kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Grenåvej (Aarhus Kommune)

Grenåvej er én af i alt otte radiale hovedveje, der fører ind til Aarhus. Den ca. 14,7 km lange Grenåvej forløber mellem Løgten i nord og Marienlund i syd. Hele vejstrækningen indgår i Sekundærrute 505. Den mest trafikerede del af Grenåvej er vejstrækningen mellem Vejlby og Egå, hvor der gennemsnitlig passerer 22.000-30.000 køretøjer i døgnet.

Forløb 
Grenåvej er en kommunevej, der strækker sig fra Segaltvej ved Løgten i nord til Marienlund ved Riis Skov i syd. Gennem Løgten og Skødstrup er Grenåvej tosporet indtil vejen krydser Djurslandmotorvejen ved frakørsel 16. Herefter fortsætter Grenåvej som 4 sporet vej frem til Marienlund; fra Ravnsøvej til Vejlby Ringvej er vejen dog udvidet med en busbane i sydvestgående retning. Undervejs passerer Grenåvej forstæderne Skæring, Egå, Risskov og Vejlby.

Historie 
Frem til 2010 var der en jernbaneoverskæring med bomme tværs over Grenåvej ved foden af Vejlby Bakke, som afbrød trafikken mange gange om dagen. I december 2010 blev en bro over banen taget i brug.

Kilder 

Gader i Aarhus
Carl Seifert

Carl Ludvig Seifert (29. september 1860 i København – 26. april 1935) var en dansk smedemester og fabrikant, bror til Rudolph Seifert.

Han var søn af Carl Ludwig Seifert (1834-1898) og Mina født Thee (død 1913). Seifert kom i smedelære 1874, blev svend 1879, arbejdede i Tyskland, Belgien og Frankrig 1879-82 og etablerede sin egen virksomhed 1883 (Carl Seifert).

Han var medstifter af og i bestyrelsen for Klejnsmedemester- og Mekanikerforeningen for København og Omegn 1897-1904, formand 1904-10 og atter formand fra 1918. Medlem af Det faste Udvalg i Kjøbenhavns Brandforsikring fra 1913, af kontrolkomitéen for Jernindustriens Ulykkesforsikring fra 1918, viceoldermand i Kjøbenhavns Smedelaug fra 1920 og oldermand fra 1928. Han var Ridder af Dannebrog.

Han blev gift 30. juni 1894 med Anna Jensen, datter af høker Rasmus Jensen (død 1895) og hustru født Olsen (død 1914).

Litteratur 
 Holger Johannessen: Smeden Carl Seifert, Chr. Gedes Forlag 1942.

Kilder 
Kraks Blå Bog 1929.

Riddere af Dannebrog
Fabrikanter fra Danmark
Smede fra Danmark
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Personer fra København
Danskere i 1800-tallet
Danskere i 1900-tallet
Oldermænd fra Danmark
Carl Seifert (virksomhed)

Carl Seifert var et dansk smedefirma grundlagt den 1. marts 1883 af Carl Seifert (1860-1935), der især arbejdede for borgerskabet i København.

Seiferts første værksted havde han i Lille Regnegade. Efter flere udvidelser erhvervede han i 1906 firmaets hjemsted, ejendommen i Badstuestræde 18, og samme år overtog han den af smedemester H.M. Nielsen (1841-1906) i 1872 grundlagte forretning. Efter en gennemgribende ombygning af den nyerhvervede ejendom flyttedes værkstederne hertil. Smedemester Hugh Seifert (14. juni 1902 – 1970), der var søn af stifteren, indtrådte som medindehaver den 1. marts 1927 og var siden sin faders død i 1935 eneindehaver. Ved Hugh Seiferts død 1970 gik firmaet, som nu havde til huse på Prags Boulevard 94 på Amager i arv til dennes ældste barn, smedemester og ingeniør Carl Johan Seifert (1933-), som siden omdannede det til aktieselskabet Carl Seifert a/s og flyttede produktionen til Industriholmen 43 i Hvidovre.

I 1997 solgtes firmaet til den svenske, multinationale koncern Gunnebo Security Group, der stadig har produktion på Industriholmen. Familien Seifert har ikke længere noget engagement i firmaet.

Firmaet, der oprindeligt beskæftigede sig med alt arbejde inden for smedefaget, specialiserede sig over årene i fremstilling af banksikringsanlæg: panserdøre, boksanlæg, døgnbokse, pengeskabe m.m. og var leverandør til Danske Bank og andre danske banker. Firmaet har ligeledes udført montrer og sikringsanlæg til kronjuvelerne på Rosenborg Slot.

Litteratur 
 Holger Johannessen: Smeden Carl Seifert, Chr. Gedes Forlag 1942.

Kilder 
 Danmarks ældste forretninger 1100-1911, Kraks Forlag 1950

Metalvirksomheder i Danmark
Håndværksvirksomheder i Danmark
Danske virksomheder etableret i 1883
Tidligere virksomheder i København
Indre By (København)
Ophørt i 1997
Amagerbro
Christian Seemann

Johan Christian Seemann (7. februar 1840 i København – 30. april 1920) var en dansk arkitekt og murermester.

Han var søn af murermester Nicolas Seemann og Hustru f. Jensen, blev murermester 1871, var voldgiftsmand i Kjøbenhavns Murerlav 1885-95, bisidder 1890-99, i direktionen for Kjøbenhavns Hypotek-Forening, i bestyrelsen for Københavns Sygehjem og sad i repræsentantskabet for Belønnings- og Forsørgelsesforeningen for Tyender i København og Omegn. Han var Ridder af Dannebrog.

Gift med Julie Marie f. Kierboe, f. 12. marts i Helsingør.

Kilder 
 Kraks Blå Bog 1910

Riddere af Dannebrog
Murere fra Danmark
Arkitekter fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Danskere i 1900-tallet
Personer fra København
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Felber

Felber:
 Alfred Felber (de)
 Christian Felber (de)
 Dean Felber
 Hans-Gustav Felber (de)
 René Felber (fr)

 Felber Tauern
 Felbertauerntunnel
Pentapolis (Italien)

Hertugdømmet Pentapolis var et hertugdømme i det Byzantinske rige, som blev oprettet af det Prætorianske præfektur i Italien i  554. Fra 584-751 var det en del af exarkatet i Ravenna. Navnet Pentapolis kommer fra græsk πεντάπολις og betyder "fem byer". Disse byer var Ancona, Fano, Pesaro, Rimini og Sinigaglia. Hertugdømmet lå ved Adriaterhavets kyst mellem floderne Marecchia og Misco lige syd for exarkatets kerneområde, som blev styret direkte af exarken (Ravennatet), øst for hertugdømmet Perugia, som var et andet byzantinsk område, og nord for hertugdømmet Spoleto, som tilhørte Longobarderne (grundlagt i 568). Hertugdømmet strakte sig formentligt ind i landet til Apenninerne, måske længere, og dets sydligste by var Humana (Numera) på nordbredden af Misco. Hovedstaden i Pentapolis var Rimini og hertugen udøvede både den civile og militære magt i hertugdømmet.

Pentapolis var et af de aktive handelsområder i Italien.  Indbyggerne i Pentapolis prøvede til stadighed at begrænse exarkens magt i hertugdømmet, samtidig med at den byzantinske del af Italien generelt oplevede en decentralisering i det 7. århundrede. I 725, da Exark Paul ville gennemføre straffeekspedition mod hertugdømmet Rom, hvor Pave Gregor 2. og indbyggerne havde gjort oprør mod kejseren og afsat og udskiftet den regerende hertug, hvervede han tropper i Ravennatet og Pentapolis. Den longobardiske historiker Paulus Diaconus skriver, at han havde stort besvær med at hverve de nødvendige tropper og hans ekspedition endte i fiasko. I 726 blev kejser Leo 3. ikonoklasme først bekendtgjort, måske endda ved et edikt mod ikoner (hellige billeder). Exarkens manglende evne til at håndhæve sin autoritet i Rom og hans svage styre i Pentapolis blev til magtløshed, da "hærene", dvs. det romerske militære aristokrati i hertugdømmerne i Ravennatet, Pentapolis og Venedig gjorde oprør og erklærede at de ville beskytte paven mod det kejserlige dekret, som Paul havde fået ordre til at håndhæve i hele Italien (727). 

I 738 marcherede longobardernes konge Liutprand gennem Pentapolis på vej til Spoleto, og under passagen blev han angrebet af en gruppe  "Spoletaner" (langobarder fra det centrale Italien) og "Romere" (lokale pentapolitanere). De lokale kan være blev opildnet til denne alliance mod  Liutprand af exarken Eutychius, som kan have indgået en aftale med hertugen af Spoleto, Transamund 2.. Pentapolitanerne var traditionelt ikke på god fod med hverken byzantinerne, som Liutprand kæmpede mod i 728–729, eller exarken i Ravenna, som Liutrpand også tit bekæmpede, men det var ikke sandsynligt, at de anså langobardiske indfald i deres område som en  "befrielse". Liutprand angreb Ravenna og Cesena på via Aemilia i 743, formentlig for at få kontrol over en vej gennem byzantinsk område til Spoleto. Hans efterfølger Ratchis angreb adskillige byer i Pentapolis og Perugia i 749 inden han trakt sig tilbage for at blive munk. I 752 blev Pentapolis erobret af longobardernes konge Aistulf.

Henvisninger

Kilder

Yderligere læsning 

Italien i middelalderen
Forhenværende lande på den italienske halvø
Etableret i 554
Ophørt i 752
Jens Zeuthen Lemming

Jens Zeuthen Lemming (9. (25.?) december 1744 – 8. december 1825) var en dansk officer.

Han var søn af præst Hans Lemming og indtrådte 1761 som værkbas i Hæren. Allerede i sit 21. år fik han ved køb (3000 Rigsdaler) kompagni i Holstenske Infanteriregiment. Han avancerede efterhånden til oberst og blev ved Marineregimentets oprettelse 1803 dets chef; 1805 generalmajor. Som brigadechef deltog han 6. september 1807 i den forsamling, som general Ernst Peymann sammenkaldte for at afgøre, hvorvidt underhandling med fjenden om Københavns kapitulation skulle fortsættes på basis af Flådens udlevering, hvilket enstemmigt blev vedtaget. I hans regiment var mandskabet – overvejende udlændinge – under belejringen stærkt insubordineret og gik i masser over til fjenden. Lemming fik afsked 20. november 1807. Død 8. december 1825.

Han havde 28. maj 1784 ægtet Johanne Margrethe Windelev (1758-1822), datter af prokurator Niels Windelev og Anna Margrethe f. Ivers.

Kilder 
 Johan Lesser, "Jens Zeuthen Lemming", i: C.F. Bricka (red.), Dansk Biografisk Lexikon, København: Gyldendal 1887-1905.
 V.E. Tychsen, Fortifikations-Etaterne og Ingenieurkorpset 1684-1893.

Generalmajorer fra Danmark
Personer i Englandskrigene fra Danmark-Norge
Danskere i 1700-tallet
Danskere i 1800-tallet
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Fontego dei Turchi

Fondaco dei Turchi (venetiansk: Fontego dei Turchi "Tyrkernes kro") er et palazzo i venetiansk-byzantinsk stil ved Canal Grande i Venedig i Italien.

Tidlig historie 
Palæet blev bygget i den første halvdel af 1200-tallet af Giacomo Palmier, en flygtning fra Pesaro. Republikken Venedig købte det i  1381 til Niccolò II d'Este, hertugen af Ferrara. I dens tidlige historie blev palæet også brugt som residens for mange besøgende dignitarer.

Tyrkisk ghetto
Fra begyndelsen af 1600-tallet til 1838 blev palæet brug som en ghetto for Venedigs  osmannisk tyrkiske befolkning (derfor "dei Turchi"). Senere blev det brugt som et kombineret hjem, varehus og marked for de tyrkiske købmænd ligesom Fondaco dei Tedeschi fungerede som hovedkvarter og afgrænset bolig for tyskere. 

Der var en restriktioner, som var pålagt bygningen og dens beboere, herunder bestemte tider hvor man kunne komme ind i eller forlade ghettoen samt hvornår man kunne handle. Blandt andet importerede de venetianske tyrkere voks, råolie og uld til byen.

Efter at den venetianske republik blev erobret og opløst af Napoleon Bonaparte i 1797, fortsatte de tyrkiske købmænd med at bo i palæet indtil 1838.

Bygningen var i en meget dårlig forfatning i midten af 1800-tallet, og blev fuldstændig istandsat mellem 1860 og 1880. Nogle forbedringer er blevet tilføjet til den oprindelige venetiansk-byzantiske udformning, f.eks. var der oprindelig ikke tårne i siderne.

I dag 
Fra 1890 til 1923 var området hjemsted for Museo Correr samlingen, som blev flyttet til Procuratie Nuove og Ala Napoleonica museerne på  Piazza San Marco fra 1923. I dag rummer området Museo di Storia Naturale di Venezia (Venedigs naturhistoriske museum), med historiske samlinger af blomster og dyr, fossiler og et akvarium.

Eksterne kilder 
Portale di Venezia®  |  Centro storico  |  carnivalofvenice.com 
www.cheapvenice.com 

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Venedig
Hans Lemming

Hans Lemming er navnet på flere personer:

 Hans Lemming (præst) (1707-1788) – dansk præst
 Hans Lemming (søofficer) (1759-1829) – dansk søofficer
Klaus Handsome

Klaus Handsome er en dansk sanger fra Skanderborg. Hans musik er inspireret af blandt andre Leonard Cohen, Stig Møller, Steppeulvene og Bob Dylan.

Han dugav sit debutalbum i BIG BUDDHA i 1998. I 2004 udgav han sit andet album I denne tidsalder, der modtog tre ud af seks stjerner i musikmagasinet GAFFA. Hans tredje studiealbum, Den sidste nat, udkom i 2009 og det modtog fire ud af seks stjerner i musikmagasinet GAFFA.

Diskografi 
 BIG BUDDHA (1998)
 I denne tidsalder (2004)
 Den sidste nat (2009)

Referencer

Eksterne henvisninger 
 

Sangere fra Danmark
Sangskrivere fra Danmark
Dansksprogede forfattere fra Danmark
Awash

Awash eller Hawash er en af de største floder i Etiopien. Den nedre del af floddalen blev i 1980 indskrevet på UNESCOs verdensarvliste.

Hele flodløbet ligger indenfor Etiopiens grænser. Floden har sit udspring syd for bjerget Warqe, vest for hovedstaden Addis Abeba. Den løber så mod syd og runder bjerget Zuqulla, før den fortsætter først mod øst og så nordøstover. Den har sit udløb i to mindre søer ved grænsen til Djibouti. Floden er 1.200 km lang.

I 1960 blev den store Kokadæmning (Awash I) omkring 75 km fra Addis Abeba færdigbygget, med et vandkraftværk som har været en vigtig kilde til kraftforsyningen i området. Søen som blev dannet ved opstemningen er på omkring 180 km². Sø og dæmning er imidlertid truet af stærk sedimentering.

Siden 1971 er der bygget yderligere to dæmninger i floden – Awash II og III.

Den nedre floddal indeholder en af de vigtigste grupper af palæontologiske fundsteder på det afrikanske kontinent. De ældste fund er fire millioner år gamle. Fund som er gjort her har bidraget til at belyse kundskaben om menneskets tidligste udvikling. Det mest spektakulære fund blev gjort i 1974, da man fand 52 skelet-fragmenter som gjorde det mulig at rekonstruere det kendte Australopithecus-fortidsmenneske Lucy (Australopithecus afarensis).

Eksterne kilder og henvisninger 

 Om verdensarvsstedet på UNESCOs websted
 The Middle Awash research project

Floder i Etiopien
Verdensarvsområder i Afrika
Hans Lemming (søofficer)

Hans Lemming (24. september 1759 – 26. juli 1829 i København) var en dansk søofficer.

Han var søn af købmand Jacob Severin Lemming, blev kadet i Marinen 1771, sekondløjtnant 1780, premierløjtnant 1789, kaptajnløjtnant 1796, kaptajn 1800 og kommandørkaptajn 1809. Ved reduktionen 1815 efter tabet af Norge afskedigedes han.

Allerede 1777 (som kadet) var han som styrmand med et koffardiskib i Vestindien, 1780-81 atter der som yngste officer med fregatten Bornholm (kaptajn P.C. Schøning), der strøg flaget for engelske kapere, hvorfor han tiltaltes sammen med skibets øvrige officerer ved krigsret, men slap med en reprimande. 1789-91 var han ansat ved indrulleringen i Bergens Stift. Lemming var i slaget på Reden 2. april 1801 næstkommanderende på kommandoskibet, blokskibet Danebrog, og blev taget til fange af englænderne. Han var 1802 chef for fregatten Frederiksværn, 1805 chef for fregatten Lille Bælt i en evolutionseskadre, i krigen 1807-14 først chef for blokskibet Hester Marie ved Batteriet Trekroner og senere for stykprammen Hajen ved Kastrup Knæ. Han døde 26. juli 1829.

Lemming blev gift: 1. (1791) med Charlotte Helene Paludan (død 1796), datter af sognepræst til Storøens Præstegæld Hans Paludan, 2. (1798) med Johanne Christine Hertzberg, datter af provst Peder Harboe Hertzberg.

Han er begravet på Holmens Kirkegård.

Kilder 
 C. With, "Hans Lemming", i: C.F. Bricka (red.), Dansk Biografisk Lexikon, København: Gyldendal 1887-1905.

Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Personer i Englandskrigene fra Danmark-Norge
Søofficerer fra Danmark
Danskere i 1700-tallet
Danskere i 1800-tallet
Jegum Ferieland

Jegum Ferieland er et fritidsområde fra 1978, og der er masser af plads omkring de ca. 750 fritidshuse. Legepladsen ved Centerbygningen står til fri afbenyttelse. Her er der mulighed for at iagttage fugle og dyrevildt, der har gode betingelser i Jegum området.

Der er anlagt omkring 11 km naturstier i området, hvor der er mulighed for løb, vandre eller cykelture. Langs stierne er der stillet bænke op, hvor man kan sidde og nyde naturen.

Prøv engang en lille udflugt til det nordvestlige hjørne af Jegum. Her finder man et stykke uspoleret natur ved Søvig Bæk.

Området er præget af ro, og den stille natur smyger sig tæt ind på en.

Jegum Ferieland ligger midt i et af Danmarks største rekreative områder, hvorfra der er 10-12 km til gode badestrande. Den nærmeste strand er Børsmose, hvor der kan køres med bil helt ned på strandbredden. Med Jegum som centrum kan man vælge Skallingen, Blåvand, Vejers, Grærup eller Henne Strand efter ønske og behov.

Fra Jegum er der 5 km til svømmehal med sauna i Oksbøl. Der er 60 km til Legoland, og med 30 km til Esbjerg samt 15 km til Varde hvor der er muligheder for andre aktiviteter og oplevelser.

Se også Jegum Station

Sommerhusområder i Danmark
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Varde Kommune
Comacchio

Comacchio er en by og en kommune i Emilia-Romagna i Italien, i provinsen Ferrara, 48 km fra provinshovedstaden Ferrara.

Geografi 

Comacchio ligger i en lagune lige nord for den nuværende udmunding af floden Reno. Den ligger på flere end 13 småøer, som er forbundet med broer. Den største kilde til velstand i disse vådområder er fiskeopdræt og saltdamme. Havnen i Porto Garibaldi ligger 7 km mod øst. Vådområdet syd for byen Valli di Comacchio er fredet område i Italien. Det er også klassificeret som internationalt vigtigt af Ramsar-konventionen om beskyttelse og bæredygtig brug af vådområder.

Historie 

Efter at den tidligt var blevet besat af etruskerne og gallerne mens byen lå ved floden Po's hovedløb, blev Comacchio en del af Romerriget. Under kejser Augustus, som regerede fra 27 f.Kr. til 14 blev der bygget en kanal for at uddybe lagunen. En del af de oprindelige vådområder blev drænet og delt mellem villae rusticae.

Comacchio oplevede en velstandsperiode under goterne og langobarderne og blev sæde for longobarderne. Det var saltet, der var kilden til dens rigdom, sammen med den startegiske betydning og placering. Da den langobardiske kong Authari udvidede riget på bekostning af Byzans, erobrede han fæstningen i Comacchio og afbrød forbindelsen mellem Padua og Ravenna. Da frankerne trængte ind i Norditalien i 756, medtog deres konge Pipin den Lille Comacchio i hans berømte landoverdragelse til Pave Stefan 3., en gave som senere blev bekræftet af hans søn og efterfølger Karl den Store. I 854 blev Comacchio ødelagt af deres rivaler indenfor salthandelen, venetianerne, som lagde den i grus i 946. Comacchio rejste sig langsomt. Pavestaten erhvervede senere byen og overlod den til ærkebiskoppen af Ravenna.

I 1200-tallet overlod kejser Rudolf 1. byen til Obizzo 4. d'Este af Ferrara. I 1508 blev byen venetiansk, men i 1597 taget tilbage af pave Clemens 8. som et ledigt len. I 1598 erhvervede Pavestaten igen Comacchio og beholdt den indtil 1866 hvor den blev en del af kongeriget Italien. Malaria gjorde stedet usundt.

Siden da er mange af sumpene forsvundet, hvilket har givet plads til udvidelse af landbruget og skabt nye beboelsesområder. Comacchio var engang hjemsted for et sukkerraffinaderi, som lukkede i 1988. Comacchio og dens strandområde Lidi er turistcentre.

Under et angreb ved Comacchio den 9. april 1945 ved 2. verdenskrigs slutning blev den højtdekorerede danske soldat Anders Lassen dræbt.

Referencer

Eksterne henvisninger 

Byer i Emilia-Romagna
Johan Lebrecht Lengnick

Johan Lebrecht Lengnick (1723 – 28. oktober 1776 på Ullevold ved Christiania) var en dansk-norsk generalauditør. Han var farfader til J.C.L. Lengnick.

Han var søn af Christian Lengnick, der først havde været officer og siden blev amtmand på Usedom (død o. 1730); moderens navn var Anna Sabine f. von Passau. Han tilhørte den reformerte kirke og blev som juridisk kandidat hovmester for en ung grev Ahlefeldt-Laurwigen, hvilket gav anledning til, at han kom til Danmark. I 1753 blev han adjungeret den norske generalauditør Schulenburg og blev ved dennes afgang fra begyndelsen af 1754 hans eftermand. Han var deputeret i Krigsdirektoriet 1764-67 og i det norske Generalitets- og Kommissariatskollegium 1767-68; 1765 fik han titel af generalkrigskommissær. Han døde, "efter mange Aars Brystsygdom", 28. oktober 1776 på sin gård Ullevold (ved Christiania), hvis skønne haveanlæg m.m. var genstand for samtidens beundring og dannede grundlaget for John Colletts endnu mere storartede have og park.

Han var nemlig 17. juni 1761 blevet gift med en af Christianias rigeste piger, Sara Maria Plade (2. august 1728 – 29. oktober 1787), en datter af købmand Jens Gregersen Plade (død 1745) og Else Dorothea f. Stranger (død 1764). Formuen var imidlertid en halv snes år efter hans død ved slet og egennyttig forvaltning aldeles ødelagt, men blev ved Bernt Ankers velvilje og dygtighed atter delvis restitueret, så at de 2 børn til sidst fik o. 40.000 Rigsdaler til deling.

Kilder 
 H.J. Huitfeldt-Kaas, "Johan Lebrecht Lengnick", i: C.F. Bricka (red.), Dansk Biografisk Lexikon, København: Gyldendal 1887-1905.
 J.C.L. Lengnick, Die Familie Lengnick.
 J.N. Wilse, Reiseiagttagelser i nogle af de nordiske Lande I, 236 ff.
 Bernt Moe, Tidsskrift for den norske Personalhistorie, I.

Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Danskere i 1700-tallet
Krigskommissærer fra Danmark
Godsejere fra Norge
Auditører fra Danmark
Kollegiedeputerede fra Danmark
Nordmænd i 1700-tallet
Søren Lemmich

Søren Lemmich (død 1722) var en dansk-norsk overhofretsassessor.

Han var formentlig født på Moss, hvor faderen, Hans Henningsen Lemmich, døde 1677 som handelsmand; moderen, Anne Sørensdatter Moss, døde på Bragernæs 1687, hvor hun havde været gift paa ny med købmanden Laurids Lauridsen (Smith). Søren Lemmich var borger i Christiania og trælasthandler på Bragernæs samt en gang en formuende mand. Han blev 1688 postforvalter på Bragernæs og under krigen mod Sverige tillige med tre andre formuende medborgere på Bragernæs af Slotsloven beskikket til at drage omsorg for Hærens forsyning. 1716 blev han krigskommissær en campagne, fik senere krigsråds karakter og udnævntes 1721 til assessor i Overhofretten. I 1716 fik han på grund af lidte tab under krigen seks års moratorium lige over for alle sine kreditorer. Han var gift med Petronelle f. Sommer, en datter af løjtnant Johan Jørgensen Sommer og Elisabeth Hansdatter Erfings; han begravedes på Bragernæs 8. december 1722 og overlevedes af 10 børn.

Kilder 
 H.J. Huitfeldt-Kaas, "Søren Lemmich", i: C.F. Bricka (red.), Dansk Biografisk Lexikon, København: Gyldendal 1887-1905.
 Personalhistorisk Tidsskrift, 2. række, V, 177.

Nordmænd i 1600-tallet
Nordmænd i 1700-tallet
Krigskommissærer fra Danmark
Postfolk fra Danmark
Dommere fra Norge
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Købmænd fra Danmark
Carl Helmuth von Lepel

Carl Helmuth von Lepel (22. juli 1742 – marts 1814) var en tysk-dansk officer.

Han var søn af major ved Grenaderkorpset Hans Adolph Lepel (1697-1770) til Radegast og Augusta Caroline f. Plessen, var 1762 fændrik reformé i Livgarden til Fods og blev 1763 sekondløjtnant, 1764 premierløjtnant i Danske Livregiment, hvorfra han 1765 blev forsat til Livgarden. 1766 udnævntes den for god tjeneste vel anbefalede Lepel til kaptajn i infanteriet, og han var nu i flere år ude af tjenesten her hjemme, først med orlov til den fædrene hjemstavn, Mecklenburg, dernæst, fra 1769, for på russisk side at deltage i kampene mod polakker og tyrker.

1771 vendte han tilbage og blev ansat ved Kronprinsens Regiment, hvor han 1774 forfremmedes til major og 1777 naturaliseredes som dansk adelsmand. 1783 blev han forsat til Slesvigske Infanteriregiment, 1790 som oberstløjtnant (med anciennitet fra 1788) til Dronningens Livregiment, 1793 som oberst til 3. Jyske Infanteriregiment, 1798 som chef til Prins Frederiks Regiment, 1802 som generalmajor og chef til 1. Jyske Infanteriregiment. 1805 under troppekoncentrationen til Holsten kommanderede Lepel brigade i 3. division. Under revuen det følgende år for kronprinsen viste regimentet sig som det sletteste; Lepel fik en reprimande og efter ansøgning afsked som regimentschef. Han fik dog ventepenge og forblev stående i Armeens detail som generalmajor, og afskedsansøgningen skyldes måske lige så meget den omstændighed, at Lepel året i forvejen ved broderens, kammerherre Friedrich Dietrich Joachim von Lepels, død havde arvet dennes talrige godser, Dobbin, Hutten m.fl., i Mecklenburg. Lepel døde i marts 1814.

Kilder 
 S.A. Sørensen, "Carl Helmuth Lepel", i: C.F. Bricka (red.), Dansk Biografisk Lexikon, København: Gyldendal 1887-1905.

Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Generalmajorer fra Danmark
Godsejere fra Tyskland
Danskere i 1700-tallet
Danskere i 1800-tallet
Officerer fra Rusland