kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Carl Christian Lose den ældre

Carl Christian Lose (Sen. eller den ældre) (født 28. februar / 28. december ? 1787, død 13. juli 1835) var en dansk boghandler og musikforlægger.

Lose åbnede den 16. juli 1821 sin bog- og musikhandel i Gothersgade i København. Hans far, Christian Gottlieb Lose, havde siden 1802 forhandlet musikalier og kunstværker i et hus på hjørnet af Admiralgade og Boldhusgade og var bl.a. kendt for sit store sortiment. C.G. Lose, der var indvandret fra Schlesien, havde i sin tid overtaget forretningen fra den franskfødte E.F.J. Haly, som var begyndt i 1793. Noderne til tidens nyeste teater- og dansemusik var en vigtig handelsvare. I 1814 var for­laget overgået til sønnen, som bl.a. satsede på selv at trykke sine noder.

I 1815 gik C.C. Lose – med den tyske stentrykker Heinrich Wenzler fra Thüringen som fagkyndig – over til at fremstille nodetryk ad litografisk vej og han var dermed den første litograf i Danmark. 8. november samme år fik Lose og Wentzler 8 års eneret på litografien. Så længe varede det dog ikke, for Wentzlers indsats var ikke overbevisende, og i 1820 solgte Lose værkstedet til staten for 2000 Rigsdaler.

Han fortsatte nu sin musikhandel, strengehandel og nodetrykkeri, og efter at Søren Sønnichsen havde afviklet sit musikforlag og -handel i 1816-20, fik Lose efterhånden en ledende stilling i dansk musik­handel gennem hele den første halvdel af 1800-tallet, dvs. guldalderperioden. Imidlertid døde han selv på en baderejse i 1835. Sønnen var kun 14 år gammel, så hans enke og fra 1. oktober 1835 P.W. Olsen overtog ledelsen af forretningen. Peter Wilhelm Olsen (8. juli 1791 – 1859) havde fra 1806 været i Loses musikhandel. Firmaet C.C. Lose & Olsen blev fra 1845 overtaget af Loses søn, Carl Christian Lose den yngre, som fortsatte og udvidede virksomheden.

Kilder 
 C. Nyrop, Bidrag til den danske Boghandels Historie. Anden Del, København: Gyldendal 1870, s. 161-162. Online
 Om Wilhelm Hansens Hus

Forlæggere fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Boghandlere fra Danmark
Personer fra København
Litografer fra Danmark
Quipu

Quipu [’kipu], er en slags forskelligt farvede knudesnore, der anvendtes som "skrift" af indianerne i Peru og tilgrænsende egne. En quipu består af en indtil en meter lang hovedsnor med vedhængende bisnore. På disse synes de yderste knuder at betegne enere, de følgende tiere, hundreder osv., idet et gennemført decimalsystem gør sig gældende. Sandsynligvis havde også de forskellige farver til dels en konventionel betydning. Quipu var således særlig egnet til opbevaring af talstørrelser (resultater af folketællinger, regnskab over lamahjorde o.l.), men synes også at have været et slags mnemoteknisk hjælpemiddel med noget videre anvendelse. Da der altid krævedes forudgående kendskab til emnet, for at quipu kunde forstås, er det håbløst at ville tyde den mængde knudesnore, der er fundet i peruanske grave. I forsimplet form har quipu holdt sig i brug til vore dage som regnemiddel hos de indianske hyrder i Peru og Bolivia. Primitiv knudeskrift kendes i øvrigt også fra Kina, Indien, Sydhavet m.m.

Referencer

Litteratur 
L. Leland Locke, The Ancient Quipu or Peruvian Knot Record [Ed. Amer. Mus. Natural Hist. New York 1923]).

Eksterne henvisninger 

Inkariget
Matematisk notation
Carl Christian Lose den yngre

Carl Christian Lose (Jun. eller den yngre) (19. juni 1821 – 16. juli 1892) var en dansk boghandler, forlægger og redaktør, far til Vigand Lose.

C.C. Lose var født ind i en boghandler- og musikforlæggerslægt i København som søn af Carl Christian Lose den ældre, der var musikforlægger i Gothersgade 11. Som dreng gik han i den mondæne Mariboes Skole i Store Kongensgade. Han var bare 14 ár, da faderen døde, så efter faderens død 1835 fortsatte hans enke forlaget med Peter Wilhelm Olsen (1791-1859) som forretningsfører (C.C. Lose & Olsen). Forretningen gik godt, og musikhandelen var den dominerende i hovedstaden. Den forsynede markedet med de nyeste succeser af Carl Maria von Weber eller Gioachino Rossini og ikke mindst musikken til J.L. Heibergs vaudeviller. Med Musikforeningens op­rettelse i 1836 og H.C. Lumbyes debut som dansekom­ponist få år efter opstod en ny interesse for musik, der kom nodeforlaget til gode. Samtidig var familien Loses saloner et af samlingssteder­ne for det dannede borgerskab.

C.C. Lose den yngre fik den bedste oplæring. Han vendte i 1842 hjem fra et ophold hos et af tidens altoverskyggende tyske musikforlag, Breitkopf & Härtel i Leipzig. Fire år efter, i 1846, kunne han overtage musikforlaget sekunderet af juristen Otto Herman Delbanco, der også havde studeret musikforlæggervirksomhed i Tyskland. Til gengæld følte P.W. Olsen ikke, at der var plads til ham i den omdannede virksomhed og han gik solo med sit eget musikforlag.

C.C. Lose & Delbanco solgte noder for klaver, soloromancer for sang med akkompagnement eller mindre akkom­pagnerede stykker for violin eller fløjte. Også den dramatiske musik og dansene var bestandig en central vare, og man kan for en række stykkers vedkommende se en høje sammenhæng mellem opførel­ser på Det Kongelige Teater og udgivelsen af musikken hos C.C. Lose & Delbanco. I 1848 udvidede Lose og Delbanco forretningen med salg af bøger, i 1854 var de begge medstiftere af Forlagsbureauet og i 1859 var Lose og Delbanco initiativtager til oprettelsen af ugebladet Illustreret Tidende. Delbanco blev redaktør, lejlighedsvis assisteret af Lose.

Men i 1864 gik de to hver til sit. Node­forlaget fortsatte et stykke tid, men i 1871 så Lose sig dog nødsaget til at sælge firmaet ud af famili­en, til før­stemanden C.F. Borchorst. Borchorst opkøbte flere mindre musik­forlag, men måtte i 1879 på grund af sygdom pludselig sælge hele den musikalske del af for­retningen, der havde vokset sig stor. Køber var Alfred og Jonas Wilhelm Hansen, der dermed indledte en ny æra i forretningen i Gothersgade med firmaet Wilhelm Hansen.

Kilder 
 C. Nyrop, Bidrag til den danske Boghandels Historie. Anden Del, København: Gyldendal 1870, s. 161-162. Online
 Om Wilhelm Hansens Hus

Litteratur 
 Dansk biografisk leksikon, 3. udg.

Boghandlere fra Danmark
Forlæggere fra Danmark
Redaktører fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Oddernesbroen

Oddernesbroen (Oddernesbrua) i Kristiansand i Vest-Agder fylke i Norge er et broanlæg der besår af to paralelle broer, som fører E18 over floden Otra.  Broerne stod færdig i 2004.

Kristiansand
Broer i Norge
Etableret i 2004
Lundsbroen

Lundsbroen (Lundsbrua, Lundsbroa) eller Thygesons minne, som er broens officielle navn, er en bro i centrum af Kristiansand i Norge. Broen fører rigsvej 471 over floden Otra, og forbinder bydelene Lund og Kvadraturen. Dagens bro stod færdig i 1938.

Thygesons minne 
Broens officielle navn er Thygesons minne (dansk: Thygesons minde), til minde om Niels Emanuel de Thygeson som var dansk-norsk stiftsamtsmand i Christianssand fra 1804 til 1812.

Den første bro på dette sted (mellem Nedre Færgested og Lahelle) stod færdig i 1810. Den var 504 fod lang og 19 fod bred, havde tolv brokar, og blev finansieret af bompenge.

Referenser 

Kristiansand
Broer i Norge
Lekhitiske sprog

Lekhitisk omfatter tre sprog, der tales i Centraleuropa, hovedsageligt i Polen, og historisk også i Brandenburg, Mecklenburg og Vorpommern i det nordøstlige Tyskland. Sproggruppen er en gren af den større Vestslaviske sprogfamilie.

Etymologi 
Navnet lekhitisk eller Lechitic stammer fra det slaviske ord for polakker "lech" eller "lach" (tilsyneladende en forvrænget form af lyakh).

Slaver, der anvender sproget er også kendt som lechiter.

Historie 
Encyclopædia Britannica oplyser at "Lekhitisk sprog (stavet Lekhitic eller Lechitic) er en undergruppe af de Vestslaviske sprog, der består af polsk, kasjubisk og de uddøde slovinsk og polabisk. Alle disse sprog, undtagen polsk, betegnes undertiden som den pommerske undergruppe. I begyndelsen af middelalderen, før befolkningen var blevet fortysket, taltes de pommerske sprog og dialekter langs Østersøen, i et område, der strækker sig fra den nedre del af Wisla til Oder.

Kasjubisk og slovinsk overlevede til 1900-tallet og der er stadig et betydeligt antal af kasjubisk-talende i Polen og Canada. I 1990'erne uddøde polabisk, som grænsede op til sorbisk i det østlige Tyskland og blev talt af den slaviske befolkning omkring Elben indtil 16 – 1700-tallet. En ordbog og nogle sætninger, der er skrevet på sproget, eksisterer".

Efter de skiftende unioner med Litauen, har polsk haft en fremtrædende indflydelse på østslavisk blandt andet det vestlige rusinsk, en tidlig form for hviderussisk.

Sprog 

Det mest udbredte lekhitiske sprog er polsk (ISO 639-1 kode: pl, ISO 639-2 kode: pol), som er modersmål for ca. 36,5 mio. i Polen og i alt næsten 40 mio. på verdensplan. Polsk anses for at have flere dialekter, herunder storpolsk, lillepolsk og masovisk.
De andre lekhitiske sprog er:
 Kasjubisk (ISO 639-2 kode: csb), som i dag anvendes som modersmål af omkring 3.000 mennesker i den polske del af Pommern;
 Schlesisk (ISO 639-3 kode: szl), som i dag anvendes som modersmål af omkring 60.000 mennesker i den polske del af Schlesien og også i Tjekkiet.
 Slovinsk, uddødt siden begyndelsen af 1900-tallet, et sprog, der taltes i dele af Pommern, undertiden identificeret med kasjubisk som et samlet pommersk sprog (betragtes også som en dialekt af polsk);
 Polabisk (SIL-kode: pox), uddødt siden midten af 1700-tallet, et sprog, der tidligere taltes af slaviske folk i områderne omkring floden Elben i hvad der nu er nordøst for Tyskland.

Nærmeste genetiske slægtninge 
De lekhitiske sprogs nærmeste genetiske slægtninge er:

Noter:
<div class="references-small"></div>

Karakteristika for lekhitisk sprog 
 Mutation af slavisk ě, e, ę før alveolære s til a,o, ǫ.
 Fortsættelse af Proto-slaviske dj, gě2, gi2 as d͡z, d͡zě, d͡zi.
 Mangel på g → ɣ overgang.
 Bevarelse af nasal vokal s.
 Den såkaldte fjerde palatalisering af alveolære konsonanter på polsk og kasjubisk (eks: bogyni → bogini).

Kilder
Forlagsbureauet

Forlagsbureauet i Kjøbenhavn var et dansk interessentskab og forlag, der i 1854 blev dannet ved, at flere københavnske forlæggere gik sammen: O.H. Delbanco, Frederik V. Hegel, G.E.C. Gad, C.G. Iversen og C.C. Lose. Iversen var forretningsfører og interessent indtil 1857, hvor han solgte sin boghandel og flyttede til Kolding.

Hegel døde i 1887 og Gyldendals interesser i Forlagsbureauet blev fortsat af sønnen Jacob Hegel. I februar 1893 blev G.E.C. Gad eneejer af Forlagsbureauet, idet han købte Jacob Hegel ud. Dermed sluttede interessentskabet, der fusionede med G.E.C. Gads Forlag.

Forlagsbureauet var udgiver af ugebladene Illustreret Tidende (grundlagt 1859) og Nordstjernen (grundlagt 1885).

Et af Forlagsbureauets mål var tilvejebringelsen af et navnlig på afsætning i Danmark og Norge beregnet Nordisk Conversationslexikon. Under redaktion af Christian Frederik Ingerslev udkom fra 1857 dette arbejde, hvis 5. og sidste bind blev færdigt 1863. Det vandt en forholdsvis betydelig udbredelse, så at et 2. oplag, ligeledes i 5 bind, kunne udkomme 1870-78, redigeret af dr. Carl Johan Fogh, dr Sophus Heegaard og genealogen Johannes Peter Frederik Königsfeldt. Tidsforholdene krævede dog snart en helt ny omarbejdelse med en talrigere stab af også norske og svenske medarbejdere, og under redaktion af overlærer Anton Frederik Pullich og professor Gustav Storm i Kristiania, til hvem fra 4. bind dr. phil. William Mollerup sluttede sig, udkom derefter i et betydeligt oplag 3. udgave (6 bind med supplement) 1883-90, hvortil 1894 føjedes et særskilt bind Illustrationer og Kort (224 blade), for en stor del gengivelse af det til sidste udgave af Brockhaus hørende illustrationsmateriale, udfyldt med adskilligt nyt
materiale vedrørende nordiske forhold. Et uddrag af dette værks 2. udgave var Forlagsbureauets Kortfattet Haandleksikon (2 bind, 1879-80), redigeret af bibliotekar Emil Elberling og overlærer Pullich. 

Med talrige udgivelser af både fag- og skønlitteratur prægede Forlagsbureauet afgørende bogmarkedet i anden halvdel af 1800-tallet. Eksempler på udgivelser er P. Hansen, Nordiske Digtere i vort Aarhundrede (1870) og O. Nielsen, Kjøbenhavn paa Holbergs Tid (1884).

Forlag fra Danmark
Tidligere virksomheder i København
Etableret i 1854
Ophørt i 1893
Fred Williamson

Fred "The Hammer" Williamson (født 5. marts 1938) er en amerikansk skuespiller, arkitekt og tidligere professionel amerikansk fodbold defensivback, der primært spillede i American Football League i løbet af 1960'erne. Efter sin pensionering fra Football, fandt Williamson ud af at en karriere inden for arkitektur ikke var hans kald og han forsøgte sig i stedet med skuespil, der blev ham en stor succes.

Eksterne henvisninger 

 Fred Williamson: "I Like the Life." , et interview af Roger Ebert, from The Chicago Sun-Times 17. maj, 1983
 Fred Williamson: Original Gangsta , et interview af Michael Mercadante 2006
 Williamson's 1965 Topps football card 
 

Skuespillere fra USA
Starsky and Hutch

Starsky and Hutch var en amerikansk action-og kriminalserie som blev sendt på ABC fra 1975 til 1979. Hovedrollerne som politimændene Starsky and Hutch blev spillet af Paul Michael Glaser og David Soul. Serien blev skabt af William Blinn.

Handling 
Serien handler om to politimænd fra Californien – den mørkhårede David Starky og blonde Ken Hutchinson. De stoler kun på hinanden og går med dødsforagt ind for at sætte en stopper for kriminaliteten.

Om serien 

Starsky and Hutch var oprindelig ret voldelig, men i 1977 blev forfatterene nødt til at dæmpe volden til fordel for en mere romantisk udvikling, og med det sank populariteten og serien stoppede i 1979.

De to politimmænd kører i en knaldrød Ford Torino, en bil som blev et centralt kendetegn ved serien.

I 2004 kom filmen Starsky & Hutch, med Ben Stiller i rollen som David Starski og Owen Wilson i rollen som Ken Hutchinson. Filmen er en humoristisk filmversion af serien.

Medvirkende 

 David Soul ... Det. Ken 'Hutch' Hutchinson ... (72 episoder, 1975-1979) 
 Paul Michael Glaser ... Det. Dave Starsky (72 episoder, 1975-1979) 
 Bernie Hamilton ... Capt. Harold Dobey (68 episoder, 1975-1979) 
 Antonio Fargas ... Huggy Bear (66 episoder, 1975-1979)

Priser 
Serien blev tildelt to People's Choice Award i 1976 og 1977. 

I 1978 blev den nomineret til en Golden Globe.

DVD 
Serien blev udgivet på DVD (region 1 & 2) fra 2004 til 2006.

Referencer

Eksterne henvisninger 

 

Amerikanske tv-serier fra 1970'erne
Tv-programmer fra American Broadcasting Company
Rinaldo

Rinaldo (HWV 7) er en opera seria i tre akter af Georg Friedrich Händel til en libretto af Giacomo Rossi. Den fik premiere i London på  Queen's Theatre den 24. Februar 1711 og blev straks en succes. Fra premieren blev den opført 12 på hinanden følgende gange, hvilket ikke tidligere var set, og modtog en god kritik. I det 20. århundrede har Händels operaer set begyndelsen til en renæssance, hvilket førte til genopførelser af Rinaldo i England og i Amerika, efter at den havde været opført i Tyskland.

Operaer på italiensk
Operaer af Georg Friedrich Händel
Opera seria
Roman Coppola

Roman Coppola (født 22. april 1965) er en amerikansk filminstruktør og musikvideofilminstruktør.

Tidlige liv 
Coppola blev født i Neuilly-sur-Seine i Frankrig. Han var søn af scenografen/kunstneren Eleanor Coppola (født Neil) og den 5-gange Oscar-vindende filminstruktør, producer og forfatter Francis Ford Coppola. Coppola blev født i American Hospital i Neuilly-sur-Seine, mens hans far var i Paris for at skrive manuskriptet til Is Paris Burning?. Han gik på New York University 's filmskolen, Tisch School of the Arts.

Coppola havde en lille rolle som en af sønnerne af Tom Hagen under begravelsesscenen i The Godfather. Han spillede også Santino Corleone som en ung dreng i The Godfather: Part II fra 1974. Han stod i spidsen for de visuelle effekter i sin fars film Bram Stoker's Dracula fra 1992.

Coppolas spillefilmdebut, CQ havde premiere på Cannes Film Festival i 2001. Han grundlagde produktionsselskabet The Directors Bureau og instruerede alle musikvideoer for sangene af The Strokes fra deres albums "Is This It" og "12:51" for Room on Fire. Coppola har instrueret videoer for kunstnere, herunder Moby, The Presidents of the United States of America, Mansun, Ween, Green Day, Fatboy Slim, Phoenix, mellow, Daft Punk, Matthew Sweet, Supergrass, The Vines, God Lives Underwater, Wyclef Jean, Arctic Monkeys, and Sebastien Tellier. 
Han har også været en stor tilhænger af fætteren Jason Schwartzmans musikalske sideprojekt, Coconut Records. Hans musikvideo til Phoenix 's "Funky squaredance" blev inviteret til en fast samling i New York Museum of Modern Art. Han er ligeledes en dygtig tv-instruktør. Coppola er nu medejer af det amerikanske Zoetrope med sin søster Sofia Coppola.

Han filmede flere sekvenser for Love Actually.

Eksterne henvisninger 
 Roman Coppola Studio
 The Directors Bureau
 
 bio og credits på hollywood.com
 The Darjeeling Limited Interview med Roman Coppola 

Filminstruktører fra USA
Almind Kirke (Kolding Kommune)

Almind Kirke ligger i Almind 10 km nord for Kolding. Almind Sogn hørte indtil kommunalreformen i 1970 til Brusk Herred (Vejle Amt), derefter til Kolding Kommune i Region Syddanmark.

Kirken er opført i 1887 af materialer fra en nedreven romansk kirke, som har stået på stedet. Bygningen er tegnet af murermester S.L. Gynther og består af kor og skib, opført i kvadersten over skråkantsokkel samt et tårn af små røde mursten og med et kobbertækket spir. I nordmuren er indsat en romansk vinduesoverligger. I tårnets sydside er indsat en romansk portal, som fører ind til tårnets underrum, der fungerer som våbenhus. I våbenhuset ses en gravsten fra slutningen af 1500-tallet over Mette Søfrens, en nedslidt gravsten med årstallet 1654 og en barnegravsten fra 1789.

Kor og skib har flade bjælkelofter. I kirken ses flere minder fra den gamle kirke. Alterbordet dækkes af et panel fra 1681, på østvæggen er samlet flere stolegavle fra 1681. Altertavlen i sen bruskbarok er fra 1682, i hovedfeltet ses et maleri af P. Møller fra 1887, tavlens oprindelige maleri er ophængt på skibets sydvæg. I koret ses en præstestol fra slutningen af 1600-tallet. Prædikestolen er et snedkerarbejde fra o.1600.

Den romanske granitfont er udført i én blok, den har cirkelformet kumme og ellipseformet fod, på mundingsranden og på overgangen til fodstykket ses enkel båndornamentik, desuden har fodstykket en dekorativ udsmykning i cirkler, fodstykket har fire hjørnesøjler med hoveder samt hoveder i felterne mellem søjlerne.

Eksterne kilder/henvisninger 

 Almind Kirke  på nordenskirker.dk
 Almind Kirke på KortTilKirken.dk
 Almind Kirke 
 Iver Almind Iversen: Almind Sogn i 1900-tallet, s. 11-15  Kolding Stadsarkiv 2003 

Kirker i Kolding Kommune
Kirker i Haderslev Stift
Kirker i Vejle Amt
Alstrup Kirke (Jammerbugt Kommune)

Alstrup Kirke ligger i Alstrup ca. 12 km V for Brønderslev (Region Nordjylland). Indtil Kommunalreformen i 2007 lå den i Nordjyllands Amt, og indtil Kommunalreformen i 1970 i Hvetbo Herred (Hjørring Amt).

Skibet stammer fra en romansk kirke opført af granitkvadre over skråkantsokkel. Det oprindelige kor er senere blev nedrevet og erstattet af det nuværende langhuskor, dog blev den oprindelige triumfvæg og korbue bevaret. Skibets mure er blevet en del omsat og forhøjet med mursten. Begge de retkantede døre er bevaret, syddøren er stadig i brug, norddøren er blændet. I murværket ses spor efter romanske vinduer. I sengotisk tid blev skibet forlænget mod vest og det lille klokketårn opført i munkesten, tårnet er af den østjyske styltårnstype. Våbenhuset bærer årstallet 1797 og Christian VII's navnetræk. Kirken blev istandsat 1951-52.

Koret har fladt bjælkeloft, skibet fik i sengotisk tid indbygget to stjernehvælv og et krydshvælv. Alterbordet er af granit, altertavlen er en enkel renæssancetavle med et nyere maleri. Prædikestolen er fra 1700-tallet med indgang gennem en rundbuet åbning i triumfvæggen, i felterne ses de fire evangelisttegn. I triumfvæggen mod nord ses en niche til et sidealter. Ved istandsættelsen i 1951-52 afdækkede man kalkmalerier, som atter blev overkalket.

Den romanske granitfont har terningkapitælfod og kors samt skråstreger på kummen.

Eksterne kilder og henvisninger 

 Alstrup Kirke  på nordenskirker.dk
 Alstrup Kirke på KortTilKirken.dk

Kirker i Jammerbugt Kommune
Kirker i Aalborg Stift
Kirker i Hjørring Amt
André Strappe

André Strappe (23. februar 1928 – 9. februar 2006) var en fransk fodboldspiller og -træner, der spillede som angriber. Han var på klubplan tilknyttet Lille OSC, Le Havre AC, FC Nantes og SC Bastia, og spillede desuden 23 kampe for det franske landshold. Han var med på det franske hold ved VM i 1954 i Schweiz.

Strappe var efter sit karrierestop træner for SC Bastia, US Tavaux-Damparis og LB Châteauroux

Titler 

Ligue 1
 1954 med Lille OSC

Coupe de France
 1953 og 1955 med Lille OSC
 1959 med Le Havre AC

Referencer

Eksterne henvisninger 
 

Fodboldspillere fra Frankrig
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 1954
Fodboldspillere fra Lille OSC
Fodboldspillere fra Le Havre AC
Fodboldspillere fra FC Nantes
Fodboldspillere fra SC Bastia
Fodboldtrænere fra Frankrig
Asperup Kirke

Asperup Kirke ligger i den sydlige del af landsbyen Asperup ca. 10 km Ø for Middelfart (Region Syddanmark). Indtil Kommunalreformen i 2007 lå den i Fyns Amt, og indtil Kommunalreformen i 1970 i Vends Herred (Odense Amt).

Kirken var viet til Vor Frue i middelalderen. Kor og skib er opført i romansk tid af granitkvadre over profileret dobbeltsokkel. Ved en restaurering i 1980'erne fandt man en oprindelig træramme i et romansk vindue, undersøgelser viste at træet stammede fra 1170, man har derfor dateret den romanske kirke til o.1180. Koret har oprindelig haft apsis, som blev nedbrudt i senmiddelalderen, da koret blev forlænget mod øst. I korets sokkel mod nord ses buede sokkelsten fra apsis. Korudvidelsen fik skibets bredde, men det oprindelige kor beholdt sin oprindelige bredde. Den nye østgavl har blændinger og trappegavl. I den oprindelige nordmur spores romanske vinduer.

Tårn og våbenhus er opført i sengotisk tid af munkesten og genanvendte kvadre, begge bygninger har blændingsprydede trappegavle, tårnet har desuden murblændinger i hele højden. I åbningen mellem våbenhuset og skibet sidder en jernbunden dør, døren er signeret 1513 Anders Smed.

Det oprindelige kor og skibet har fået indbygget hvælv i sengotisk tid, korudvidelsen mod øst har ottedelt ribbehvælv. Kalkmalerierne over korbuen er fra 1400-tallet og fremstiller Dommedag, i midten sidder Kristus på regnbuen, fra hans mund udgår sværd og lilje, omkring Kristus står Maria og Johannes Døberen, de øvrige figurer er svære at identificere, muligvis er det Peter bag Maria, den anden figur bag Johannes Døberen er formodentlig Bartholomæus med kniv.

Alterbordet har panel med fyldninger udført af Knud Snedker o.1580, tre fyldninger er ægte, resten er eftergjort i nyere tid. Altertavlen i bruskbarok er udført af Anders Mogensen o.1650, i topstykket er indsat et korsfæstelsesrelief, som formodentlig stammer fra en altertavle fra 1589, som har stået i kirken, storfeltets maleri er udført af Sven Havsteen-Mikkelsen i 1974. Prædikestolen fra 1580 er signeret "Knud Snedker Baarger i Melfaar", felternes relieffer er udført af Anders Mortensen i midten af 1600-tallet, rygpanelets malerier er fra 1700-tallet. På skibets nordvæg hænger en krucifiksgruppe udført af Claus Bergs værksted i Odense 1510-20. I kirken ses desuden en Madonnafigur fra 1300-tallet og Anna selv tredje fra sengotisk tid.

Den romanske granitfont har cylindrisk kumme med akantusranke, på den firkantede fod ses uhyrer

Eksterne kilder og henvisninger 

 Asperup Kirke  på nordenskirker.dk
 Asperup Kirke på KortTilKirken.dk

Kirker i Middelfart Kommune
Kirker i Fyens Stift
Kirker i Odense Amt