kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Historisk Tidsskrift

Historisk Tidsskrift er et dansk tidsskrift for historisk forskning. Det er verdens ældste nulevende nationale historiske tidsskrift, som blev startet i 1840 af Christian Molbech, med udgangspunkt i Den danske historiske Forening, der var blevet grundlagt året før. Historisk Tidsskrift havde et bredt nationalhistorisk, antikvarisk og litteraturhistorisk sigte frem til at vedtægterne blev ændret i 1876. Professionaliseringen af historieforskningen i Danmark, der fra det tidspunkt udgik fra Københavns Universitet, medførte, at den kritiske, kildebaserede afhandling blev sat i centrum. I 1899 fik tidsskriftet efter tysk og fransk forbillede rubrikken "Nyt fra historisk videnskab", som fra midt i 1960erne udvikledes til en omfattende almen orientering om historisk litteratur. Historisk Tidsskrift har traditionelt været opfattet som landets førende faghistoriske tidsskrift, sammen med Den jyske Historiker (nu fusioneret med Historie til TEMP) og Slagmark, der dog udelukkende fokuserer på idéhistorie.

Tidsskriftet indeholder artikler, debat, nekrologer og anmeldelser af væsentlig litteratur om dansk historie i bredeste forstand. Aktuelle metodiske og teoretiske spørgsmål debatteres løbende. For tiden udkommer der to hæfter om året.Der findes også både et norsk tidsskrift med samme titel og et svensk, der dog adskiller sig ved, at det på svensk hedder en tidskrift. Christian Molbech var den første redaktør for tidsskriftet, der siden 1973 har haft to redaktører. Årgange ældre end fem år af tidsskriftet er offentligt tilgængelige på det Kongelige Biblioteks portal tidsskrift.dk.

Redaktører af Historisk Tidsskrift 
 1839-1853: Christian Molbech
 1853-1865: Niels Ludvig Westergaard
 1865-1878: Edvard Holm
 1878-1897: Carl Frederik Bricka
 1897-1912: Julius Albert Fridericia
 1912-1917: Kristian Erslev
 1917-1924: Erik Arup
 1924-1932: Ellen Jørgensen
 1932-1942: Axel Linvald
 1942-1965: Povl Bagge og Astrid Friis
 1965-1973: Svend Ellehøj
 1973-1982: Inga Floto og Erling Ladewig Petersen
 1982-1988: Hans Kirchhoff
 1982-1989: Esben Albrectsen
 1988-2006: Carsten Due-Nielsen
 1989-2003: Anders Monrad Møller
 2004-2013: Jan Pedersen
 2006-2013: Regin Schmidt
 2014- : Jes Fabricius Møller
 2014- : Sebastian Olden-Jørgensen

Se også 
 Fortid og Nutid
 Skalk

Ekstern henvisning 
 Historisk Tidsskrift – hjemmeside for Historisk Tidsskrift
 Årgangene 1840-2015 af Historisk Tidsskrift er tilgængelige digitalt på tidsskrift.dk

Tidsskrifter om historie
Humanistiske tidsskrifter
Humaniora
Etableret i 1840
Rendere

I edb-terminologi betegner at rendere (en: rendering) noget, det at man lader et computerprogram fremstille en filmfil ud fra de matematiske funktioner, som ligger i programmet. Det, der sker, er, at programmet beregner en serie af gif- eller jpg-billeder ud fra de oplysninger, som programmet har om scenens objekter, overflader, belysninger, skygger, refleksioner, samt ud fra kameraets betragtningsafstand og retning.

3-D-computergrafik
Computergrafik
Arv (flertydig)

Arv henviser til flere artikler:

 Arv – juridisk arv
 Arv (genetisk) – genetisk arv
 Arv (drengenavn) – et drengenavn

Se også
 Arven (flertydig)
 Arv og miljø
 Arvefølge
Aalen

Aalen er en tysk by i delstaten Baden-Württemberg. Byen har et indbyggertal på 66.339 (2007). Aalen ligger ved floden Kocher omkring 70 km øst for Stuttgart og 50 km nord for Ulm.

Byen er anlagt omkring et romersk fort, der blev bygget omkring 150/160 e.Kr.

Geografi 
Aalen ligger ved floden Kocher, ved foden af Schwäbische Alb, som ligger syd og sydøst for byen. I nord ligger åslandskabet Ellwanger Berge. Aal er en lille flod, som kun løber indenfor byens territorium. Kocher ankommer til byen i syd fra Oberkochen og løber i nordlig retning gennem bydelen Unterkochen, passerer bykernen og bydelen Wasseralfingen, før den forlader byen i nord i retning af Hüttlingen. I nærheden af Aalen har også floderne Rems (ved Essingen vest for Aalen) og Jagst (ved Unterschneidheim øst for Aalen) deres udspring, begge er sidefloder af Neckar, i lighed med Kocher.

Byen ligger cirka 70 km øst for Stuttgart og 48 km nord for Ulm.

Historie 
Omkring 150-160 e.kr. lå der en lille romersk fæstning her, som husede kavalerienheden Ala II Flavia militaria. Denne position var strategisk vigtig på denne tid, eftersom den lå i nærheden af limes, (grænsen til Romerriget). Enheden bestod af 1000 soldater og var den største fæstning af Auxilia langs grænsen til Germanien. En civil bosætning lå ved siden af syd og øst for fæstningen. Romerne opgav fæstningen omkring 260, da de trak deres grænse mod Germanien tilbage til Rhinen og Donau. Alamannerne overtog så regionen. Det er fremsat en teori om, at navnet Aalen går tilbage til det romerske fort.

Første gang Aalen blev nævnt i middelalderen var i en indholdsliste i Ellwangen fra ca. 1136 som landsbyen Alon. Det er usikkert, om den fik byprivilegier af huset Hohenstaufen eller greverne af Oettingen, sandsynligvis i det 13. århundrede. Den blev først nævnt i skriftlige kilder i 1300-tallet, da den var underlagt greverne af Oettingen. Aalen var en rigsstad fra 1360 til 1802, da den blev annekteret af Württemberg. En alvorlig bybrand ramte byen i 1634. Den blev så sæde for en Oberamt, som landkreisen Aalen opstod fra i 1938. I 1973 blev denne slået sammen med landkreisen Schwäbisch Gmünd til det nye Ostalbkreis. I 1975 blev Wasseralfingen, en by med en tredjedel af indbyggerne i Aalen, slået sammen med Aalen.

Transport 

Aalen ligger direkte på A7 og er også godt forbundet til netværket af føderale veje (Bundesstraßen).

Jernbanestationen i Aalen er et regionalt trafikknudepunkt med Intercitytog på ruten Karlsruhe–Stuttgart–Aalen–Nürnberg, og regionale tog som går til Stuttgart, Ulm, Crailsheim og Donauwörth.

Det lokale bussystem er af høj kvalitet. Deres dobbeltdækkerbusser er blandt de få som er i brug i Tyskland.

Sport 
Städtisches Waldstadion er hjemmebanen for fodboldklubben VfR Aalen. Aalens brydeklub, KSV Aalen, er en af topklubberne i Tyskland, i lighed med brydeafdelingen i TSV Dewangen, som hører hjemme i kredsen Dewangen.

Venskabsbyer 
Aalen er venskabsby med:
  Saint-Lô, Frankrig
  Christchurch, England
  Tatabánya, Ungarn
  Antakya, Tyrkiet

Referencer

Ekstern henvisning 

 Aalen Byens officielle hjemmeside

Byer i Baden-Württemberg
Frie rigsstæder
Abilene (Texas)

Abilene er en by i Texas, USA og byen er administrativt centrum for det amerikanske county Taylor County. Den har et indbyggertal på  indbyggere.

Abilene (navngivet efter Kan Abilene) blev grundlagt af en kvægmand som kvægopsamlingspunkt på Texas & Pacific-jernbanen i 1881 på et sted, som oprindeligt var afslutningen på det gamle Chisholm-spor, og byen blev senere hovedområde for kvægproduktionen.

Da byen fejrede sit 100-års jubilæum i 1981 blev der sat olieboreudstyr på markedspladsen for at demonstrere, hvordan man borer huller. Overraskelsen var stor, da der sprang olie op – ikke så meget, men nok til at starte en profitabel produktion.

Referencer 

Byer i Texas
Ørtebænk

Ørtebænk, i daglig tale Ørtbænk

1. led efter ty. örter, flertal af ort, hjørne, ende, jf. ørtesav. Egentlig en bænk der bruges ved mindre savearbejder.

En form for arbejdsbænk for tømrere og bygningssnedkere. Den kan være kasse- eller kisteformet, og den kan transporteres fra sted til sted. Højden er omkring 60 cm for de flestes vedkommende. Hos en snedker boende i Viby på Sjælland er set en ørtebænk, som havde en "etage" mere bygget på i form af en aftagelig værktøjskasse, der hævede arbejdshøjden til 85-90 cm. 

Undertiden ses ørtebænken indrettet som egentlig værktøjskasse eller -kiste, i så fald ofte således at rummet kan aflåses.

Indretningen af ørtebænken er kun begrænset af den fantasi, brugeren (konstruktøren) har til sin rådighed.

I hvor høj grad ordet ørtebænk er anvendt er svært at afgøre. Det er almindeligt brugt dér på Sjælland, mens fynboen Johannes Bruun kalder den arbejdsskammel. Nogle siger blot skammel, mens andre – mere eller mindre i spøg – siger pørtbænk.

Johannes Bruuns arbejdsskammel er noget lavere og noget smallere end de fleste og bruges nærmest som en buk eller som murernes kravlebuk.

Ordet ørnbænk, undertiden pørtbænk, er blevet brugt af håndværkere uden særlige sprogkundskaber. Det skyldes utvivlsomt vanskeligheder med at etymologisere ordet.

Sammenlign høvlebænk

Ekstern Henvisning 
 Børge Askholm, Træsmedens Håndværktøj , fra 1988.

Værktøj
Zhang Fei

I den klassiske kinesiske historieroman Beretningen om de tre kongedømmer (三國演義) var Zhāng Fēi (張飛) (ca .168-222 e.kr.), æresnavn: Yìdé (翼德), en slagter, som senere blev officer i kongeriget Shu. Ifølge legenden var han Liu Beis og Guan Yus blodsbror.

I Slaget ved Chang Ban red han alene ud på Chang Ban broen, rettede sit spyd mod fjenden og sagde "Jeg er Zhang Fei, enhver kan komme og udfordre mig til en kamp til døden", som siges at have været så frygtindgydende, at det fik 10.000 af Cao Caos angribende soldater til at stoppe op (nogle mener at det var 100.000, men det er næppe sandsynligt).

Ud over at være usædvanlig loyal og kendt for sin styrke og dygtighed som kriger, havde han et stærkt temperament og var lidt af en drukkenbolt, hvilket ofte skaffede ham problemer på slagmarken.

Den historiske Zhang Fei viste sig dog at have været en mesterlig general og ikke en simpel kriger. Han mentes ikke at have et alkoholproblem, så det er muligt at det er en egenskab, som er blevet til, da Luo Guanzhong skrev Beretningen om de tre kongedømmer. Han behandlede sine overordnede med respekt, men havde ikke stort til overs for sine undersåtter.
 
Zhang Fei blev dræbt af sine egne mænd Zhang Da og Fan Qiang mens han ledede tropper for at hævne et tidligere angreb fra Wu.

Den eventyrlige Zhang Fei er bedst portrætteret i Romance of the Three Kingdoms af Luo Guanzhong.

Den historiske Zhang Fei er bedst portrætteret gennem hans beskrivelser og handlinger skildret i hans Sanguozhi biografi, et værk af Chen Shou. Nogle kilder mener tilmed at Zhang Fei også var en fortræffelig maler.

Personer i Kinas historie
Tjek fødsels- og dødsår
Guldjordbær

Slægten Guldjordbær (Waldsteinia) er udbredt i Europa og Nordamerika. Det er lave, udløberdannende stauder med rosetstillede, fingrede eller lappede blade og gule blomster på bladløse stængler. Her beskrives kun de få arter, som dyrkes i Danmark.

 Almindelig guldjordbær Waldsteinia geoides
 Krybende guldjordbær Waldsteinia ternata
 Waldsteinia fragarioides

 Waldsteinia idahoensis
 Waldsteinia lobata
 Waldsteinia maximowicziana
 Waldsteinia Moenchii
 Waldsteinia Parviflora
 Waldsteinia pendula
 Waldsteinia sibirica
 Waldsteinia tanzybeica
 Waldsteinia teppneri
 Waldsteinia trifoliata
 Waldsteinia triloba

Note

Rosen-familien
Ma Dai

Ma Dai var en general fra Shu i perioden med Kinas Tre Kongeriger i det 3. århundrede. Han var Ma Chaos fætter og kendt for at have dræbt Wei Yan på Zhuge Liangs ordre.

Personer i Kinas historie
Tjek fødsels- og dødsår
Kvæsurt

Slægten Kvæsurt (Sanguisorba) er udbredt med 13 arter i Europa, Asien og Nordamerika. Det er stauder eller små buske, der ofte danner en grundstillet bladroset. Stængelbladene sidder spredt, og de er uligefinnede med 7-25 småblade, der har savtakket rand. Blomsterne sidder samlet i endestillede hoveder. De enkelte blomster er små og stærkt omdannede med røde, lyserøde, violette eller hvide bægerblade. Kronblade mangler. Frugterne er nødder, omgivet af det forveddede bæger.

 Kanadisk kvæsurt (Sanguisorba canadensis)
 Bibernelle (Sanguisorba minor)
 Lægekvæsurt (Sanguisorba officinalis)

 Sanguisorba albanica
 Sanguisorba albiflora
 Sanguisorba ancistroides
 Sanguisorba annua
 Sanguisorba diandra
 Sanguisorba dodecandra
 Sanguisorba hakusanensis
 Sanguisorba hybrida
 Sanguisorba obtusa
 Sanguisorba tenuifolia

Rosen-familien
Cai Mao

Cai Mao (død 208) var en meget talentfuld kriger under Liu Biao, herskeren over Jing provinsen i Kina i tiden omkring det sene Han Dynastis fald. Da Liu Biao's styre blev givet videre til Liu Zong, overtalte Cai Mao ham til at overgive sig til Cao Cao. Cai Mao var desuden en god admiral. Dette gjorde ham vigtig under flådeslaget ved Chi Bi, hvor han var en af de højest rangerede officerer, men på grund af et trick af Wu-generalen Zhou Yu, blev han halshugget.

Personer i Kinas historie
Personer henrettet ved halshugning
Valle d'Aosta

Aostadalen (italiensk: Valle d'Aosta, fransk: Vallée d'Aoste) er en italiensk region i den nordvestligste del af landet. Det er Italiens mindste og tyndest befolkede region. Aostadalen har et areal på 3.263 km² og har omkring 126.000 indbyggere. Regionen grænser op til Frankrig mod vest, Schweiz mod nord og regionen Piemonte mod syd. Mange af regionens indbyggere er fransktalende.

Regionshovedstaden er Aosta. Hovederhvervet er turisme. Aostadalen har mere end 20 skisportssteder.

Fra Courmayeur i Aosta-dalen fører Mont Blanc-tunnelen hovedvejstrafikken gennem Alperne til Chamonix i Arve-dalen i Frankrig.

Bjergpas i dalen 
 Fra Aosta går vej til Schweiz via bjergpasset Col du Grand-Saint-Bernard.

 Fra byen Pré-Saint-Didier tæt ved Courmayeur er der adgang til byen Bourg-Saint-Maurice i Tarentaise-dalen i Frankrig via bjergpasset Col du Petit-Saint-Bernard.

 Fra byen Morgex går vejpasset Colle San Carlo mod Frankrig via byen La Thuile, hvor pasvejen herefter følger vejen, der udgør Col du Petit-Saint-Bernard.

Galleri

Bjergtinder 

 Monte Bianco 4.810 m.o.h.
 Monte Rosa 4.634 m.o.h.
 Cervino (Monte Cervino) (Matterhorn) 4.478 m.o.h.
 Grand Paradiso 4.061 m.o.h.

Natur 
I dalen findes fire bjergtinder over 4.000 m.o.h. samt Gran Paradiso National Park. Tillige Mont Avic Natural Park.

Fra Courmayeur er det muligt at køre med svævebane (skilift) tværs over Mont Blanc Massivet til Chamonix i Arve-dalen i Frankrig.

Historie 
I middelalderen var Aosta-dalen en obligatorisk passage for alpine passager. Toldopkrævninger var således en vigtig kilde til magt og indkomst. Da Aosta-dalen ikke var direkte kontrolleret af nogen myndighed, var det let at tage landet og udpege sig selv som dets herre; derfor flyttede lokale adelsmænd væk fra byerne på jagt efter jord, hvor de kunne udvide deres domæner. Slotte, tårne og befæstede huse opstod i utilgængelige højder for at dominere store landområder ovenfra.

I dalen findes mere end 100 slotte, borge, fæstninger m.v.

Minedrift 
Aosta-dalen har et stort antal nedlagte miner. I det 17. og 18. århundrede blev jern- og kobberminerne brugt til at imødekomme de voksende anmodninger fra våbenfabrikkerne i Savoyen. I nogle af de nedlagte miner er det stadig muligt at observere infrastrukturer, der blev brugt til mineaktiviteten.

Alpint skiløb 
I dalen findes blandt andet skiområderne:

 Cervinia
 Courmayeur
 La Thuile
 Gressoney

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger 

 
Regioner i Italien
Dale i Alperne
Ældre stenalder

Ældre stenalder er en del af jægerstenalderen. Ældre stenalder kaldes også Mesolitikum (faglig international betegnelse), mesolitisk tid eller mellemstenalder og spænder i Danmark ca. over 8.900 f.Kr. – 3.900 f.Kr. Ældre stenalder er en tid mellem den ældste stenalder (palæolitikum) og yngre stenalder (neolitikum).

Ældre stenalder i Danmark 
Ældre Stenalder opdeles i Danmark efter tre kulturer, der alle var skovjægere eller skov- og kystjægere.
 Maglemosekulturen, år 9300 til ca. 6800 f.v.t.
 Kongemosekulturen, ca. år 6800 til ca. 5400 f.v.t. 
 Ertebøllekulturen, ca. år 5400 til 3900 f.v.t. 
Maglemosekulturen var en skovjægerkultur, der opstod i løbet af præboreal tid hvor landet udviklede sig fra parktundra til at være mere og mere skovdækket, og fortsatte igennem boreal tid hvor landet var dækket af en lysåben skov. I den åbne skov var der store forekomster af store byttedyr som kronhjort,  urokse,  bison  og elg. I den efterfølgende atlantiske varmetid blev Danmark dækket af såkaldt klimaksskov, en tæt urskov af store gamle træer, der dækkede landet fra kyst til kyst. Nogen af de store byttedyr som f.eks. bison og elg forsvandt eller blev sjældnere, og i den mørke underskov blev det sværere at finde tilstrækkeligt alsidig føde. Maglemosekulturen blev afløst af Kongemosekulturen, der var en overgangskultur af både skov- og kystjægere, og bopladserne flyttede ud mod kysterne. I det meste af atlantisk tid, og den sidste del af ældre stenalder, forekom Ertebøllekulturen som var en ren kystjægerkultur - kendt for de mange fund af køkkenmøddinger fra denne periode. Herefter blev jæger-samler kulturerne i ældre stenalder, langsomt afløst af mere bofaste agerbrugskulturer i yngre stenalder, der derfor også kaldes bondestenalderen.

Tidsnavigation Danmark:

Ældre stenalder Internationalt 
Nedgravning af Theviec- Museum of Toulouse:

Eksterne henvisninger 

 June 11 2005, iol: Ancient civilisation discovered in Europe  Citat: "...More than 150 large temples, constructed between 4800 BC and 4600 BC, have been unearthed in fields and cities in Germany, Austria and Slovakia, predating the pyramids in Egypt by some 2 000 years...The temples, up to 150m in diameter, were made by a people who lived in long houses and villages..."

Stenalder
Holocæn
Yngre stenalder

Neolitikum, bondestenalder, neolitisk tid eller yngre stenalder indtrådte med agerdyrkningen og varede i Danmark fra 3900 f.Kr. til 1800 f.Kr.

Samfundsændringen 
Den yngre stenalder eller hellere bondestenalderen kendetegnes af overgangen fra jægerstenalder til et samfund, hvor beboerne gradvist etablerede faste bopladser eller små landsbyer og blev agerbrugere og kvægavlere med faste marker eller andre arealer til agerbrug og græsning (den neolitiske revolution). Udviklingen formodes at være begyndt i Mellemøsten, hvorfra kendskabet til de nye metoder har spredt sig via Anatolien (nu i Tyrkiet) over Bosporus-strædet til Europa. Herfra nåede den omkring 4000 f.Kr. med tragtbægerkulturen til Nordeuropa med Danmark, Syd- og Mellemsverige og Sydnorge. Først omkring år 1 e.Kr. nåede kendskabet til den nordlige del af Skandinavien. Den voksende kontakt med omverdenen resulterede til sidst i kendskab til metalforarbejdning af simple bronzeøkser. Dermed lægges grunden for tiden efter stenalderen: Bronzealderen.

Yngre Stenalder i Danmark 
Yngre Stenalder i Danmark opdeles i tre delperioder:
 Ældst er tragtbægerkulturen ca. 4.000 til ca. 2.800 f.Kr. Det var i denne periode, omkring 3.500 f.Kr. at byggeriet af de store jættestuer satte ind. Østeuropa og Grækenland befandt sig i kobberalderen.
 Enkeltgravskulturen fortrængte formentlig jættestuefolket og dominerede ca. 2.800 til ca. 2.200 f.Kr., mens Østeuropa og Grækenland var nået til bronzealderen.
 Den sidste del kaldes senneolitikum eller dolktid og sluttede med bronzealderens begyndelse ca. 1.700 f.Kr. Vest- og Mellemeuropa overgik fra kobberalder til bronzealder allerede 2.000 år f.Kr.

Tidsnavigation Danmark:

Neolitisk religion 

Der er ni neolitiske civilisationer (8000-3000 f.Kr.):
 
 det nordvestlige Europa

 Det sydøstlige Europa,
 Lilleasien

 Malaya

 Japan

 Nordkina

 Nordafrika

 Nildalen og

 Mellemamerika.

Disse kulturer havde fokus på religiøse centre som Lepenski Vir  i Donau-området (7000-6500 f.Kr.) og Çatalhöyük i Anatolien (6300-5400 f.Kr.). De var optaget af naturens hellighed, årstidernes gang og modergudinder. Dertil forfædrekult, frugtbarhedsriter, begravelsesceremonier, husguder, megalittiske monumenter, helleristninger og keramik. Der var et tæt forhold mellem menneskene, den verden de forsøgte at finde sig til rette i, og de overnaturlige magter, de mente fandtes i begge. Dette livssyn ligger nært op ad Nordamerikas indianeres.

Noter

Eksterne henvisninger 

 Gytis Piličiauskas: "Echoes of the Dagger Period in Lithuania" (Estonian Journal of Archaeology; 2010, 14, 1, s. 3-21)

Stenalder
Holocæn
Ibanez

er et japansk guitarmærke ejet af Hoshino Gakki. Hoshino Gakki har hjemsted i Nagoya i Aichi i Japan og var en af de første japanske musikinstrumentproducenter, der med succes eksporterede til Europa og USA. Firmaet var også det første, der masseproducerede syv- og ottestrengede guitarer.

Hoshino Gakki producerer endvidere el-bas-guitarer under Ibanez-mærket.

Historie 
Firmaet Hoshino Gakki blev etableret i 1908 og solgte i begyndelsen musikinstrumenter. Firmaet var en selvstændig afdeling af selskabet Hoshino Shoten, der drev boghandelvirksomhed. Mærket "Ibanez" stammer tilbage fra 1929, da Hoshino Gakki begyndte at importere Salvador Ibáñez-guitarer fra Spanien. Da Telésforo Julve købte selskabet i 1933, besluttede Hoshino Gakki i 1935 at producere spanske akustiske guitarer, i begyndelsen under mærket "Ibanez Salvador" og senere under mærket "Ibanez".

Den moderne æra for Ibanez-guitarer begyndte i 1957. Guitarerne fra Ibanez i slutningen af 1950'erne og 1960'erne havde ofte særprægede designs og brød således radikalt med, hvorledes konventionelle guitarer hidtil var blevet designet. En række af Ibanez' designs i 1960'erne var dog tillige stærkt inspireret af designs fra bl.a. Hagström og EKO, ligesom Ibanez også producerede guitarer med design inspireret af Fenders Stratocaster og Telecaster og ikke mindst af Gibsons Les Paul.

Da Tama fabrikken ophørte med produktion af guitarer i 1966, begyndte Hoshino Gakki at producere Ibanez-guitarer på fabrikkerne hos Teisco og FujiGen (der også producerede Gakki guitarer). Da Teisco lukkede fabrikken i 1969/1970, blev Ibanez produceret hos FujiGen.

Galleri

Noter

Eksterne links 

 Ibanez' hjemmeside

Guitarproducenter
Halvakustisk guitar

En halvakustisk guitar er en guitar der er delvis akustisk og delvis elektrisk. Kroppens dybde er en del mindre end en normal akustisk guitar. Den indeholder en mikrofon og en volumekontrol. En halvakustisk guitar har også ofte en indbygget forforstærker, der forstærker det svage signal som mikrofonen i guitaren udsender til et signal en forstærker kan arbejde med.

En akustisk guitar med indbygget mikrofon, kaldes af og til fejlagtigt for "halvakustisk" men hedder rettelig en "akustisk/elektrisk guitar"

Se også 
 Guitar
 Elektrisk guitar
 Guitarstemning
 Jazz guitar

Guitar
Nino Rota

Nino Rota (født 3. december 1911, død 10. april 1979) var en italiensk komponist. Han har skrevet 4 symfonier, balletmusik samt operaer, men er nok bedst kendt som filmkomponist.

Han har bl.a. skrevet musikken til The Godfather og The Godfather: Part II samt Franco Zeffirellis ungdommelige Shakespeare-film Romeo og Julie (1968) plus en lang række af Federico Fellinis film såsom Det søde liv (1960) og 8½ (1963).

Udvalgte værker  

 Symfoni nr. 1 (1935-1939) - for orkester
 Symfoni nr. 2 (1937-1940) - for orkester
 Symfoni nr. 3 (1957-1959) - for orkester
 Symfoni nr. 4 "Sopra una canzone d'amore" (Over en kærlighedssang) (1972) - for orkester
 "Il principe porcaro" (Porcaro prinsen) (1926) - opera
 "Ariodante" (1942) - opera
 3 Klaverkoncerter (1960, 1962, 1978) - for klaver og orkester
 2 Cellokoncerter (1972, 1973) - for cello og orkester
 Harpekoncert (1947) - for harpe og orkester
 "La dolce vita (Det søde liv) (1960) - af Federico Fellini
 "Romeo og Julie" (1968) - af Franco Zeffirelli - filmmusik
 "Roma" (1972) - af Federico Fellini - filmmusik
 "Godfather part 1 og 2" (1972, 1974) - af Francis Ford Coppola - filmmusik

Eksterne henvisninger 

 

Komponister fra Italien
Operakomponister fra Italien
Filmkomponister
Oscar for bedste musik