kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Frederik Christian Otto Wedel Jarlsberg

Frederik Christian Otto lensgreve Wedel Jarlsberg (født 14. oktober 1718, død 18. november 1776 på Sønderskov) var en dansk-norsk godsejer og officer, far til Frederik Anton Wedel Jarlsberg.

Han var søn af Frederik Anton greve Wedel Jarlsberg. Han blev født 14. oktober 1718, passerede temmelig letvindt de lavere militære grader, i det han allerede 1739 blev karakteriseret major og kompagnichef ved det ene norske (senere benævnt søndenfjeldske) gevorbne Infanteriregiment. Da han året forud, ved faderens død, havde overtaget Grevskabet Jarlsberg under nok så vanskelige økonomiske forhold, der ikke bedredes under hans bestyrelse, kunne han efter regimentschefens udtalelse ikke ofre sig synderlig for sine militære pligter, hvilket imidlertid ikke forhindrede, at den unge major allerede 1746 blev oberst og chef for 2. smålenske Infanteriregiment. 1747 blev han kammerherre, 1755 generalmajor, 1760 forflyttedes han til chef for søndenfjældske gevorbne Infanteriregiment; 1759 blev han Ridder af Dannebrog, 1763 generalløjtnant, 1767 ridder af l'union parfaite og 1774 general. Han var også gehejmeråd.

Hans ovennævnte økonomiske vanskeligheder skrev sig delvis fra de betydelige tab, som driften af det jarlsbergske sølvholdige blyværk påførte ham, delvis også fra hans stort anlagte hushold og hans betydelige og kostbare byggearbejder på Jarlsberg Hovedgård. Hovedbygningen på Jarlsberg er i sin nuværende skikkelse opført i hans tid. Han indlod sig desuden i adskillige store ejendomshandler i Danmark, der næppe have kunnet undgå at trække penge ud af grevskabet. Han ejede Basnæs i Sjælland (1757-63), Glorup i Fyn (1754-57), Sønderskov Hovedgård ved Ribe (1775) og Dronninglund Slot i Vendsyssel. Denne sidste store ejendom købte og solgte han 1753, hvilket år han havde fået solgt det jarlsbergske blyværk til et privat selskab, fra hvilket han dog siden atter måtte overtage det. Wedel Jarlsberg døde på Sønderskov 18. november 1776 efter i mange år i høj grad at have lidt af gigt og podagra.

Han ægtede 19. maj 1745 Sophie Riborg Amalie Huitfeldt (1723-1776), datter af general
Hartvig Huitfeldt.

Han blev i 1749 optaget i den københavnske frimurerloge St. Martin, og var sandsynligvis blevet optaget i den første norske loge St. Olaus allerede ved dennes oprettelse tidligere samme år.

Henvisninger 
 Danmarks Adels Aarbog 1997-99.

Generaler fra Danmark
Modtagere af l'union parfaite
Godsejere fra Danmark
Frederik Christian Otto
Lensgrever fra Danmark
Frimurere fra Norge
Frimurere fra Danmark
Danskere i 1700-tallet
Godsejere fra Norge
Riddere af Dannebrog (1671-1808)
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Kammerherrer fra Danmark
Fabrikanter fra Norge
Gehejmeråder fra Danmark
Frederik Vilhelm Wedel Jarlsberg (1787-1863)

Frederik Vilhelm baron Wedel Jarlsberg (født 22. maj 1787 (døbt 4. juni i Næstved), død 26. juli 1863 i Larvik) var en dansk-norsk amtmand og toldinspektør.

Officer 
Han var søn af baron Fritz Wedel Jarlsberg og dennes første hustru Ulrica Eleonore født komtesse Brockdorff, gik på Christiani Institut og blev student 1804 fra Herlufsholm. Som officersaspirant blev han såret under Slaget om København i 1807 og blev uegnet til videre militærtjeneste. Han blev i 1808 sekondløjtnant i Livregiment Ryttere, blev 1809 sat à la suite i Akershusiske Dragonregiment, indtrådte i 1810 i nummer, blev 1811 sat på ældste gage og samme år atter sat à la suite.

Jurist og embedsmand 
1808 blev han juridisk kandidat. Wedel Jarlsberg blev derpå volontør i Rentekammerets 2. søndenfjeldske Kontor, 1809 auskultant i Rentekammeret, tiltrådte 22. oktober 1811 som amtmand over Finmarks Amt, hvor han levede i årene 1812-14. Som en frugt af dette ophold har han udarbejdet en Beskrivelse over Finmarkens Amt (udgivet 1887 ved hans søn Ferdinand Julius Wedel-Jarlsberg). 24. december 1813 overtog han stillingen som amtmand over Bratsberg Amt og var ved siden deraf indtil 1819 konstitueret amtmand over Grevskabet Laurvig. Som amtmand i Bratsberg foretog han flere ubesindige og overilede handlinger og var vistnok ikke særlig skikket for stillingen.

I 1838 blev han toldinspektør i Porsgrund distrikt, senere samme år i Tønsbergs distrikt og i 1844 i Larvik distrikt. Han ejede og beboede længe den gamle sædegård Brunlav. I 1859 fik han afsked fra statstjenesten. Wedel Jarlsberg var 21. august 1821 blevet Ridder af af Nordstjerneordenen og 28. januar 1836 Kommandør af samme orden.

5. maj 1812 blev han gift i Christiania med Ingeborg "Bolly" Margrethe von Haffner (født 18. november 1793, død 22. juli 1845 i Christiania), datter af oberstløjtnant, kammerherre Johan Friedrich Wilhelm Haffner og Sara Vilhelmine f. Hagerup.

Kilder 
 A. Falk-Jensen og H. Hjorth-Nielsen: Candidati og Examinati juris 1736-1936, Candidati politices 1852-1936, Candidati actuarii 1922-1936, bind IV, København: G.E.C. Gad 1954-1959, s. 294.
 
 J.L. Quisling: Gjerpen. En bygdebok , Kristiania, 1917
 Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste 

Amtmænd fra Norge
Frederik Vilhelm
Jurister fra Danmark
Embedsmænd fra Danmark
Baroner fra Danmark
Godsejere fra Norge
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Kommandører af 1. klasse af Nordstjerneordenen
Kavaleriofficerer fra Danmark
Herlovianere
Stamhuset Gavnø

Stamhuset Gavnø blev oprettet 1786 af Holger Reedtz-Thott og omfattede bl.a. Gavnø, Lindersvold og Strandegård. Det blev i 1805 afløst af Baroniet Gaunø.

Gavnø
Etableret i 1786
Ophørt i 1805
Grevskabet Jarlsberg

Grevskabet Jarlsberg var en af kun to grevskaber oprettet i Norge, der indgik i dobbeltmonarkiet Danmark-Norge.

Centrum for grevskabet var Jarlsberg Hovedgård, blev anlagt som Griffenfeldgård (også skrevet Griffenfeldtgård og Griffenfeld gård) hvor den gamle kongsgård og lensherreresidens Sem hovedgård havde ligget, 3 km nordvest for Tønsberg by. Griffenfeld faldt i 1676. Christian 5. lod da sin halvbror, Ulrik Frederik Gyldenløve overtage godset. I september 1683 solgte Gyldenløve til den tyske adelsmand baron Gustav Wilhelm von Wedel, som blev ophøjet i den dansk-norske lensgrevestand 4. januar 1684. Von Wedel er stamfar for slægten Wedel-Jarlsberg. Bestemmelser i Norges adelslov medførte at grevskabet siden 1842 er blevet betegnet som stamhus. Stamhuset, som er Norges eneste, er stadig i slægtens besiddelse. 

Stamhusbesidderen er dansk lensgreve. Han er den eneste lensgreve, som stadig besidder sit majorat.

Besiddere af lenet 
 1673-1676 Peder Griffenfeld
 1676-1683 Ulrik Frederik Gyldenløve
 1683-1717 Gustav Wilhelm von Wedel
 1717-1738 Frederik Anton Wedel-Jarlsberg 
 1738-1776 Frederik Christian Otto Wedel-Jarlsberg
 1776-1811 Frederik Anton Wedel-Jarlsberg 
 1811-1840 Johan Caspar Herman Wedel-Jarlsberg
 1840-1893 Peder Anker Wedel-Jarlsberg

Jarlsberg
Norges historie
Jarlsberg, Grevskabet
Ophørt i 1893
Etableret i 1673
Frederik Anton Wedel Jarlsberg (1748-1811)

Frederik "Fritz" Anton lensgreve Wedel Jarlsberg (født 26. juni 1748 på Jarlsberg, død 7. april 1811 i Wien) var en dansk diplomat.

Han var søn af grev Frederik Christian Otto Wedel Jarlsberg. Som yngling studerede han tre år ved Universitetet i Leipzig og blev derefter ansat ved Livgarden til Fods, hvor han i 1765 avancerede til først premierløjtnant og samme år karakteriseret kaptajn. Han blev 1773 kammerherre og fik 1774 afsked. 1776 overtog han Jarlsberg Hovedgård, men opholdt sig kun sjældent her, og engagerede sig ikke i driften. 1777 blev han Hvid Ridder (symbolum: Spes non confundit), 1790 gehejmeråd og 1804 gehejmekonferensråd.

På grund af svageligt helbred afbrød han 1779 sin militære løbebane og trådte over i diplomatiet. Fra 1779 til 1783 var han gesandt ved det neapolitanske hof, hjelmkaldtes af helbredsmæssige årsager og forflyttedes 1784 til Haag, hvor han forblev til 1788. I det følgende år erholdt han gesandtskabsposten i London, hvor han siden, alene med en afbrydelse under en længere permission 1802-1803, forblev indtil 1807. Han varetog op til Englandskrigene de svære forhandlinger med Storbritannien angående flådesager og handel uden at udvise større diplomatiske evner eller politisk dømmekraft. Han savnede opbakning fra den danske regering og var i perioder svækket af sygdom. I 1809 gik han atter ud som gesandt, denne gang til kejserhoffet i Wien. I denne stad døde han 7. april 1811.

Grev Wedel var næppe en mand uden duelighed. Men som den indgroede aristokrat og som den yderliggående reaktions ven havde han i sine forskellige stillinger vanskelig for at komme til rette med sine omgivelser. Hans sygelige tilstand synes til sine tider at have gjort ham næsten utilregnelig. Hans økonomi udartede til gerrighed, og for sin familie var han en tyran, hvis færd foranledigede de mest uhyggelige optrin.

Han ægtede 1. gang (1772) i Christiania Cathrine Storm (1756-1802), datter af stiftamtmand Caspar Herman Storm; 2. gang (1803) i Travendal komtesse Nicoline Wilhelmine von Luckner (1780-1873), datter af grev Nikolaus Luckner og grevinde Adamine Gottlobine født Wedell-Wedellsborg).

Kilder 
 Danmarks Adels Aarbog 1997-99.

Frederik Anton
Gesandter fra Danmark
Lensgrever fra Danmark
Godsejere fra Norge
Danskere i 1700-tallet
Danskere i 1800-tallet
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Riddere af Dannebrog (1671-1808)
Kammerherrer fra Danmark
Gehejmekonferensråder fra Danmark
Julius Wedel-Heinen

Julius Christian Friderich Wedel-Heinen (22. juni 1814 på Kærsgård – 7. marts 1887 på Elvedgård) var en dansk gehejmeråd og hofchef. Han var far til bl.a. Amalie og Theodor Wedel-Heinen.

Biografi 
Han var søn af kammerjunker, byfoged i Middelfart Anders Claus Wedel-Heinen (4. maj 1791 – 21. oktober 1857) til Kærsgård og 1. hustru Elisabeth f. von Krogh (12. juli 1794 – 14. januar 1845), blev student fra Sorø Akademi 1833, cand.jur. 1840, derefter fuldmægtig hos stiftamtmand Carl Emil Bardenfleth i Odense, volontær i Kabinetssekretariatet 1841 og hofjunker, kancellist 1842, kammerjunker 1843, kommitteret i Generalpostdirektionen 1845, kammerherre 1851, overpostamtsdirektør i Hamborg 1857, hvorfra han kort før 2. Slesvigske Krigs udbrud 1863 kaldtes tilbage til København som hofchef hos enkedronning Caroline Amalie, hvilken stilling han beklædte til hendes død 1881, hvorefter han udnævntes til gehejmekonferensråd.

Fra 1863 var han Kommandør, fra 1871 Storkors af Dannebrogordenen. Ifølge testamentarisk bestemmelse af hans faders fætter, konferensråd Lauritz Schebye Vedel Simonsen blev han ved dennes død 1858 ejer af Elvedgård, hvor han tilbragte sine sidste år til sin død, 7. marts 1887.

Han blev gift 5. september 1847 med Bertha Catharina komtesse Petersdorff (6. december 1823 – 8. juni 1895), datter af greve Gregers Christian Frederik von Petersdorff til Grevskabet Roepstorff og Louise Nicoline f. Schouboe. Under forhold, der ikke altid var lette, varetog han sine embeder med sjælden flid og samvittighedsfuldhed.

Hofchefer fra Danmark
Jurister fra Danmark
Godsejere fra Danmark
Julius
Storkors af Dannebrog
Danskere i 1800-tallet
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Kammerherrer fra Danmark
Gehejmekonferensråder fra Danmark
Johan Bülow (overpræsident)

Johan Keller Bülow (10. april 1885 i København – 6. december 1945) var en dansk embedsmand og overpræsident i København 1928-45.

Han var søn af direktør i Bikuben Sophus Bülow, blev student fra Metropolitanskolen 1902, cand.jur. 1907, overretssagfører 1911, assistent i Indenrigsministeriet fra 1909, fuldmægtig 1918, ekspeditionssekretær året efter og kontorchef 1921. Fra 1924 var han i Socialministeriet, hvor han fra 1925 var departementschef, året efter i Ministeriet for Sundhedsvæsen.

Han var desuden sekretær i Boligkommissionen 1916-20, chef for Indenrigsministeriets Boligafdeling 1927-25, sekretær for Provinshandelskammeret 1918-28, forretningsfører for Carnegies Belønningsfond 1920-28, formand for Danske Statsembedsmænds Samråd og Ministerialforeningen 1924-28, formand for Socialrådet og Indenrigsministeriets Arbejdsudvalg 1925-28, formand for Statens Forligsmænd i Arbejdsstridigheder, medlem af Nationalbankens repræsentantskab, af livsforsikringsselskabet Hafnias kontrolkomité og af bestyrelserne for Finsens medicinske Lysinstitut og Dronning Louises Børnehospital. Formand for den danske styrelse af Nordiske Administrative Forbund fra 1929. Han blev Ridder af Dannebrog 1922, Dannebrogsmand 1927, fik Fortjenstmedaljen i guld 1930, Kommandør af 2. grad 1933 og senere Kommandør af 1. grad. Han modtog adskillige udenlandske ordener.

Kilder 
 Kraks Blå Bog 1929

Foreningsformænd fra Danmark
Jurister fra Danmark
Departementschefer i Socialministeriet
Overpræsidenter i København
Johan
Kommandører af 1. grad af Dannebrog
Modtagere af Fortjenstmedaljen i guld
Advokater fra Danmark
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Studenter fra Metropolitanskolen
Frederik Hey

Frederik Larsen Hey (21. februar 1857 i Odense – 17. oktober 1925 på Billeshave) var en dansk grosserer, konsul, godsejer og politiker.

Han var søn af vinhandler F.W. Hey og hustru f. Larsen og drev firmaet, der bar faderens navn. Han var oplært ved handelen i København og udlandet (særlig Bordeaux), overtog faderens forretning 1891; siden 1908 passiv deltager; ledede i 1907 sammenslutningen at de fleste danske glasværker, der senere blev ejet og drevet af A/S Kastrup Glasværk. Han var kgl. spansk vicekonsul 1895-1916. Fra 1919 til sin død ejede han herregården Billeshave på Fyn.

Medlem af Odense Byråd 1897-1902; værge for Skt. Knuds Kirke i Odense i fra 1891; medlem af Landstinget fra 1902 (frikonservativ); i tilsynsrådet for Kongeriget Danmarks Hypotekbank; Medstifter af og formand for Østifternes Hypotek-Forening; medstifter af og i forretningsudvalget for Genforsikrings-aktieselskabet Skandinavia; medlem af Fyens Disconto Kasses repræsentantskab ; i bestyrelsen for Dansk Eksportforening; formand for A/S Kastrup Glasværk, formand i direktionen for Fyens kommunale Telefonselskab og formand for A/S De forenede Spritfabrikker; formand for og leder af AB Kosdala Glasbruk i Sverige; formand for A/S Bryggeriet Odense; medlem af Toldrådet 1910; kgl. kommissarius i Den sjællandske Bondestands Sparekasses likvidationsafdeling; medlem af Sparekasse- og Bankkommissionen i henhold til Lov af 13. april 1910.

Hey blev Ridder af Dannebrog 1898, Dannebrogsmand 1908, Kommandør af 2. grad 1911 og af 1. grad 1923 og bar flere udenlandske ordener.

Han var gift med Kristine Lucia født Sommer (19. april 1861 i Stenløse ved Odense – 11. august 1934 på Montebello), datter af sognepræst Jensenius Sommer (død 1873) og hustru f. Gjellebøl (død 1902).

Frederik Hey er begravet på Hellerup Kirkegård.

Der findes portrætmalerier af Herman Vedel fra 1920 (tidl. i Forsikringsselskabet Skandinavia) og af Knud Larsen fra 1909. Fotografier af Julius Folkmann.

Kilder 
 Kraks Blå Bog 1910

Landstingsmedlemmer i 1900'erne
Landstingsmedlemmer i 1910'erne
Landstingsmedlemmer i 1920'erne
Kommandører af 1. grad af Dannebrog
Medlemmer af Odense Byråd
Grosserere fra Danmark
Personer fra Odense
Godsejere fra Danmark
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Politikere fra De Frikonservative
Politikere fra Det Konservative Folkeparti
Diplomater fra Spanien
Skovlund (Slesvig)

Skovlund (dansk) eller Schafflund (tysk) er en landsby og kommune beliggende cirka 16 kilometer vest for Flensborg ved hovedvejen B199 mellem Flensborg og Nibøl på den slesvigske gest. Administrativt hører kommunen under Slesvig-Flensborg kreds i den nordtyske delstat Slesvig-Holsten. Kommunen samarbejder på administrativt plan med andre kommuner i omegnen i Skovlund kommunefællesskab (Amt Schafflund). Med under kommunen hører også en del af Bjørnshoved (også Bjørnshøj, ty. Bärenshöft, resten under Hørup). I kirkelig henseende hører landsbyen under Nørre Haksted Sogn. Skovlund hørte i den danske tid som eneste landsby i sognet under Kær Herred (Tønder Amt), som ellers hørte under Vis Herred i Flensborg Amt.

Historie 
Skovlund er første gang nævnt 1477. På jysk hedder landsbyen Skovlunj. På ældre dansk findes også formen Skaflund og Skavlund, det sidste afspejler i højere grad  en sønderjysk udtale. Forleddet synes at være afledt af verbet oldnordisk skafa (skrabe, kradse), hvilket er igen en afledning af oldn. skafl, som kan beskrive både en høj snedrive med tilspidset kant og spiselige vækster, grøntsager (sml. got. skaft). Navnet kan såldes tolkes som resultat af sandflugt parallel med den norske betydning snedrive (sml. også bebyggelsesnavnet Strøsand/Strygsand i nabosognet Medelby). Senere blev navnet omtydet på dansk til Skovlund.

Stednavnet Bjørnshoved (også Bjørnshøj) er første gang dokumenteret 1726. Navnet er sandsynligvis et sammenligningsnavn sigtende til et trekantet stykke agerjord afgrænset af engarealer.

Udgravninger viser at byen allerede var beboet i ældre stenalder, bronzealder og jernalder. Skovlund vandmølle blev sandsynligvis oprettet i det sene middelalder, i 1500-tallet kom møllen under Slesvig Domkapitel

Geografi 
Skovlund er beliggende ved sammenløbet af Medenå (Meden Mølleå) og Valsbæk (Valsbøller Strøm), som derefter hedder Skovlund Å (Skovlund Møllestrøm). Åen optager få km sydvest for Skovlund fra øst Lindåen, der nu kaldes for Soholm Å. Valsbækker danner på en strækning grænsen mellem Vis og Kær Herred. Landsbyen er i dag centrum for områdets kommunefælleskab og råder både over en tysk og en dansk skole, en tysk og en dansk børnehave, et lægehus og diverse butikker. Blandt byens seværdigheder er en gammel vandmølle fra 1300-tallet.

I området omkring byen var der planlagt et større underjordisk CO2-Lager
.

Noter

Eksterne henvisninger 

 Amtsforvaltningen Skovlund (tysk)

Byer i Kreis Slesvig-Flensborg
Byer i Slesvig-Holsten
Magnetbånd

Magnetbånd er et lagringsmedie, der benyttes til at lagre lyd, video eller andre data. Det består af en base, der typisk er en form for formstabil plastik med et påklæbet magnetiserbart lag. Informationen skrives på magnetbåndet af en eller flere små elektromagneter, der magnetiserer belægningen på båndet i større eller mindre grad og i varierende retning, mens båndet føres forbi magneten/magneterne. Disse elektromagneter gennemløbes af en strøm, hvis styrke svarer til det signal, der ønskes gemt på båndet. Elektromagneterne kaldes typisk tonehoveder, læse/skrive-hoveder eller lignende. Gengivelsen sker ligeledes ved at føre båndet forbi de samme eller lignende hoveder, men denne gang inducerer magnetiseringen i båndets belægning svage strømme i hovedet. Disse strømme forstærkes og viderebehandles.

Princippet med lagring af lyd i magnetiserbare medier skyldes danskeren Valdemar Poulsen, der i 1898 fik patent på telegrafonen, et apparat der kunne optage og gengive lyd fra en ståltråd. Patentet omfattede også magnetisk optagelse på andre medier. Optagelse og gengivelse af lyd fra ståltrådoptagere fandt anvendelse inden for mange områder. B&Os betegnelse for båndoptagere, Beocord, skyldes at de første maskiner optog på ståltråd, cord.

I Tyskland i 1930'erne begyndte man at anvende bånd med en papirbase. Her opdagede man også princippet bag Hi-fi-optagelse. Efter 2. Verdenskrig begyndte man i større omfang at anvende spolebånd i andre lande.

I 1963 introducerede Philips kassettebåndet, hvor to små spoler med magnetbånd er anbragt inde i en plastikkassette. Dette gør det nemt at skifte bånd, da man ikke nødvendigvis behøver spole tilbage først, lige som selve skiftet kan ske meget hurtigt.

Magnetbånd fandt også hurtigt anvendelse som lagringsmedie til computere i de såkaldte båndstationer. Her anvendtes i lang tid overvejende store og brede spolebånd, men efterhånden har forskellige mindre kassetter erstattet de store spoler.

Endelig har magnetbånd fundet anvendelse til lagring af video. Oprindeligt kaldte man maskinerne for billedbåndoptagere, men snart blev betegnelsen videooptager dominerende. På grund af den store mængde data, som et videosignal kræver, anvendte man skrivning og læsning i spor, der gik på skrå hen over båndet, hvorved den mekaniske konstruktion blev noget kompliceret.

Såvel lyd som video kan lagres digitalt, hvis optageren er konstrueret til dette.

Magnetbånd har mistet betydning i dag, hvor meget i stedet lagres på harddiske eller på forskellige former for optiske diske, men de anvendes stadig til lydoptagelse og -gengivelse samt til backup af data.
Iris (tidsskrift)

Maanedsskriftet Iris eller bare Iris var et dansk tidsskrift der udkom i perioden 1791-1795.

Bladet blev redigeret af Johan Clemens Tode, og var en fortsættelse af hans tidsskrift Valhalla (1790-1791). Iris blev udgivet af hofboghandler Simon Peter Poulsen, og det var Poulsens navn der stod på dets titelblad, selvom Todes bidrog med størstedelen af artiklerne til bladet.

Iris blev startet som et moderat konservativt modspil til det mere liberale tidsskrift Minerva. Et af Minervas populære indslag, var den faste klumme "Historien", som gav et overblik over begivenhederne i Europa. Her havde Minerva været udpræget sympatiserende med den franske revolutions tidlige stadier. Tode indførte i Iris en lignende fast klumme kaldet "Udsigt over Begivenhederne i Europa", og her kunne han lufte sin modvilje overfor revolutionen og dens radikale idéer.

Tidsskriftet indeholdt også boganmeldelser og skønlitterære bidrag. Bl.a. blev Todes roman Kjærlighedens Nytte sendt i bladet i perioden 1791-1792 foruden digte og drikkeviser, hvoraf mange var forfattet af Tode selv.

Tidsskriftet var dog også åbent for tilsendte indlæg, deriblandt var f.eks. Rasmus Nyerups indlæg "Fortegnelse over den Danske Almues Morskabsbøger" (1795-1796), som var det første forsøg på en bibliografi over de danske såkaldte folkebøger.

Som et tillæg til tidsskriftet udkom Todes Kritik og Analyse, et blad med litteraturkritik han havde oprettet 14. maj 1790.

Tode mistede dog efterhånden interessen for bladet, og der blev længere mellem hans bidrag til bladet. I foråret 1796 var han blevet ramt af en hjerneblødning der indskrænkede hans energi, selv om han fortsatte med at virke som forfatter og tidsskriftskribent. Fra januar 1795 skiftede bladet navn til Iris og Hebe.

Henvisninger

Kilder 
 E. Schiegelow, Johan Clemens Tode, Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck, 1941. s. 128-137.
 F. Rønning, Rationalismens Tidsalder, bind IIIa, Karl Schønbergs Forlag, 1896.
 F. Rønning, Rationalismens Tidsalder, bind IIIb, Karl Schønbergs Forlag, 1899.
 Edvard Holm, Den offentlige Mening og Statsmagten, 1975 (1888), s. 53, 70, 72, 79-80, 91, 106, 107.

Tidsskrifter fra Danmark
Etableret i 1791
Ophørt i 1795