kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Dværgulvefod-slægten

Dværgulvefod (Selaginella) er en slægt med ca. 700 arter, der er udbredt på alle kontinenter (undtagen Antarktis). For en beskrivelse af slægtens kendetegn: se Dværgulvefod-familien. I det følgende omtales kun den ene art, som er vildtvoksende i Danmark samt nogle få arter af hortonomisk interesse, f.eks. Selaginella apoda. Ved juletid sælges sorterne Selaginella martensii 'Watsoniana' og 'Variegata'.

Nogen arter (f.eks. Mos-Dværgulvefod kan minde om mos eller egentlig Ulvefod, mens andre arter kan minde om bladene på Thuja.
Nogle arter er ørkenplanter og flere af disse har samme egenskab som Jerikos Rose, nemlig at miste den grønne farve og krølle sig sammen i tørkeperioder. Andre arter er tropiske skovplanter der ved første øjekast minder om Bregner.

I Nord-Amerika findes – udover vor hjemlige Mos-Dværgulvefod – også arterne S. apoda, S. densa, S. eclipes – alle i de varmere, sydlige områder. Mod nord træffes også S. rupestris der tillige er fundet et enkelt stede på Grønland.

 Mos-Dværgulvefod (Selaginella selaginoides) – vildtvoksende i Danmark
 Jerikos Rose (Selaginella lepidophylla)

Dværgulvefodsplanter
Planter i Danmark
Flerårige urter
Planteslægter
Dværgulvefodsplanter

Dværgulvefodsplanter (Selaginellopsida) er en klasse inden for planteriget. De er krybende eller opstigende planter med enkle, skælagtige blade på forgrenede stængler, der også bærer rødder. Planterne er heterosporøse, dvs. at de danner to slags sporer, megasporer og mikrosporer.

 Dværgulvefod-ordenen (Selaginellales)

 

en:Spikemoss
Ulvefodsplanter

Ulvefodsplanter (Lycopodiophyta) er en division i planteriget. Det er den ældste endnu levende gruppe af karplanter, og den rummer arter, som kan anses for at være "primitive" (dvs. meget tidligt udviklede). De afviger fra andre planter ved at have mikroblade, altså blade, som kun har én enkelt karstreng (sml. bregners og frøplantes mere komplicerede opbygning af strengsystemerne). Der er ca. 1200 nulevende arter.

 Brasenføde-klassen (Isoetopsida)
 Ulvefod-klassen (Lycopodiopsida)
 Dværgulvefodsplanter (Selaginellopsida)

Evolution 
Ulvefodsplanter skønnes at være opstået i Silur-tiden for mere end 400 millioner år siden, og omfatter nogle af de mest primitive nulevende Karplanter. Der er således tale om planter med en meget lang forhistorie, og de forekommer ofte som fossiler, specielt i kul-lag. Faktisk er de fleste kendte slægter nu uddøde. Silur-planten Baragwanathia longifolia repræsenterer den tidligst kendte art, mens den lidt senere gruppe Cooksonia synes at være beslægtet.

I Kultiden var der træagtige Ulvefodsplanter, f.eks. Segltræ og Skæltræ, der formede enorme skove og var dominerede på land. I modsætning til de senere egentlige Træer voksede bladene direkte ud af stamme og grene, men faldt af efterhånden som planten groede, så der altid kun var en mindre mængde blade i toppen. De fossile rester af disse omfattende skove udgør store dele af nutidens kul-forekomster.

Diagrammet viser hvordan Ulvefodsplanterne udviklingsmæssigt ligger mellem mosserne og de højere karsporeplanter og frøplanter.

Isoetopsida og Selaginopsida er nærmere beslægtede end med Lycopodiopsida.

Litteratur 
 M. Skytte-Christiansen: ''Bregner, mosser, laver", 1981, 

 
Palæozoikum
XFN

XFN (XHTML Friends Network) er en simpel måde at vise relation mellem mennesker, lavet af Global Multimedia Protocols Group. XFN bruges på personlige hjemmesider, især blogs. Når man linker til en anden side, skal man bare skrive sit forhold til personen. Her er et eksempel:
 <a href="http://ole.example.org" rel="friend met">Oles blog</a>
Her viser man, at man er ven med og har mødt (IRL) Ole. Der findes en standard for de relationer, man kan have.

Eksterne henvisninger 
 XFN på Global Multimedia Protocols Groups hjemmeside (engelsk)
 XFN 1.1 Standard for relationer
 RubHub  – XFN søgemaskine (engelsk)
 XFN creator Side der kan lave XFN links (engelsk)

Internetteknologi
Bongo (tegneseriefigur)

Bongo  er en cirkusbjørn, der i tegnefilmen Fun and Fancy Free stikker af fra cirkus, fordi han vil have sin frihed. Han bruger den ethjulede cykel, som han optræder med, som han så også bruger i sit opgør med ærkefjenden Knortekæbe. Tegneserieversionen af denne historie blev bragt i Anders And & Co. i 1949, og siden blev der bragt flere historier om den lille bjørn med den ethjulede cykel, der så er blevet en del af skovuniverset, han kan også dukke op som biperson, det er sket f.eks. med Lille Stygge Ulv. Hans ethjulede cykel er hans våben, og han optræder også med den for de andre dyr.

Eksterne henvisninger 

Anders And-figurer
Tegnefilm fra USA
Knortekæbe

Knortekæbe  er cirkusbjørnen Bongos ærkefjende i tegnefilmen Fun and Fancy Free og i alle de efterfølgende tegneserier om Bongo. Han er i modsætning til Bongo en stor, kraftig bjørn, der med sine vældige kræfter kan rykke træer op med rode og løfte kæmpesten, og han er frygtet af alle skovens dyr. Han hader Bongo af hele sit hjerte og vil have ham drevet ud af skoven, men Bongos behændighed kan han ikke hamle op med.

Han er en tilbagevendende skurk i skovuniverset også når serierne herfra har andre hovedpersoner end Bongo. Han har været i kamp med Chip og Chap og Store Stygge Ulv.

Anders And-figurer
Tegnefilm fra USA
Healing

Healing er en alternativ behandlingsmetode, som udføres af en healer, der helbreder sygdomme ved hjælp af psykiske kræfter, eksempelvis overførelse af energi igennem håndspålæggelse.

Ordet healing er et låneord fra engelsk, hvor ordet slet og ret betyder "helbredelse". Healing og håndspålæggelse har været praktiseret i mange former op gennem historien i forskellige kulturer. Det har oftest et tilknyttet spirituelt aspekt, hvor healeren opfattes som kanal for højere kræfter, der videregiver helbredende energi til patienten. Nogle healere praktiserer også healing på andet end mennesker, eksempelvis dyr, planter og ting. Der er ingen lægevidenskabelig dokumentation for effekten af healing..

Igennem tiden er der opstået forskellige typer for healing, deriblandt Reiki, Chios, Gaiadon Hear og shamanisk healing.

I bibelen er det beskrevet, hvordan Jesus og hans disciple helbredte mennesker ved håndspålæggelse.

Referencer 

Alternativ behandling
Spiritualitet
De syv små dværge

De syv små dværge (også kaldt historien om Snehvide og de 7 små dværge), er figurer fra det tyske folkeeventyr nedskrevet af brødrene Grimm, Snehvide, om kongedatteren Snehvide, der flygter fra sin misundelige stedmor og søger ly i de syv dværges hytte. De kom så også med Walt Disneys tegnefilm, Snehvide og de syv dværge fra 1937 over eventyret, og de fik snart et spin-off i form af deres egen tegneserie. Da deres hytte ligger i skoven, kom de til at indgå i skovuniverset, og de kan dukke op som bipersoner i de andres serier.

De er godmodige og gæstfri af natur, men også småklodsede. De har hos Disney fået navne, der passer til deres karakteristiske træk.

 Brille (Doc), har briller, deres leder, har det med at snakke bagvendt.
 Gnavpot (Grumpy), er hvad han hedder, men har dog et godt hjerte alligevel.
 Lystig (Happy), kraftig, glad og munter.
 Prosit (Sneezy), har allergi og nyser meget kraftigt.
 Flovmand (Bashful), rødmer let og gemmer sig i skægget når det sker.
 Søvnig (Sleepy), altid det han hedder, gaber højt.
 Dumpe (Dopey), kan ikke tale, kommer altid løbende langt efter de andre og er meget klodset.

Som et kuriosum kan det øvrigt nævnes, at der både i Grimms tyske version og i Disneys engelske version kun tales om de syv dværge, men på dansk er de syv små dværge fast etableret.

Disney-figurer
Folkeeventyr
Ekskommunikation

Ekskommunikation (lat. excommunicatio = udelukkelse fra et fællesskab) betyder i kirkelig (især katolsk) sammenhæng udelukkelse fra modtagelsen af eukaristien og de øvrige sakramenter. 

Findes en person objektivt skyldig i en alvorlig overtrædelse, kan han ekskommuniceres, og – hvis det er en præst – også fra forvaltningen af sakramenterne samt fra alle kirkelige funktioner og tjenester, indtil han omvender sig og udsoner sig med Gud og Kirken. En ekskommuniceret præst må (og bør) dog altid hjælpe en troende i livsfare, og kan, hvis bandlysningen ikke er offentliggjort, også besvare enhver henvendelse fra en troende. En ekskommuniceret person er stadigvæk katolik og skal stadigvæk opfylde sine religiøse pligter så vidt muligt. Straffen kan kun være personlig.

Se også
 Udstødelse
 Cancel culture
 Woke

Kristendom
Limonen

Limonen er en alifatisk organisk forbindelse, der klassificeres som en terpen.
Ved stuetemperatur er det en klar, farveløs væske med en kraftig duft af appelsin. Navnet stammer fra engelsk: lemon (citron), da denne frugt, i lighed med andre citrusfrugter, har et højt indhold af limonen i skallen. Limonen er således ansvarlig for den karakteristiske citrusduft.
Limonen er et kiralt molekyle, og i biologiske kilder produceres kun en specifik enantiomer. Citrusfrugter indeholder d-limonen ((+)-limonen), som er (R)-enantiomeren (CAS nummer 5989-27-5). Racemisk limone kaldes også dipenten.

Brug
Den naturlige enantiomer fra citrusfrugter (Rutaceae), d-limonen, bruges i fødevarebranchen som smagsaroma. Det kan findes i frugtjuice, sodavand, bagværk, is og budding. Det er et populært tilsætningsstof i sæber, vaskemidler, rengøringsmidler, parfume og deodoranter og mange andre skønhedsprodukter.

Limonen bruges ofte som et miljøvenligt alternativ til mineralolie til f.eks. at fjerne olie fra maskindele, da det er lettere nedbrydeligt i naturen end mineralolier, og nemt at producere fra miljøvenlige kilder.

(R)-enantiomeren bruges som botanisk insecticid.

(S)-enantiomer, også kaldet l-limonene (CAS nummer 5989-54-8, EINECS nummer 227-815-6), bruges som duft i rengøringsmidler.  I modsætning til d-limonens citrusduft, har l-limonen en terpentin-agtig lugt.

Kemi
Limonen er en relativt stabil terpen, som kan destilleres uden at dekomponere. I forbindelse med varmt metal danner den isopren. Den oxideres nemt i fugtig luft til carveol og carvon. Ved oxidation med svovl dannes der p-cymen og sulfider.

Limonen forekommer naturligt som (R)-enantiomer, men kan racemiseres til dipenten ved opvarmning til 300 °C. Når den opvarmes sammen med mineralsyrer dannes den konjugerede dien terpenin, som spontant oxideres p-cymen, en aromatisk kulstofforbindelse.

Biosyntese
I naturen syntetiseres limonen fra geranylpyrofosfat, via cyclisation af en nerylcarbokation eller tilsvarende. Det sidste trin i syntesen involverer tab af en proton fra kationen, og der dannes en alken.

Sikkerhed
Limonen og dets oxidationsprodukter kan give hudirritation, og limonen-1,2-oxid (dannes ved oxidation med luft) øger hudens følsomhed. Overfølsomhed er hyppigst observeret efter længere tids påvirkning

Limonen fremkalder nyrekræft i hanrotter, men ikke i hverken hunrotter eller mus af begge køn. Dette skyldes at nedbrydningsproduktet limonen-1,2-oxid binder sig til proteinet
α2u-globulin, som kun produceres af hanrotter. Der er ikke fundet bevis for at limonen skulle være kræftfremkaldende for mennsker.

Eksterne henvisninger
 Detaljeret beskrivelse af d-limonene fra Biochem Corp. 

Monoterpener
Opløsningsmidler
Allergifremkaldende parfumestoffer
Pladeselskab

Et pladeselskab er et firma som koordinerer produktion, distribution og promotion af musik. Navnet er et levn fra dengang al musik kom i LP-form.

Historie 
Før i tiden var det essentielt for et nystartet band at blive opdaget af et pladeselskab da prisen for at producere albums og få det ud til butikkerne var høj. Men nu til dags har internettet samt billigere produktionsomkostninger gjort det muligt for kunstnere selv at producere, distribuere og promovere deres musik. Af samme grund har mange musikere lavet deres egne pladeselskaber så de selv kan styre processerne og ikke ligge under for et stort pladeselskab.

Musikindustri
Rhodium

Rhodium (af græsk rhodon, "rose", efter farven på rhodium-III-klorid) er det 45. grundstof i det periodiske system: Under normale temperatur- og trykforhold optræder dette overgangsmetal som et sølvhvidt og slidstærkt metal. Det er som regel det dyreste ædelmetal, om end prisudsving ind imellem gør rhenium en kende dyrere. Rhodium udgør sammen med ruthenium og palladium de lette platinmetaller.

Kemiske egenskaber 
Rhodium reagerer ikke med ilten i den atmosfæriske luft, heller ikke når det varmes op: Når metallet smelter, absorberer det ilt fra luften, men denne ilt udskilles igen når metallet størkner igen.

Syrer kan ikke angribe rhodium; selv i kongevand opløses metallet kun i yderst ringe omfang. Findelt metalpulver af rhodium kan dog opløses i svovlsyre.

Tekniske anvendelser 

Rhodium anvendes først og fremmes som "ingrediens" i legeringer med platin og palladium: Disse legeringer er modstandsdygtige overfor korrosion, og har desuden gode elektriske egenskaber, herunder lav resistivitet. Smykker af hvidguld kan gøres mere "sølvskinnende" med en overflade af rhodium, og sterlingsølv kan overtrækkes med rhodium for at beskytte det mod at blive anløbent.

Rhodium er også en alsidig katalysator der bruges i forbindelse med en lang række processer i den kemiske industri, blandt andet Monsanto processen, samt i katalysatorer til biler. Endvidere bruges rhodium også som en slags filter indenfor mammografi.

Symbolske anvendelser 
Guinness world of records tildelte i 1979 Paul McCartney en rhodiumplade for at have solgt over 200 millioner plader. Andre rekorder, så som dyreste kuglepen eller dyreste brætspil beror også på at artiklerne er fremstillet af det ekstremt dyre metal.

Historie 
Rhodium blev opdaget i 1803 af William Hyde Wollaston, kort efter at han havde opdaget palladium. Han arbejdede i England med noget platinholdigt malm der efter sigende var hentet i Sydamerika.

Forekomst og udvinding 
De primære forekomster af rhodium findes i Sydafrika, i Uralbjergene samt i Nord- og Sydamerika. Verdens samlede produktion af dette metal andrager blot 25 tons per år, hvoraf mere end 80 procent kommer fra Sydafrika. Rhodium udvindes af de samme mineraler som sølv, guld, platin og palladium; der kræves en omfattende, kompliceret kemisk behandling af råstofferne for at skille disse metaller fra hinanden.

Rhodium kan også udvindes af radioaktivt affald fra kernekraftværker; et kilogram af fissionsprodukterne af uran-235 indeholder 13,3 gram af forskellige isotoper af rhodium. Da brugt brændsel fra kernekraftværker typisk indeholder 3% fissionsprodukter, betyder det cirka 400 gram rhodium per ton brugt brændsel.

Isotoper af rhodium 
Naturligt forekommende rhodium består af blot én stabil isotop; rhodium-103. Dertil kendes godt en snes radioaktive rhodium-isotoper, hvoraf rhodium-101 er den mest stabile med en halveringstid på 3,3 år.

Eksterne henvisninger 

Platinmetaller
Darmstadtium

Darmstadtium (opkaldt efter Darmstadt) er det 110. grundstof i det periodiske system, og har det kemiske symbol Ds: Dette radioaktive overgangsmetal findes ikke i naturen, men skabes i ganske små mængder ad kunstig vej i laboratorier.

Fremstilling af darmstadtium 
Som andre supertunge grundstoffer fremstilles darmstadtium ved at lade en "skydeskive" af et relativt tungt grundstof "beskyde" med ioner af lettere grundstoffer: Ved nogle få af disse kollisioner sammenføjes atomkernerne til en ny kerne af et endnu tungere grundstof – enten darmstadtium, eller et andet tungt grundstof som derefter hurtigt henfalder til en isotop af darmstadtium. Denne metode er i sagens natur ikke videre effektiv, og man "når" kun at fremstille ganske få atomer før de henfalder til andre grundstoffer.

Historie 
De første forsøg på at syntetisere darmstadtium fandt sted i 1986 ved det Forenede institut for kerneforskning i Dubna i det daværende Sovjetunionen: Under en serie forsøg konstaterede man her, at "kollisionsproduktet" afgav en stråling der afspejlede en spontan fissionsreaktion, som forskerne mente måtte stamme fra den isotop der i dag kaldes 272Ds. En senere revision af dette arbejde har dog sået tvivl om hvorvidt denne konklusion er holdbar.

Første gang man med vished har syntetiseret darmstadtium var den 9. november 1994 i Darmstadt i Tyskland. Kun få atomer blev dannet ved kernefusionen, som skete ved at bombardere bly med nikkel.

 

Grundstoffet blev navngivet efter det sted, hvor det blev fremstillet. Det fik navnet af IUPAC i august 2003.
Det blev (for sjov) foreslået at dette grundstof skulle hedde policium (efter engelsk police som betyder politi), da atomnummeret, 110, også er telefonnummer for nødopkald til det tyske politi.

Isotoper af darmstadtium 
Man kender 15 isotoper af darmstadtium, som alle er radioaktive med ganske korte halveringstider; de mest "sejlivede" er 278Ds, 280Ds og 281Ds, alle med omkring en halv snes sekunder. Broderparten af alle darmstadtiumisotoper har halveringstider der måles i milli- eller sågar mikrosekunder.

Eksterne henvisninger 

 WebElements.com – Darmstadtium 
 IUPAC: Om darmstadtium 
 Apsidium – darmstadtium 

Overgangsmetaller
Transuraner
Dubnium

Dubnium (opkaldt efter den russiske by Dubna), også kaldet Unnilpentium og i en del litteratur Hahnium, er det 105. grundstof i det periodiske system, og har det kemiske symbol Db: Dette radioaktive overgangsmetal findes ikke i naturen, men kan kun fremstilles i uhyre små mængder i laboratorier.

Egenskaber 
Dubniums kemiske egenskaber er blevet studeret ved hjælp af termogaskromatografi gennem en årrække, og har fundet at dubnium danner de halider og oxyhalider der er typiske for et gruppe 5-grundstof; DbCl5, DbBr5, DbOCl3 og DbOBr3. Litteratur om de tidligste af disse eksperimenter omtaler oftest dubnium som hahnium.

Fremstilling af dubnium 
Som en række andre meget tunge isotoper har man indtil nu kun kunne fremstille uhyre små mængder af dubnium "ad gangen"; enten ved at lade kerner af en (som regel relativt let) isotop ramme en noget tungere kerne ved høj fart, eller ved radioaktivt henfald af andre meget tunge kerner.

Historie 
Forskere ved det Forenede institut for kerneforskning i Dubnia i det daværende Sovjetunionen var de første der meddelte at have fremstillet grundstoffet med atomnummer 105 omkring 1968-1970: De havde sporet stoffet ved hjælp af termogaskromatografi, efter at have "bombarderet" isotopen 243Am med ioner af 22Ne, og derved skabt isotoperne med henholdsvis 260 og 261 nukleoner. Sidst i april 1970 kunne et forskerhold ved University of California, Berkeley også skabe den ene af disse isotoper, dog brugte de 249Cf, som blev truffet af 15N. De mente desuden at kunne konstatere at den dannede 260Db henfaldt ved alfastråling med en halveringstid på 1,6 sekunder – dette kunne dog ikke underbygges af det sovjetiske forskerholds data.

Strid om navngivningen 
Dmitrij Mendelejev gav det på hans tid uopdagede grundstof på plads nr. 105 i sit periodiske system navnet eka-tantal, men de to konkurrerende forskerhold havde hver sit forslag: Amerikanerne ville kalde det nye grundstof Hahnium, med Ha som det kemiske symbol, efter den tyske videnskabsmand Otto Hahn – og for en tid vandt dette navn en vis udbredelse i amerikansk og vestlig litteratur. Russerne foreslog Nielsbohrium, med symbolet Ns, efter den danske atomfysiker Niels Bohr.

I mange år løste IUPAC denne navnestrid med det midlertidige navn unnilpentium og symbolet Unp. I 1994 bragte IUPAC så et andet, "neutralt" navn og symbol på banen; Joliotium, Jl. Dette løste dog ikke problemet, og først i 1997 blev man enige om en løsning med navne for grundstofferne fra nummer 104 (rutherfordium) til 107 (bohrium).

Isotoper af dubnium 
Man kender 16 isotoper af dubnium, som alle er radioaktive: Blandt dem skiller 268Db sig ud med en halveringstid på mellem 25 og 43 timer – de fleste andre henfalder på ganske få sekunder, evt. millisekunder.

Overgangsmetaller
Transuraner
Hassium

Hassium (efter det latinske navn for Hessen, tidl. også unniloctium og eka-osmium) er det 108. grundstof i det periodiske system, og har det kemiske symbol Hs: Dette overgangsmetal findes ikke i naturen, men fremstilles i uhyre små mængder ad kunstig vej i laboratorier.

Egenskaber 
Hassium hører hjemme i det periodiske systems gruppe 8; noget der blev afsløret ved gastermokromatografi-eksperimenter i 2001, hvor det lykkedes at få fem hassium-atomer til at reagere med en blanding af ilt og helium under dannelse af hassiumtetraoxid (HsO4).

Under et andet forsøg i 2004 lykkedes det at danne natriumhassatat, Na2HsO4(OH2); en reaktion der også kendes fra et andet gruppe 8-grundstof, nemlig osmium.

Fremstilling af hassium 
Hassium findes ikke i naturen, og kan kun fremstilles i laboratorier ved at "beskyde" atomkerner af relativt tunge grundstoffer med kerner af lettere grundstoffer: I nogle få tilfælde resulterer sådanne kollisioner i én kerne med summen af bestanddelenes neutroner og protoner. Det er ikke nogen videre effektiv proces, og man kan kun lave ganske få atomer "ad gangen", før de henfalder til andre grundstoffer.

Historie 
De første forsøg på at frembringe atomkerner med atomnummer 108 blev udført ved det Forenede institut for kerneforskning i det daværende Sovjetunionen i 1983: Her "beskød" man en prøve af isotopen 209Bi med 55Mn, og konstaterede en form for spontan fission som man mente stammede fra 255Rf; et "henfaldsprodukt af et henfaldsprodukt" af hassium-isotopen 263Hs. Året efter konstaterede man en anden spontan fissionsreaktion, som tilsvarende måtte stamme fra en "efterkommer" til isotopen 264Hs. Forsøgene viser formodentligt, men ikke med sikkerhed, at det søgte grundstof nummer 108 var til stede, men samtidens forskere var ikke helt overbevist.

Den første "stensikre" syntese af hassium skete i 1984 for et tysk forskerhold med Peter Armbruster og Gottfried Münzenberg i spidsen; her brugte man jern-atomkerner som "projektiler" mod et "mål" af bly, og skabte tre hassium-kerner.

Armbuster og Münzenberg foreslog selv navnet hassium, som er afledt af det latinske navn for Hessen hvor deres forskningsinstitut ligger. Inden dette navn blev endelig vedtaget af IUPAC i 1997 omtalte man i første omgang stoffet med det midlertidige navn unniloctium, og siden hen, i 1994 kom navneforslaget hahnium i spil.

Isotoper af hassium 
Man kender 15 isotoper af hassium, som alle er radioaktive med halveringstider på en time og derunder.

Eksterne henvisninger 

 Facts About Hassium. Livescience
 WebElements.com – Hassium
 Apsidium – Hs 

Overgangsmetaller
Transuraner
Meitnerium

Meitnerium (opkaldt efter den østrigske fysiker og matematiker Lise Meitner, tidl. også eka-iridium og unnilennium) er det 109. grundstof i det periodiske system, og har det kemiske symbol Mt: Dette radioaktive overgangsmetal findes ikke i naturen, men kan kun fremstilles ad syntetisk vej i laboratorier.

Fremstilling af meitnerium 

Som andre tilsvarende tunge atomkerner skabes meitnerium i laboratorier ved at lade et "mål" af relativt tunge grundstoffer "beskyde" med accelererede kerner af lettere stoffer. Resultatet af sådanne kollisioner er ganske få atomer af enten meitnerium, eller et andet tungt grundstof som derefter henfalder og danner en isotop af meitnerium. Da man i sagens natur kun kan fremstille uhyre små mængder med denne metode, og stoffet ved dets hurtige henfald hurtigt skifter "identitet", er det vanskeligt at undersøge meitnerium og andre tilsvarende tunge grundstoffers kemiske og fysiske egenskaber.

Historie 
Meitnerium blev første gang syntetiseret den 29. august 1982, af et tysk forskerhold med Peter Armbruster og Gottfried Münzenberg i spidsen. De bombarderede bismuth-209 med accelererede Fe-58-kerner. Syntesen af dette grundstof demonstrerede at kernefusionsteknikker kunne bruges til fremstilling af nye, tungere kerner.

Navnet meitnerium blev foreslået til ære for den østrigske fysiker og matematiker Lise Meitner. I første omgang fik grundstoffet det midlertidige navn unnilennium, og i 1997 blev det nuværende navn endeligt vedtaget.

Isotoper af meitnerium 
Man kender 15 isotoper af meitnerium, som alle er radioaktive, hvoraf 278Mt har den længste halveringstid på cirka en halv time, og med to undtagelser måles de øvrige isotopers halveringstider i sekunder eller millisekunder.

Se også 
Lise Meitner

Eksterne henvisninger 

 WebElements.com – Meitnerium
 Apsidium – Meitnerium 

Overgangsmetaller
Transuraner