kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Leopold von Buch

Christian Leopold von Buch (født 26. april 1774 på slottet Stolpe i Ukermark, død 4. marts 1853 i Berlin) var en tysk geolog.

von Buch studerede ved bjergakademiet i Freiberg og hyldede længe sin lærers, Werners neptunistiske anskuelser, men efter gentagne besøg i vulkanske egne måtte han mere og mere tage afstand fra Werner og trådte nu i skranken for en yderliggående vulkanistisk lære. Paå sine talrige geologiske rejser besøgte von Buch store dele af Europa samt de kanariske Øer. Han modtog Wollastonmedaljen i 1842.

Af hans mange geologiske afhandlinger kan nævnes Geognostische Karte von Deutschland und den umliegenden Staaten (1826 og 1832), der efterhånden er udkommet i en mængde udgaver; endvidere Reise durch Norwegen und Lappland (2 bind, 1810) samt Über den Jura in Deutschland (1839). Også som palæontolog offentliggjorde von Buch betydningsfulde arbejder, der særlig omhandler brachiopoder.

Kilder 

 

Geologer fra Tyskland
Palæontologer
Botanikere med autornavne
Modtagere af Wollastonmedaljen
Faglitterære forfattere fra Tyskland
Tysksprogede forfattere
Tyskere i 1700-tallet
Tyskere i 1800-tallet
14. etape af Tour de France 2011

Fjortende etape af Tour de France 2011 var en 168,5 km lang bjergetape. Den blev kørt den 16. juli fra Saint-Gaudens til toppen af Plateau de Beille.

 Etape: 14. etape
 Dato: 16. juli
 Længde: 168,5 km
 Gennemsnitshastighed: 32,2 km/t

Point- og bjergspurter

Pointspurt (Orgibet) 
Efter 36,5 km

1. bjergspurt (Col de Portet-d'Aspet) 
2. kategori på Col de Portet-d'Aspet, efter 26,5 km (1.069 m; 4,3 km à 8,1 %)

2. bjergspurt (Col de la Core) 
1. kategori på Col de la Core, efter 62,5 km (1.395 m; 14,1 km à 5,7 %)

3. bjergspurt (Col de Latrape) 
2. kategori på Col de Latrape, efter 94 km (1.110 m; 5,6 km à 7,2 %)

4. bjergspurt (Col d'Agnes) 

1. kategori på Col d'Agnes, efter 109 km (1.570 m; 10,0 km à 8,2 %)

5. bjergspurt (Port de Lers) 
3. kategori stigning på Port de Lers, efter 118 km (1.517 m; 3,8 km à 5,5 %)

6. bjergspurt (Plateau de Beille) 
"Udenfor kategori" stigning på Plateau de Beille, efter 168,5 km (1.780 m; 15,8 km à 7,9 %)

Resultatliste

Manglende ryttere 
 132  William Bonnet (FDJ) kom ikke i mål indenfor tidsgrænsen.

Ekstern henvisning 
 Etapeside  på Letour.fr     

 14

en:2011 Tour de France, Stage 12 to Stage 21#Stage 14
Incubus (dæmon)

En incubus er ifølge middelalderlige legender en dæmon som i form af en mand forfører kvinder, helst nonner. Bøger om hekseri fra 1500-tallet nævner disse oftere end succuba, den kvindelige dæmon som forførte mænd.

Hvis mænd havde haft sex med en nymfe, kunne dette være en succuba. Denne bevarede mandens sæd og forvandlede sig til en incubus, som forførte en kvinde, som derefter fik et deformt barn.

Eksterne henvisninger 

 

Dæmoner
Djalma Julliot

Djalma Julliot (født 20. april 1858, død 2. august 1922) var en fransk instrumentmager, der, som Louis Lot tidligere havde været det, var fremtrædende i slutningen af 1800-tallet som fløjtemager. I 1896 overtog han familieforetagendet og navngav det efter ham selv; her specialiserede han sig i fløjter, men selskabet, der måtte lukke i 1940, lavede blandt andet også klarinetter.

Djalma Julliot lavede fløjter af alle størrelser, herunder diverse basfløjter, piccolofløjter og en af de første flûte d'amour med Böhm-system, som Philippe Gaubert spillede på til Verdensudstillingen i Paris i 1900.

Djalma Julliot tilskrives i samarbejde med François Borne at have udviklet e-splitten til hjælp med udførelsen af fløjtens høje e

Referencer 

Fløjtemagere
Personer fra Frankrig
20. etape af Tour de France 2011

Tyvende etape af Tour de France 2011 var en 42,5 km lang enkeltstart. Den blev kørt lørdag den 23. juli i og omkring Grenoble.

Tony Martin vandt etapen, mens Cadel Evans blev nummer to og overtog den gule førertrøje.

 Etape: 20. etape
 Dato: 23. juli
 Længde: 42,5 km
 Gennemsnitshastighed: 45,9 km/t

Mellemtider

1. mellemtid, Vizille, 15 km

2. mellemtid, Saint-Martin-d'Uriage, 27,5 km

3. mellemtid, Saint-Martin-d'Hères, 37,5 km

Resultatliste

Ekstern henvisning 
 Etapeside  på Letour.fr     

 20

en:2011 Tour de France, Stage 12 to Stage 21#Stage 20
Dzeltenie Pastnieki

Dzeltenie Pastnieki (De Gule Postbude) er et lettisk band etableret i 1979 i Riga i Lettiske SSR. Bandet var pionerer indenfor new wave såvel som reggae i Sovjetunionen. Deres musik rangerer fra guitar/el-bas/tromme-baseret post-punk over minimalistisk synthpop til eksperimenterende bånd-manipulation.

Bandets kernemedlemmer er forblevet Ingus Baušķenieks (el-bas, keyboards, vokal) og Viesturs Slava (guitar, keyboards, vokal), med Zigmunds Streiķis (keyboards) og Ilgvars Rišķis (trommer) til at afslutte den klassike opstilling. De fleste medlemmer af bandet, tidligere samt nuværende, er alumni fra Rigas 1. Statsgymnasium.

Deres første seks albums (1981–87) var optaget hjemme med almindelige spolebåndsoptagere, og distribueredes ved hjælp af hjemmekopiering (magnitizdat) på spolebånds- og kassettebåndsoptagere. Selvom efterspørgslen var stor op gennem 1990'erne, blev ingen af disse albums udgivet reelt før end i 2003, hvor Baušķenieks begyndte at udgive dem på cd på sit eget pladeselskab IB Ieraksti.

Den samtidige lettiske komponist Mārtiņš Brauns har udtalt, at Dzeltenie Pastnieki påvirkede hele den lettiske scene, inklusive ham selv og Raimonds Pauls. Bandets værker fra 1980'erne er ofte blevet rost af den ledende russiske musikkritiker Artemij Troitskij. Desuden, så er Dzeltenie Pastnieki det eneste lettisksprogede band, som er medtaget i Alexander Kusjnirs bog fra 1999 100 магнитоальбомов советского рока ("100 tapealbums med sovjetisk rock"), med et dedikeret kapitel for to af deres albums – Bolderājas dzelzceļš (1981) og Alise (1984).

Diskografi

Studiealbums

Andre udgivelser 

Musikgrupper fra Letland
Musikgrupper fra 1981
Grand Wizzard Theodore

Grand Wizzard Theodore (født som Theodore Livingston den 5. marts 1963 i Bronx i New York City i USA) er en amerikansk hiphop-dj og generelt anerkendt som opfinderen af scratching.

Theodore fik undervisning af sin bror Mean Gene i djing allerede inden han var teenager. Udover scratching, så opnåede Theodore berømmelse for sin beherskelse af needle drops samt andre teknikker som han opfandt eller fuldendte. Theodore var også i lære under Grandmaster Flash.

I begyndelsen af 1980'erne var Theodore medlem af gruppen Grandwizard Theodore & the Fantastic Five. De udgav "Can I Get a Soul Clap" i 1980. Han medvirkede også i filmen Wild Style fra 1983, ligesom han bidrog til filmens lydspor. Han forklarede oprindelsen af scratching i dokumentarfilmen Scratch.

Theodores frase "Say turn it up" fra nummeret "Fantastic Freaks at the Dixie" er blevet samplet af mange hiphop- og rapkunstnere, såsom Public Enemy (i nummeret "Bring the Noise"), Bomb the Bass (i nummeret "Megablast") og mange andre.

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger 
 Grand Wizzard Theodores biografi 

Hiphoppere fra USA
Dj's fra USA
Yo soy Betty, la fea

Yo soy Betty, la fea er en prisbelønnet colombiansk TV-serie fra 1999 skrevet af Fernando Gaitán og udgivet på RCN Televisión. Den blev vist første gang den 25. oktober 1999 og endte den 8. maj 2001. Skuespillerne Ana María Orozco og Jorge Enrique Abello havde hovedrollerne. Serien blev efter sit gennembrud i Colombia vist i flere andre lande og blev endda efterlignet i mange udgaver (se nedenfor). I 2010 indtrådte den i Guinness Rekordbog som den mest succesrige TV-serie i historien, da den har været udgivet i over 100 lande, er synkroniseret på 15 sprog og er blevet forsøgt efterlignet af 22 andre serier rundt om i verden.

Serien omhandler Beatriz Aurora Pinzón Solano, en lidet attraktiv men meget intelligent kvinde, der kæmper for sin karriere i et samfund, hvor skønhed ofte har mere at sige end evner. Hun får med møge og besvær og på trods af en lang og veludført uddannelse et arbejde som sekretær i modevirksomheden Ecomoda, hvor hun må udholde de andres hadefulde kommentarer til hendes ydre.

Medvirkende 
 Ana María Orozco som Beatriz Aurora Pinzón Solano, også kaldet "Betty".
 Jorge Enrique Abello som Armando Mendoza.
 Natalia Ramírez som Marcela Valencia
 Lorna Paz som Patricia Fernández "La Peliteñida".
 Julián Arango som Hugo Lombardi.
 Luis Mesa som Daniel Valencia.
 Ricardo Vélez som Mario Calderón.
 Mario Duarte som Nicolás Mora.
 Dora Cadavid som Inés "Inesita".
 Luces Velásquez som Bertha.
 Marcela Posada som Sandra.
 Stefanía Gómez som Aura María.
 Paula Peña som Sofía.
 María Eugenia Arboleda som Mariana.
 Jorge Herrera som Don Hermes.
 Adriana Franco som Doña Julia.
 Kepa Amuchastegui som Don Roberto.
 Talú Quintero som Doña Margarita.
 Alberto León Jaramillo som Gutiérrez.
 Martha Isabel Bolaños som Jenny "La Pupuchurra".
 Júlio César Herrera som Freddy.
 David Ramírez som Wilson.
 Celmira Luzardo som Catalina Ángel.
 Patrick Delmas som Michael Duanell.
 Pilar Uribe som María Beatriz Valencia.
 César Mora som Doctor Sánchez.
 Saúl Santa som Efraín Rodríguez "El Cheque".
 Diego Cadavid som Román.
 Scarlet Ortiz som Alejandra Zing.
 Angelly Moncayo som Karina Larson.
 Verónica Ocampo som Claudia Bosch.
 Rubén Óliver som Miguel Robles.
 Lorena de McAllister som Diana Medina.
 Elías Rima Nassiff som Doctor Rosales.
 Carlos Serrato som Gustavo Olarte.
 Alberto Valdiri som Gordito González.
 Diego Vivanco som Rolando "El Chesito Su Mercé".
 Claudia Becerra som Mónica Agudelo.
 Rosa Margarita Guerrero som María Claudia Botero.
 Paulo Sánchez Neira som Ingeniero Ortiz.

Efterligninger 

Serien satte en bølge i gang af efterligninger verden over:

Referencer

Eksterne henvisninger 
 

Tv-serier fra Colombia
Tv-serier fra 1990'erne
Verdensrekordindehavere
Mest angrebsivrige rytter (Tour de France)

Titlen mest angrebsivrige rytter (Le Prix de la combativité) er en pris i Tour de France. Den hylder ryttere som følger ånden i cykelløbet, og sætter farve på løbet ved at gå i udbrud og skabe spænding i feltet. 

En rytter bliver kåret som den mest angrebsivrige efter hver etape, undtagen på enkeltstarter og holdtidskørsler. Almindeligvis er det den rytter som har ligget længst tid i udbrud som får prisen. Der kåres også en mest angrebsivrig rytter i det samlede klassement, alle etaperne samlet. I lighed med de andre konkurrencer i løbet som det samlede klassement og pointkonkurrencen, skal rytteren fuldføre rittet for at blive kåret til løbets mest angrebsivrige rytter. Vinderen bliver kåret af en jury.

I 1956 blev André Darrigade den første som blev kåret til løbets mest angrebsivrige rytter, men titlen blev ikke uddelt årligt før 1980. Der uddeles ikke en trøje i konkurrencen, men vinderen efter hver etape får lov at cykle næste etape med rødt rygnummer med hvid skrift på trøjen, i stedet for det almindelige hvide med sort skrift. Vinderen bliver hyldet på podiet efter hver etape i lighed med etapevinderen og de forskellige trøjeholdere, og den samlede vinder kommer også på podiet på Champs-Élysées i Paris.

Vindere 

Tour de France
Bogesundslandet

Bogesundslandet er en halvø i det sydlige Uppland, tilhørende Vaxholms kommun i Sverige med  591 indbyggere.

Området hørte  oprindelig til Östra Ryds sogn og landkommune og senere til  Österåkers kommun som i 1974 blev lagt sammen med Vaxholm. Da kommunen igen blev delt i to i  1983, blev der lavet nye grænser så Bogesundslandet kom kom til at blive i Vaxholms kommun.
Navnet Bogesunds oprindelse er uklar.

Området som er et stort rekreationsområde med flere promenadestier og en campingplads ved Askrikeviken, har det kulturmindesmærkede Bogesunds slot som hovedseværighed.

Tidlig historie
Bogesundslandet kaldtes i  1600-tallet for Väderön (stavet Wäderöön) hvor Bogesund og Frössvik (stavat Frösswijk) var større herresæder. Bland de større gårde kan nævnes Hagie og Askrike gård. Fjorden ud for kaldtes tidligere Hagiefjärden, men nu Askrikefjärden.

Øen Storholmen syd for Frösvik med omkringliggende mindre øer antages at have  tilhørt Frössvik gods. 

Det var i midten af 1960'erne planlagt at Bogesundslandet skulle bebygges med boliger, men planerne blev senere skrinlagt, og nu har Vaxholms kommun foreslået at området skal gøres til et naturreservat.

Eksterne kilder/henvisninger 

Askrike camping.

Stockholms_län
Uppland
Stockholms_skærgård
Jens Esmark

Jens Esmark (oprindeligt Esmarch, født 31. januar 1763 i Houlbjerg i Jylland, død 26. januar 1839 i Kristiania) var en norsk mineralog, svigersøn af Morten Thrane Brünnich, far til Morten Thrane Esmark.

Esmark blev student 1784 og påbegyndte medicinske og naturvidenskabelige studier; han
gjorde i længere tid Hospitalstjeneste i København, indtil han på Sølvværksdirektør Brünnichs
anbefaling blev sendt til Kongsberg for at studere geologi. Efter at have bestået
geologieksamen og senere i København eksamener i jura og landmåling rejste han 1791 til Freiberg, hvor geologen A. G. Werner netop da samlede en masse tilhørere fra alle verdens Kanter til sin nye,
neptunistiske lære, hvortil også Esmark sluttede sig. Esmakr blev et helt år og drog derpå ud på
videre studieture til Bøhmen, Ungarn etc. Efter hjemkommen blev han i 1797
Overbjergamtsassessor i Kongsberg og 1802 lektor i Mineralogi, Fysik og Kemi ved det derværende
Bjergseminarium. Da Sølvværket i 1805 blev nedlagt af regeringen, overtog Esmark sammen med nogle
kolleger driften af en del gruber, et forsøg, hvis resultat ikke svarede til forventningerne.
1814 blev Esmark udnævnt til professor i Bjergvidenskab ved Kristiania Universitet. Esmark har skrevet flere arbejder om geologiske rejser og desuden om andre, dels videnskabelige, dels almennyttige især
teknologiske emner. Han var den første i Norge, der med fuld Erkendelse af Bræernes Teori beskrev
en Moræne (Lysefjords 1824), men han havde dog ikke den rigtige Opfattelse af Istiden, idet
han henførte Tiden for den til Grundfjeldets. Han har givet de norske Bjergarter Spargmit og Norit deres Navne.

Geologer fra Norge
Ansatte ved Oslo Universitet
Mineraloger fra Norge
Robert Brown (botaniker)

Robert Brown (født 21. december 1773 i Montrose, død 10. juni 1858 i London) var en skotsk botaniker. Han er bl.a. kendt for de brownske bevægelser og udforskningen af blomstens morfologi og bestøvning.

Biografi 
Brown studerede medicin i Aberdeen og Edinburgh og kom 1801 med som naturforsker på
en videnskabelig ekspedition under Matthew Flinders til Australien, hvor han samlede omkring 4000 hidtil ubeskrevne plantearter. 1810 blev han ansat som bibliotekar ved Joseph Banks samlinger, som han senere arvede og lod overgå til British Museum, hvor han var beskæftiget indtil sin død.

Betydning 
Brown forfattede mange botaniske værker, og ved at udnytte morfologiske træk bidrog han i væsentlig grad til en bedre klassifikation af planterne. Som følge af sine grundige studier af de australske planter, opdagede Brown et stort antal nye plantearter og opstillede både nye familier og slægter.

Han blev kendt for sine vigtige opdagelser inden for plantemorfologien, der hjalp til klassifikation af plantearterne. Han har således opdaget plantens cellekerne, forklaret blomstens bygning hos gøgeurter, singrøn og græsser, bygningen af Rafflesias kæmpeblomster og i hovedtræk æggets indretning og blomsterstrukturen hos de nøgenfrøede. Æggets egentlige struktur var Brown den første, der erkendte, og han så som den første pollenrørene trænge ind i ægget hos orkidéerne. Han opdagede dannelsen og tilstedeværelsen af endosperm og perisperm (frøhvider). Hans studier førte til den rette brug af en- og tokimbladede i forhold til nåletræer og koglepalmer.

Af hans værker kan fremhæves:
 Vermischte botanische Schriften, udgivet af Ness v. Esenbeck (5 bd, 1825-34)
 Prodromus Floræ Novæ Hollandiæ (1810)
 On the sexual Organs of Orchideæ and Asclepiadeæ (1831)
En tropisk amerikansk bælgplante er af Jacquin benævnt Brownea efter Brown.

Kilder 
 Salmonsens Konversationsleksikon 2. udgave (1915–1930): Brown, Robert, eng. Botaniker

Eksterne henvisninger 

Botanikere fra Storbritannien
Videnskabsfolk fra Skotland
Modtagere af Copleymedaljen
Salmonsens
Hwacha

Hwacha eller Hwach'a(hangul:화차; hanja: 火車; Bogstavelig "ildvogn") er et våben udviklet i Korea, der kunne afskyde adskillige pile på én gang ved brug af krudt.

Våbenet blev udviklet i det 14. århundrede i krigen under Sejong den Store og brugt i Korea. Nogle kunne afskyde omkring ethundrede pile med jernspidser eller i senere år til op til tohundrede ildpile ("Singijeon").

Våbenet bestod af en vogn på to hjul, med et bord der var fyldt med huller, hvor ammunitionen blev indsat. Pilene kunne nå en afstand på cirka 450 meter i flere omgange.

Første gang at en hwacha blev brugt var i året 1409 under Joseon dynastiet

Ved angreb på en hær, var den yderst effektiv. Formationen af hæren var ofte tæt, og da pilene ofte spredtes på et lille område, og kunne ramme flere mennesker ved en enkelt angreb, kunne det påvirke modstanderens perception.

Myte eller sandt 
Medlemmere af TV-programmet på Discoverys MythBusters, byggede en Hwacha og testede den 22. oktober 2008. De testede tre faktorer:
 Kan den skylde pile over en afstand på 500 yards (457 meter)?
 Ville pilene eksplodere ved kollision og have fatale konsekvenser?
 Kan der samtidigt afskydes 200 pile ved et enkelt skud?

Alle tre faktorer blev bekræftet. Selvom pilene nåde længere end målet, landede de stadig i et meget lille område. Hvis der havde været tale om en stor hær, ville angrebet have lavet store skader. Hermed blev historiske rapporter bekræftet.

Referencer 

Raketkastere
Korea
Abraham Gottlob Werner

Abraham Gottlob Werner (født 25. september 1749 i Wehrau i Øvrelausitz, død 30. juni 1817 i Dresden) var en tysk mineralog og geolog.

Werner er berømt som den, der mere end nogen anden Enkeltperson gav Stødet til Geologiens
raske Udvikling ved Aar 1800, og derfor i Tyskland betegnet som denne Videnskabs
Fader, skønt ingen af de Ideer, der bar Udviklingen, stammer fra ham. Som ganske ung
hjalp han sin Fader i den af denne bestyrede Smeltehytte, studerede derpaa ved det ny
Bjergakademi i Freiberg i Sachsen samt i Leipzig og blev 1775 kaldet til Lærer i Mineralogi
ved ovennævnte Bjergakademi, i hvilken Stilling han virkede til sin Død. Hans Betydning
for Videnskaben er ofte blevet sammenlignet med Linné’s, hans Interesser og Evner gjaldt
først og fremmest Systematikken. Mineralogien havde dengang ved Cronstedt’s og Læren om
Jordlagenes Rækkefølge ved Lehmann’s og Fuchsel’s Arbejder faaet videnskabeligt Fodfæste. W.
berigede den førstnævnte Videnskab med en klar og skarp rubriceret Fremstilling af
Mineralernes ydre Kendetegn, der muliggjorde præcise Iagttagelser i Naturen; Geologien var han
den første, der indførte som Lærefag (1780, under Navnet Geognosi), og ogsaa her var
det Opstillingen af faste Rubrikker til Indordning af alle kendte og alle ny Iagttagelser, der
karakteriserede hans Behandlingsmaade. Men hvad der frem for alt gav ham Betydning, var
hans personlige Egenskaber som Lærer; han vandt hurtig Ry, og fra alle Lande strømmede
Elever til for at lære den ny Videnskab; de hjembragte en Begejstring for den og for W.,
og en Iver efter at blive Medarbejdere, som vedvarede hele deres Liv. Berømtest blandt
hans Elever blev Leopold von Buch og Alexander von Humboldt.
Hovedtanken i W.’s geologiske Ideer var den, at oven paa Granitten, der var det ældste,
havde alle Bjergarter afsat sig lagvis, ens i alle Lande, og hver Bjergart til sin bestemte Tid;
og alle var de dannede som Bundfald i det universelle Hav, der til at begynde med
overskyllede de højeste Tinder, men efterhaanden sank, saa at de yngste Dannelser blev de
laveste. Endog Basalten antoges dannet i Vand. Mange af hans Elever fastholdt denne
»ultraneptunistiske« Forestillingskreds saa haardnakket, at »Wernerianismen« kan siges at have
gjort nogen Skade, idet meget Arbejde gik til spilde med håbløse forsøg paa at forsvare den; thi talløse iagttagelser, ikke mindst gjorde af James Hutton, som direkte modbeviste den, var kendte allerede på Werners tid.
Werner skrev overmåde lidet; størst Interesse har »Von den äusserlichen
Kennzeichen der Fossilien« (1774), »Kurze Klassification und Beschreibung der Gebirgsarten«
(1782) og Neue Theorie von der Entstehung der Gänge (1791).

Eksterne henvisninger 

Geologer fra Tyskland
Mineraloger fra Tyskland
Personer i oplysningstiden
Ole Eidem

Ole Thorenius Eidem (født 12. marts 1865 i Kristiansund, død 12. november 1911 på Horten) var en norsk Søofficer.

Officer 1887, Kommandørkaptajn 1906, studerede artilleri og Søforsvarsvæsen i udlandet og var 1894-97 Chef for Oskarsborgs Mineforsvar, senere lærer ved Søkrigsskolen, teknisk konsulent ved Torpedovæsenet og fra 1901 Minedirektør. Også som sådan foretog han flere studierejser i udlandet. Eidem var en årrække formand i Marinens Minekommission og Medlem af andre Søforsvarskommissioner; ved den internationale Konference for trådløs Telegrafi i Berlin 1906 var han Norges officielle Repræsentant. Eidem var adskillig publicistisk virksom, redigerede 1902-10 Marinens Organ »Norsk Tidsskrift for Søvæsen«; sammen med den danske forfatter O. Lütken skrev han »Vor Sømagts Historie« (1903 flg.). Eidem repræsenterede paa Stortinget Jarlsberg og Larviks Amt 1906 -09 og var valgt fra Horten for 1910-12, men mødte kun i denne periodes første år. Han
tilhørte det frisindede parti.

Søofficerer fra Norge
Stortingsrepræsentanter
Vilhelmine af Preussen (1751-1820)

Friederike Sophie Wilhelmine af Preußen (7. august 1751 i Berlin – 9. juni 1820 i slottet Het Loo i Apeldoorn) var en preussisk prinsesse, som ved sit ægteskab blev arvestatholderinde af Holland.

Levned 

Wilhelmine var den eneste datter af prins August Wilhelm af Preussen (1722–1758) fra dennes ægteskab med Luise Amalie (1722–1780), datter af hertugen Ferdinand Albrecht af Braunschweig-Wolfenbüttel og således en søster kong Frederik Vilhelm 2. af Preussen

Wilhelmine giftede sig den 4. oktober 1767 i Berlin med prins Vilhelm 5. af Oranien, som var statholder i Holland (1748–1806). Ægteskabet blev indgået på foranledning af hendes onkel, Frederik den Store af Preussen, og blev forhandlet på plads af den preussiske gesandt i Holland Friedrich Wilhelm von Thulemeier. Wilhelmine var Frederik den Stores yndlingsniece og i mange år udvekslede hun breve med ham med politisk indhold. Med støtte i hans råd forsøgte hun at opnå politisk indflydelse i Holland.

Vilhelm 5. kom i 1780'erne i stigende grad i konflikt med den patriotiske bevægelse. Disse demokratiforkæmpere blev styrket efter den for Holland så katastrofale afslutning på den Fjerde britisk-hollandske krig (1780–1784) og Vilhelm blev afsat som generalkaptajn for provinsen Holland.

Wilhelmine begav sig i slutningen af juni 1787 på en provokerende rejse fra Nijmegen, hvor huset Oranje havde sæde, til Haag, hendes tidligere residens i Holland, for at samle tilhængere. I nærheden af Gouda blev vejen spærret for hende ved Goejanverwellesluis. Prinsessen blev efter en kort arrestation sendt tilbage efter at en officer, uden at tage hatten af, havde tilbudt hende øs og tobak. Wilhelmine henvendte sig til sin bror for at få oprejsning for denne fornærmelse og Frederik Vilhelm 2. brugte denne anledning til at sende et ultimatum til Holland. Da Holland vægrede sig ved at gå ind på ultimatummet blev der den 13. september 1787 afsendt en preussisk hær på 20.000 mand under Karl Wilhelm Ferdinand for at genindsætte huset Oranje som statholdere.

Wilhelmine udnævnte den dygtige Laurens Pieter van de Spiegel til rådspensionær og bestræbte sig fortsat på at øve politisk indflydelse, hvorfor man talte om "prinsessens parti". Statsholderparret blev i 1795 fordrevet af franskmændene og flygtede til England. Vilhelm 5. døde i eksil. Wilhelmine vendte i 1813 tilbage til Holland og var i 1815 vidne til at hendes søn blev konge af det forenede kongerige Nederlandene.

Litteratur 
 Meindert Evers: Begegnungen mit der deutschen Kultur. Niederländisch-deutsche Beziehungen zwischen 1780 und 1920. Königshausen & Neumann, 2006, S. 33 f.
 Friedrich Christoph Förster: Neuere und neueste preussische Geschichte. Seit dem Tode Friedrichs II. bis auf unsere Tage. Verlag von Gustav Hempel, 1851, S. 118 ff.

Eksterne kilder

Henvisninger 

Huset Hohenzollern
Personer i Nederlandenes historie
Personer i oplysningstiden
Personer fra Berlin