamer Stadtschloss
 Neues Palais
 Schloss Sanssouci, den preussiske kongefamilies sommerresidens

Eksterne henvisninger 

 Förderverein Berliner Schloss e.V.
 Grafik og byggeri fotos af Berliner Stadtschloss (english)
 Gesellschaft Berliner Schloss e.V.
 Stadtschloss Berlin Initiative 
 Auf dem Weg zum Humboldt-Forum

Slotte i Berlin
Huset Hohenzollern
Maximinus II Daza

Maximinus II Daza eller Daia (kejsernavn: Caius Valerius Galerius Maximinus) (ca. 20. november 270 – juli-august 314) var romersk kejser under det såkaldte tetrarki i rigets østlige dele i perioden 311-313. 

Han var af illyrisk bondeslægt, uddannet som officer og var nevø af kejser Galerius, som adopterede ham. Ved Galerius’ magtovertagelse 305 rykkede han op som Cæsar (underkejser) i det sydlige Lilleasien, som han administrerede i de følgende år, og hvorfra han foretog felttog mod perserne. Fra 308 eller 310 tog han også titel af Augustus, stik imod tidligere aftaler, men forblev ellers loyal mod onkelen. Samtidig fik han generalen Licinius som modkejser.

Ved Galerius’ død 311 blev Maximinus officielt hans efterfølger og delte hans områder med Licinius, men allierede sig med den vestlige kejser Maxentius. Dennes nederlag og død 312 samt Licinius’ alliance med Konstantin I den Store undergravede Maximinus’ stilling. Et felttog mod Licinius havde i begyndelsen fremgang, men endte med et stort nederlag april 313 nær Heraklea, hvorpå Maximinus måtte flygte under stadige forsøg på at etablere modstand. Han indesluttedes af Licinius i Tarsus, og under belejringen døde han året efter, enten af sygdom eller ved selvmord.

Skønt ikke blandt de mest fremtrædende af tetrarkiets kejsere, har Maximinus alligevel fremkaldt stærk debat på grund af meget modstridende opfattelser af hans styre. Traditionelt har han været set som en hårdhændet og ambitiøs hersker, der drev kristenforfølgelser i stor stil. Nyere historikere har derimod opfattet ham som relativt moderat i sin optræden – bortset fra kristenforfølgelserne – og fremhævet, at hans magtområde blev meget søgt af politiske flygtninge.

Litteratur 
 Torben Christensen: C. Galerius Valerius Maximinus. Studier over politik og religion i Romerriget 305-13. Festskrift udgivet af Københavns Universitet. Kbh. 1974.

Eksterne henvisninger 

 Engelsksproget biografi om Maximinus

Kejsere fra Romerriget
Tjek fødsels- og dødsår
Nordisk Råds Filmpris

Nordisk Råds Filmpris er den nyeste af Nordisk Råds priser. Første gang der uddeltes en filmpris var i forbindelse med Nordisk Råds 50-års jubilæum i 2002. Prisen uddeles fast fra 2005 og er på 350.000 danske kroner, der deles mellem manuskriptforfatter, instruktør og producent.

Nordisk Film- & TV Fond administrerer prisen på vegne af Nordisk Råds. Vinderen af filmprisen vælges af en uafhængig jury, der er udvalgt af de respektive nordiske landes filminstitutter blandt kritikere og analytikere.

Prismodtagere 

 2002: Manden uden fortid (Mies vailla menneisyyttä). Manuskript, instruktion og produktion: Aki Kaurismäki. Finland.
 2005: Drabet. Instruktion: Per Fly, manuskript: Kim Leona, Dorte Høgh, Mogens Rukov og Per Fly, produktion: Ib Tardini. Danmark.
 2006: Zozo. Instruktion og manuskript: Josef Fares, produktion: Anna Anthony. Sverige.
 2007: Kunsten at græde i kor. Instruktion: Peter Schønau Fog, manuskript: Bo Hr. Hansen, produktion: Thomas Stenderup. Danmark.
 2008: Du levende. Instruktion og manuskript: Roy Andersson, produktion: Pernilla Sandström. Sverige.
 2009: Antichrist. Instruktion og manuskript: Lars von Trier, produktion: Meta Louise Foldager. Danmark.
 2010: Submarino. Instruktion: Thomas Vinterberg, manuskript: Tobias Lindholm, produktion: Morten Kaufmann. Danmark.
 2011: Svinlängorna. Instruktion: Pernilla August, manuskript: Pernilla August og Lolita Ray, produktion: Helena Danielsson og Ralf Karlsson. Sverige.
 2012: Play. Instruktion: Ruben Östlund, produktion: Erik Hemmendorff. Sverige. 
 2013: Jagten. Instruktion: Thomas Vinterberg. Danmark
 2014: Om heste og mænd. Instruktion og manuskript Benedikt Erlingsson, produktion: Friðrik Þór Friðriksson. Island
 2015: Fúsi (Virgin Mountain) af Dagur Kári (manuskript og instruktion), Baltasar Kormákur og Agnes Johansen (producenter). Island.
 2016: Louder Than Bombs af Joachim Trier, (instruktør, manuskript og producer) Eskil Vogt (manuskript og producer) og Thomas Robsahm (producer), Norge.
 2017: Little Wing af Selma Vilhunen (manuskript og instruktion), Kaarle Aho og Kai Nordberg (producere), Finland.
 2018: Kvinde på krigsstien af Benedikt Erlingsson (instruktør), Island.
 2019: Dronningen af May el-Toukhy (instruktør)! Danmark.
2020: Barn af Dag Johan Haugerud (manuskript og instruktion), Yngve Sæther (producer), Norge.
2021: Flugt (international titel: Flee) af Jonas Poher Rasmussen (manuskript og instruktion), Monica Hellström, Charlotte de la Gournerie og Signe Byrge Sørensen (producere), Danmark.
 2022: Lamb af Sjón (manuskript), Valdimar Jóhannsson (manuskript og instruktion), Hrönn Kristinsdóttir og Sara Nassim (produktion). Island.

Se også 
 Nordisk Råds litteraturpris
 Nordisk Råds Musikpris
 Nordisk Råds Miljøpris

Referencer

Ekstern henvisning 
 Filmprisens hjemmeside hos Nordisk Film og TV Fond
 Nordisk Råds Filmpris på norden.org
 Nordisk Film & TV Fond
 Nordisk Film & TV Fond – de fem nominerede film for 2010

Filmpriser
Filmpris
Etableret i 2002
Nordisk Råds Miljøpris

Nordisk Råds Miljøpris uddeles hvert år i forbindelse med Nordisk Råds session.

Formålet med Miljøprisen er at styrke bevidstheden om natur- og miljøarbejdet i Norden.

Prisen tildeles en nordisk erhvervsvirksomhed, organisation eller person som har formået at integrere hensynet til natur og miljø i sin virksomhed, i sit virke eller på anden måde har udøvet en ekstraordinær indsats for natur og miljø.

Vinderen af prisen vælges af en bedømmelseskomite på tretten sagkyndige personer der repræsenterer de fem nordiske lande og de selvstyrende områder Færøerne, Grønland og Åland. Hvert år udvælger komiteen et tema for prisen. Bedømmelseskomiteen træffer beslutning om tildeling af prisen på baggrund af indstillinger. Hver national komite kan højst foreslå to mulige prismodtagere, og hvert selvstyrende område kan højst foreslå én mulig prismodtager.

Temaet for prisen i 2011 var bæredygtig turisme: "Prisen tildeles en virksomhed, der fremmer bæredygtig turisme i Norden" . Bedømmelseskomiteen udpegede vinderen, norske Scandic Hotels, på sit møde i Helsinki 25. maj 2011.

I 2019 blev Nordisk Råds Miljøpris tildelt til Greta Thunberg, men hun har valgt at ikke at tage imod prisen. Det gjorte hun som protest mod manglende klimahandling.

Prisen blev uddelt første gang i 1995 og er på 350.000 danske kroner.

Prismodtagere 

 1995: Torleif Ingelög (Sverige)
 1996: Inuit Circumpolar Conference (Grønland)
 1997: Institut for Produktudvikling på Danmarks Tekniske Universitet (Danmark)
 1998: Projektet Jarðvegsvernd og leder Ólafur Arnalds (Island)
 1999: Ålands Natur & Miljö (Åland)
 2000: Miljøorganisationen Bellona (Norge)
 2001: Mats Segnestam (Sverige)
 2002: Arne Næss (Norge)
 2003: Ungdomsorganisationen Luonto-Liitto ry (Finland)
 2004: Coalition Clean Baltic
 2005: Ann-Cecilie Norderhaug (Norge)
 2006: Bogi Hansen (Færøerne)
 2007: Albertslund Kommune (Danmark)
 2008: Marorka (Island)
 2009: Friluftsfrämjandets virksomhed I Ur och Skur (Sverige)
 2010: Merkur Andelskasse (Danmark), Ekobanken (Sverige) og Cultura bank (Norge)
 2011: Scandic Hotels (Norge)
 2012: Olli Manninen (Finland)
 2013: Selina Juul (Danmark), for Stop Spild Af Mad bevegelsen
 2014: Reykjavik Kommune (Island)
 2015: SEV (Færøerne)
 2016: Steen Olesen og Klaus Pedersen, Danmark, for appen "Too Good to Go"
 2017: Jonne Hellgren, direktør for firmaet RePack, Finland, for med deres produkt at gøre miljø til en god forretning.
 2018: PISUNA Naturressourcerådet i Attu, Grønland.
 2019: Greta Thunberg (Sverige)
 2020: Jens-Kjeld Jensen (Færøerne)
 2021: Concito (Danmark)
 2022: Mariehamn (Åland)

Referencer

Se også 
 Nordisk Råds Filmpris
 Nordisk Råds litteraturpris
 Nordisk Råds Musikpris

Ekstern henvisning 
 Miljøprisen på Nordisk Råds webtsted
 Om Miljøprisen på Nordisk Råds webtsted

Miljøpris
Miljø og samfund
Etableret i 1995