Total krig

Total krig er en krig af ubegrænset omfang, hvor en krigsførende mobiliserer alle til rådighed stående ressourcer: menneskelige, industrielle, landbrugs, militære, naturlige, teknologiske med henblik på fuldstændig at ødelægge fjenden eller eliminere hans mulighed for at gøre modstand.

Total krig har været anvendt i århundreder, men det var først i det 19. århundrede, at militærteoretikere udskilte total krig som en særlig form for krigsførelse. I en total krig gøres der i ringe grad forskel på krigsførende og civile, da så godt som alle civile som soldater anses for at være en del af krigsindsatsen.

Etymologi 

Begrebet "total krig" kan spores tilbage til Erich Ludendorffs erindringer Der Totale Krieg om 1. verdenskrig, som blev udgivet i 1936. Begrebet findes også i Clausewitzs klassiske bog Vom Kriege. USAF general Curtis LeMay opdaterede begrebet til atomvåbnenes tidsalder. Han mente, at total krig skulle føres ved at affyre hele det nukleare arsenal på en gang i et overvældende slag.

Tidlige historie 
Den først dokumenterede totale krig var den Peloponnesiske krig beskrevet af historikeren Thukydid. Den blev udkæmpet mellem Athen og Sparta mellem 431 og 404 f.Kr. Tidligere var græsk krigsførelse en begrænset og ritualistisk form for konflikt. Hære af hoplitter mødtes på slagmarken og afgjorde krigen på en enkelt dag. Under den Peloponnesiske krig varede krigen derimod i årevis og tærede på de deltagende bystaters ressourcer. Der blev begået grusomheder i et aldrig tidligere set omfang, og hele befolkninger blev solgt som slaver som på øen Melos (nu Milos). Ved krigens slutning var den græske verden ændret. En stor del af den henlå i fattigdom og det tidligere så betydningsfulde Athen var svækket i en grad, som aldrig fuldstændig blev overvundet.

I Middelalderen var Mongolerne i det 11. århundrede frygtet for deres brug af total krig, tæt på folkemord. Mest bemærkelsesværdig var erobringen af Bagdad. Tallet på de dræbte svinger, men selv forsigtige skøn er tæt på en million. Mongolerne var langt fra beskæmmede over deres handling og samlede de massakreredes kranier i store dynger til skræk og advarsel.

Trediveårskrigen må også betragtes som en total krig. Krigen blev udkæmpet 1618 - 1648 især i det, som i dag er Tyskland. Næsten alle større europæiske magter var involveret, og økonomien i hvert af dem var centreret om krigen. Civilbefolkningen led store tab – "krigen nærer krigen". De civile tab ligger på ca. 25-30% af befolkningen som følge af krig, hungersnød og sygdom. Størrelsen og optræningen af hære voksede dramatisk, og det samme gjorde udgifterne til at holde hære i felten. Plyndringer blev ofte anvendt for at betale og føde hære.

Efter Trediveårskrigen og til den Franske revolution var de fleste krige i Europa mindre krige med begrænsede mål, såkaldte Kabinettskriege.

18. og 19. århundrede

Den franske revolution 

Den franske revolution indførte delvist total krig. Den nyfødte republik stod over for en stærk koalition af europæiske stater. Den eneste løsning, som den jakobinske regering kunne se, var at indsætte alle nationens ressourcer – det var fremkomsten af levée en masse. Nationalkonventets dekret af 23. august 1793 viser tydeligt størrelsen af den franske krigsindsats:

Fastholdelsen af doktrinen om en kort krig var et handicap for tyskerne. Hverken planer eller forventninger var tilpasset tanken om en langvarig krig, før Operation Barbarossa slog fejl. Et stort strategisk nederlag i Slaget om Moskva tvang Albert Speer, som blev udpeget til Tysklands rustningsminister først i 1942, til at nationalisere den tyske krigsproduktion og fjerne den værste ineffektivitet.

Under hans ledelse skete der en tredobling af våbenproduktionen og den nåede først sit højdepunkt i slutningen af 1944. At opnå det under de ødelæggelser, som blev forårsaget af den voksende allierede bombeoffensiv, viser, hvor lidt den tyske industri var mobiliseret i de tidlige faser af krigen. Det var fordi den tyske økonomi i betydelig grad var under-mobiliseret, at den kunne modstå luftangrebene. Det civile forbrug lå højt i de første år af krigen, og lagrene i såvel industrien som blandt forbrugerne var store. Det hjalp økonomien til at afbøde effekten af bombardementerne.

Fabrikker og maskiner var mange og blev ikke fuldt udnyttet, så det var forholdsvis let at erstatte de maskiner som blev ødelagt. Udenlandsk arbejdskraft, både slavearbejdere og tvangsarbejdere fra nabolande, som deltog i Antikominternpagten, blev brugt til at forøge arbejdsstyrken i den tyske industri, som var under pres fra stigende indkaldelser til de væbnede styrker (Wehrmacht).

Sovjetunionen 
Sovjetunionen var en planøkonomi, som allerede havde et økonomisk og juridisk system, som tillod at økonomien og samfundet blev ændret til at kæmpe en total krig. Flytningen af fabrikker og hele arbejdsstyrker til øst for Uralbjergene i takt med at tyskerne rykkede frem gennem Sovjetunionen i 1941 var et imponerende stykke planlægning. Kun de fabrikker, som kunne bruges i krigsindsatsen blev flyttet på grund af den sovjetiske regerings opbakning til den totale krig.

Østfronten under 2. verdenskrig bestod fra 22. juni 1941 til 9. maj 1945. Det var her de mest voldsomme kampe foregik, målt i antal soldater, udstyr og tab. Østfronten blev berygtet for den hidtil usete voldsomhed, ødelæggelserne og de umådelige tab af menneskeliv. Kampene omfattede millioner af tyske og sovjetiske soldater langs en bred front, som var hundreder af kilometer lang. Forskere mener, at op imod 27 mio. sovjetiske borgere mistede livet under krigen, herunder ca. 8,7 mio. soldater, som døde i krigen eller i krigsfangelejre. Millioner af civile døde af sult, kulde, grusomheder og massakrer.

Under Belejringen af Leningrad blev nye T-34 kampvogne kørt – ufærdige på grund af mangel på maling – direkte fra fabrikken til fronten. Det kom til at symbolisere Sovjetunionens opbakning til krigen og regeringens totale krigs-politik.

For at opmuntre det sovjetiske folk til at arbejde hårdere, opmuntrede den kommunistiske regering folkets kærlighed til moderlandet, og tillod endda genåbning af Russisk-ortodokse kirker, da den mente, at det ville styrke krigsindsatsen.

De Forenede Stater 
De Forenede Stater undergik en storstilet mobilisering af de nationale ressourcer under 2. verdenskrig. Forholdene på hjemmefronten var ikke nær så slemme som i Storbritannien og Sovjetunionen, men De Forenede Stater begrænsede dog i betydeligt omfang de civile bekvemmeligheder til gavn for krigsførelsen.

Strategerne i det amerikanske militær så på stormene i horisonten i Europa og Asien og begyndte i det stille at udarbejde beredskabsplaner allerede i midten af 1930'erne. Nye våben og våbenplatforme blev udformet og gjort klar. Efter udbruddet af krigen i Europa og flytningen af den igangværende angrebskrig i Asien blev indsatsen kraftig forøget. Frankrigs fald og luftkrigen mod Storbritannien foruroligede amerikanerne, som havde nære forbindelser med begge lande, og der blev indført værnepligt i fredstid. Der blev gennemført Lend-Lease lovgivning for at støtte briterne, og der blev ydet hemmelig bistand til kineserne.

Den offentlige mening i USA var imidlertid stadig imod involvering i Europa og Asien. I 1941 blev Sovjetunionen det næste land, som blev invaderet, og USA sendte også hjælp hertil. Amerikanske skibe begyndte at forsvare forsyningskonvojer til de allierede lande mod angreb fra ubåde, og der blev indført et totalt handelsembargo mod Kejserriget Japan for at forhindre landets militær i at få de råvarer, som dets fabrikker og militær havde brug for til at kunne fortsætte offensiven i Kina.

I slutningen af 1941 besluttede den japanske regering, som var domineret af hæren, at erobre de strategiske ressourcer i Sydøstasien og Indokina, som de vestlige magter ikke ville sælge. Planlægningen af denne aktion omfattede det pludselige angreb på de britiske styrker i Hong Kong, Filippinerne, Malaya og den fremskudte amerikanske flådebase ved Pearl Harbor på Hawaii.
Som svar på disse angreb erklærede USA og Storbritannien krig mod Japan dagen efter. Nazityskland erklærede krig mod USA nogle få dage senere sammen med det fascistiske Italien. Den amerikanske regering erklærede krig mod begge disse lande og var dermed fuldt ud deltager i 2. verdenskrig.

I takt med at USA begyndte at omlægge økonomien til en storkrig, blev der sat gang i informations og propagandaaktiviteterne. Civile, herunder børn, blev opfordret til at tage del i indsamlinger af fedt, smørelse og skrotmetal. Mange fabrikker, som lavede varer, der ikke var vigtige for krigsindsatsen, blev omlagt til krigsproduktion. Produktivitetsniveauer, som tidligere var uhørte, blev nået under krigen. Store fragtskibe blev rutinemæssigt bygget på 1½ måned, og kampvogne strømmede ud af bilfabrikker. Få år efter den amerikanske indtræden i 2. verdenskrig var næsten enhver våbenduelig mand mellem 18 og 30 blevet indkaldt til militæret, så længe krigen varede. Rationering af basisvarer blev indført for at omlægge produktionskapaciteten til krigsbehov.

Efter at De forenede Stater gik ind i 2. Verdenskrig erklærede Franklin D. Roosevelt på Casablanca-konferencen overfor de øvrige Allierede og pressen, at betingelsesløs overgivelse var målet med krigen mod Aksemagterne Tyskland, Italien og Japan. Før denne erklæring kunne de enkelte regeringer i Aksemagterne havde forhandlet en våbenstilstand i lighed med den som sluttede 1. Verdenskrig, og derpå en betinget overgivelse, når de følte at krigen var tabt.

Den betingelsesløse overgivelse af de vigtigste Aksemagter førte til et juridisk problem ved Nürnbergprocessen efter krigen, fordi retssagerne syntes at være i strid med artikel 63 og 64 i Genevekonventionen fra 1929. Hvis sådanne retssager blev afholdt, skete det i reglen inden for rammerne af det besejrede lands eget juridiske system, som det var tilfældet i nogle af de mindre Aksemagter. For at undgå dette hævdede de allierede at de største krigsforbrydere var taget til fange efter krigens slutning, så de var ikke krigsfanger, og dermed var de ikke omfattet af Genevekonventionen. Desuden skabte sammenbruddet af Aksemagternes regimer en situation af totalt nederlag (debellatio) så reglerne i Haager Landkrigsreglementet af 1907 om militær besættelse ikke kunne anvendes.

Efterkrigstiden 
Siden 2. verdenskrig har ingen industrinationer udkæmpet en så stor afgørende krig, da der nu findes våben, som er så destruktive, at deres brug ville opveje fordelen ved sejr. Udkæmpelse af totale krige, hvor der anvendes atomvåben er noget som i stedet for at vare år, og kræve en fuld mobilisering af et lands ressourcer, i lighed med 2. verdenskrig, ville være overstået i løbet af få minutter. Sådanne våben er udviklet og opretholdes med forholdsvis små fredstidsbudgetter.

I slutningen af 1950'erne involverede den ideologiske hårdknude i Den kolde krig mellem Vesten og Sovjetunionen tusinder af atomare våben, som var rettet mod modparten. Strategisk blev ligevægten i ødelæggelseskraft fra begge sider kendt som Mutually Assured Destruction (MAD), dvs. tanken om at et nukleart angreb fra en supermagt ville føre til et nukleart modangreb fra den anden. Dette ville føre til flere hundrede millioner døde i en verden hvor, "De levende vil misunde de døde", som det hedder i et citat, der ofte tilskrives Nikita Khrusjtjov.

Under Den kolde krig forsøgte Supermagterne at undgå åben krig mellem deres respektive styrker, da begge sider indså at et sådant sammensrød meget let kunne eskalere og hurtigt føre til brug af atomare våben. I stedet bekæmpede supermagterne hinandne ved involvering i stedfortræderkrige, militær oprustning og diplomatiske hårdknuder.

Ved stedfortræderkrigene støttede hver supermagt sine respektive allierede i konfligter mod styrker der var knyttet til den anden supermagt, såsom i Koreakrigen, Vietnamkrigen og Den afghansk-sovjetiske krig.

Referencer

Bibliografi 
 David A. Bell. The First Total War: Napoleon's Europe and the Birth of Warfare as We Know It, (2007)
 Eric Markusen and David Kopf; The Holocaust and Strategic Bombing: Genocide and Total War in the Twentieth Century, (1995)
 Mark E. Neely Jr.; "Was the Civil War a Total War?" Civil War History, Vol. 50, 2004
 Daniel E. Sutherland and Grady McWhiney; The Emergence of Total War, (1998) US Civil War

Militær
Krig