Trykkefrihedsforordningen af 1799

Trykkefrihedsforordningen af 27. september 1799 var en fordning, der genindførte censuren i Danmark, og som var i kraft til loven om pressens brug af 3. januar 1851 blev indført, to et halvt år efter Enevældens ophør i 1848.

Censuren under Enevælden 

Siden enevældens indførelse i Danmark i 1660 fandtes en censurlovgivning. Den blev specificeret i Christian 5.'s Danske Lov kap. 21 artikel 1-6: Om Bøger og Almanakker. Loven siger, at alle tekster skal gennemses af det fakultet, som emnet hidrører, før de må udgives. Derefter vil ordet Imprimatur og professorens navn på bogens forreste eller sidste titelblad dokumentere, at bogen er godkendt af censuren. Loven sigtede først og fremmest på skrifter af politisk og teologisk indhold.

Den 14. september 1770 afskaffede Johann Friedrich Struensee censurlovgivningen og indførte fuldstændig skrivefrihed. Det blev den såkaldte Trykkefrihedstid. Da Struensees faldt i 1772, blev Ove Høegh-Guldberg og Enkedronning Juliane Marie de reelle magthavere på grund af kong Christian 7.s sindssyge. Det blev nu debatteret i den nye regering, om censuren skulle genindføres. Det skete i oktober 1773, da skrifter af politisk indhold blev forbudt. Straffene for overtrædelser skærpedes.

Trykkefrihed 
Efter Ove Høegh-Guldbergs fald fra magten i 1784 ændredes håndhævelsen af reskriptet fra oktober 1773. Officielt var det stadig i kraft, men det blev sjældent håndhævet. Det skyldes A.P. Bernstorffs store indflydelse i den nye regering, der blev ledet af ham selv og kronprins Frederik. De var åbne for nye ideer og ønskede ikke at undertrykke deres udgivelse.

Manglen på håndhævelse af forbuddet blev snart kendt i de litterære kredse, og mange stridsskrifter udkom nu. Nogle gange var skrifternes indhold for kritiske for regeringen, og det kunne medføre bøder. Et eksempel fra 1790 er Niels Ditlev Riegels' Julemærker fra Landet og Byen, der opfordrede til en forfatningsændring og henviste til at det ellers kunne ende som det var sket i Frankrig med den Franske Revolution. 
Skriftet blev udgivet anonymt, så det blev bogtrykker Christian Frederik Holm, der måtte betale bøden på 200 rigsdaler, da han nægtede at oplyse skriftets forfatter.
 
Samme år blev forfatteren P.A. Heiberg ramt af loven, både med en komedie Virtuosen nr. 2, der kritiserede admiralitetet og med et digt om kronprins Frederiks bryllup med Marie Sophie Frederikke af Hessen-Kassel, med de berømte ord "Ordener hænger man på idioter."

På grund af disse sager var det nødvendigt at fastslå, hvorledes der skulle reageres på alt for kritiske skrifter. Det blev generalprokurør Christian Colbjørnsen, som stod bag reskriptet af 3. december 1790. Han var en af de centrale personer i udfærdigelsen af landboreformerne og var fortaler for oplysningens ideer og gik ikke ind for stramning af censuren. I det nye reskript af 1790 blev det klargjort at kritiske skrifter ville blive prøvet ved en domstol. I det tidligere reskript af 1773 var det politimesteren der vurderede, om der skulle udskrives bøder, men nu skulle politimesteren blot indberette skriftet efter dets trykning, så der evt. kunne rejses sag mod forfatteren eller bogtrykkeren.

Censuren skærpes 

Denne tilstand af domstolsprøvning herskede indtil Bernstorffs død i 1797. På papiret var reskriptet af 1790 en stramning, fordi der i reskriptet blev opfordret til at anvende den højeste bødesats, men i praksis blev der sat en stopper for politietatens tilfældige brug af reskriptet af 1773. Der blev nu indført en vis retssikkerhed for udgivere og forfattere. Men så fik kronprins Frederik alene magt i regeringen, og han havde udviklet en tydelig irritation over de kritiske skrifter, som praktiserede, hvad han betegnede som "skrivefrækhed". 

Sagerne mod Malthe Conrad Bruuns skrift Aristokraternes Catechismus i 1796, mod P.A. Heiberg – igen i 1794 – og mod Niels Ditlev Riegels' fortsatte bitre skrifter mod konge, præster og adel, havde forstærket kronprinsens modvilje mod trykkefriheden. Stemningen vendte hermed i ledende kredse fra moderat støtte til skrivefrihed til krav om strengere censur.

En særlig kommission blev 27. oktober 1797 nedsat til at granske hvordan sagen skulle gribes an for at ændre loven. P.A. Heiberg førte i denne periode en kampagne mod Christian Colbjørnsen, som han beskyldte for magtmisbrug i forbindelse med en retssag mod kromand Jokum Jensen. Denne kampagne mod Colbjørnsen forstærkedes, da Heiberg fik nys om, med hvilket formål den nye kommission var nedsat; selv om Colbjørnsen ikke var medlem af kommissionen. Kritikken førte til, at der endnu engang rejstes sigtelse mod Heiberg.

Kommissionen kom omtrent samtidig frem med et udkast. Det blev sendt til Christian Colbjørnsen, der stod bag reskriptet af 1790. Colbjørnsen havde ikke før været fortaler for stramning, og hans mening havde hele tiden været, at reskriptet af 1790 måtte være tilstrækkeligt. Men netop på denne tid var der ekstra pres på Colbjørnsen, da kronprinsen af den russiske zar Paul 1. var blevet bedt om at gribe ind over for de "revolutionære strømninger", der fandtes i Danmark .

Det satiriske og politiske tidskrift Corsaren er berømt for mange hvide censurhuller. Flere af bladets (forbudte) numre bestod udelukkende af af hvide sider. (Corsaren, 1840 – , genudgivet af C. A. Reitzels Boghandel/DSL 1977 -)

Jacob Jacobsen Dampe blev i 1820 idømt dødsstraf ifølge forordningens §1, dommen blev dog siden ændret til livsvarigt fængsel.

Trykkefrihedsforordningen af 1799 kom til at fungere også efter enevældens fald i 1848. På trods af Junigrundlovens §91, bestod trykkefrihedsforordningen af 1799 stadig som fungerende pressestraffelov. Først 3. januar 1851 med udstedelsen af loven om pressens brug, blev de hårde straffe for politiske ytringer fjerner, og der blev i stedet indsat bestemmelser imod æreskrænkende og fornærmende ytringer imod kongen, kongehuset, religionen og fremmede allierede magter.

Litteratur 
 Edvard Holm, Den offentlige mening og statsmagten i den dansk norske stat i slutningen af det 18de aarhundrede (1784-1799), København, 1888 (genudgivet 1975 af Kildeskriftselskabet).
 Harald Jørgensen, Trykkefrihedsspørgsmaalet i Danmark 1799-1848, Ejnar Munksgaards forlag, 1944.
 Harald Jørgensen, Da censuren blev opgivet, København, 1970.
 Jacob Henric Schou, Chronologisk Register over de Kongelige Forordninger og Aabne Breve samt andre trykte Anordninger etc, bind X, s. 163-165 og bind XII, s. 673-688, København, 1795 og 1800.
 H. Schwanenflügel, Peter Andreas Heiberg – En biografisk studie, København, 1891.
 Teddy Petersen (red.), Skrivefrækhed – Studier i Skandinavistik 3, 1989.

Referencer 

Begivenheder i 1799
Oplysningstiden
Etableret i 1799
Ophørt i 1851
Danmark i 1700-tallet