Orientering (sportsgren)

Orientering er en familie af sportsgrene, hvor det gælder om at navigere gennem et ukendt terræn ved hjælp af et kort og et kompas. Sporten udøves i organiseret form både til fods, på mountainbike, i kørestol, på ski, i kajak  og i bil. Denne artikel beskriver primært orientering ud fra et fod-orienterings-perspektiv.

Deltageren i orientering får i startøjeblikket udleveret et kort, hvor der er indtegnet en bane med et antal poster, der skal opsøges hurtigst muligt i rækkefølge. Posterne er ude i terrænet markeret med en trefløjet hvid/orange skærm. Til registreringen af om deltageren har været ved posterne, bruges der i dag en elektronisk brik, alternativ "klippes" der med en tang.

Udfordringen i orienteringssporten er at vælge den hurtigste rute mellem posterne. Det kræver, at deltagerne kan balancere mellem et højt tempo, mens de stadig bevarer mental ro og overblik, så de kan aflæse kortet, foretage hurtige vejvalg og ikke mindst aflæse terrænet - uden at begå fejl. For at udfordre deltagerne vil banelæggeren lave baner med flere mulige vejvalg og variation i, hvilke tekniske færdigheder deltageren skal bruge. 

Orientering var oprindeligt en militær disciplin i det svenske militær, der blev dyrket i slutningen af det 19. århundrede. Det første civile orientering fandt sted i 1897 nær Oslo. Sporten dyrkes i dag i mere end 70 lande, men står stadig stærkest i Norden samt en række europæiske lande.



Historisk baggrund 

Orienteringssporten har sit udgangspunkt som en militær disciplin i 1890'erne. I Sverige blev der den 28. maj 1893 afholdt orientering som en del af Stockholmgarnisonens årlige idrætsarrangement.

Det første civile orientering blev afholdt den 31. oktober 1897 fra Grøttum gård i Sørkedalen nær Oslo. Herefter blev sporten gradvist mere udbredt i Norge og Sverige. Det første natorientering fandt sted i Danmark i 1915. I 1919 står svenskeren Ernst Killander for et større arrangement med 155 deltagere. Ernst Killander fortsatte med at udvikle sporten og anses i dag for at være sportens oprindelig "fader". Men allerede inden da gennemførtes det første natorientering i Danmark.

Sporten voksede i popularitet efter 1. verdenskrig og spredte sig uden for det skandinaviske område i 1960'erne. Det Internationale Orienterings Forbund (IOF) blev stiftet i 1961. I Danmark nærmest eksploderede sportens popularitet efter 1974, hvor verdensmesterskabet (VM) blev holdt ved Silkeborg, og orienteringsløberen Mona Nørgaard fra orienteringsklubben OK Pan Aarhus vandt kvindernes VM-titel. Danmark var atter vært for VM i 2006, der afholdtes ved Silkeborg og Aarhus

Det første VM i orientering blev afholdt den 1. oktober 1966 ved landsbyen Fiskars i Pojo Kommune, i det vestlige Nyland i Finland. Alle medaljer gik til nordiske løbere. Der deltog løbere fra i hvert fald Bulgarien, Danmark, DDR, Finland, Norge, Schweiz, Sverige, Tjekkoslovakiet, Ungarn og Østrig.
Herrernes bane var på 14,1 km og damernes på 6,6 km. Målestokken på kortet var 1:25.000. Selve konkurrencedagen var en solrig, bidsk efterårsdag med temperaturer på ca. 10-12 °C. 

Sporten er stadig mest populær i de nordiske lande (Norge, Danmark, Sverige, Finland), men den nyder også en pæn popularitet i Schweiz, Frankrig og en række østeuropæiske lande. Mere end 70 nationale forbund er medlem af Det Internationale Orienterings Forbund (i 2022).

Typer af orientering 
Orientering var oprindeligt en sport, der blev udøvet til fods. Der er herudover fast organiseret konkurrencer og evt. mesterskaber i følgende tre discipliner:
 Mountainbike-orientering (MTBO).
 Præcisionsorientering (PRÆ-O). Deltageren bevæger sig kun på større stier, men skal i stedet angive hvor på kortet posterne er. Sporten blev oprindelig udviklet for at give bl.a. kørestolsbrugere mulighed for at deltage, men benyttes nu også som en variant til almindelig fod-orientering.
 Ski-orientering
Det er selvfølgelig muligt at lave orientering med andre transportmidler; f.eks. i bil, til hest eller med dykkerudstyr.

Orienteringskort 

Det Internationale Orienterings Forbund har både udstukket retningslinjer for de signaturer, der skal bruges til at tegne o-kort, for indtegning af baner, standarder for (sprogløse) postbeskrivelser og for udformning af posterne. Det gør det muligt at deltage i o-løb overalt i verden uden at skulle vænne sig til andet end terrænet.

Orienteringskort: Det første kort specifikt beregnet til orienteringsformål blev fremstillet i Norge i 1950. Her kombinerede man for første gang et kort i skala 1:20.000 – en meget præcis opmåling af terrænet – og indtegning af detaljer, der normalt ikke findes på andre typer af kort. 

Disse kort gjorde det muligt at placere posterne ved mindre terrængenstande (grøfteknæk, små lavninger, sten, vækstgrænser), og øgede kravene til løbernes tekniske kunnen, samtidig med at tilfældighederne blev minimeret. Denne type af kort blev op gennem 1960'erne udbredt til andre lande, og der blev i 1961 nedsat et udvalg til at koordinere standarder for o-kort. I dag tegnes orienteringskort over hele verden efter den samme standard, der er fastlagt af det Internationale Orienterings Forbund.

O-kort er i dag som regel i størrelsesforhold 1:4.000, 1:10.000 eller 1:15.000. Ved kort, hvor størrelsesforholdet fx er 1:10.000, er det ensbetydende med, at 1 cm på kortet er lig med 100 meter i terrænet. Størrelsesforholdet på kortet afhænger af disciplinen.
I den efterfølgende tabel fremgår det hvilke kort, der skal bruges til de forskellige discipliner.

* Evt. kan kort med størrelsesforholdet 1:15.000 benyttes.

Kort, hvor størrelsesforholdet er 1:4.000, bruges undertiden også til begynderbaner.

På o-kort finder man ikke blot veje og stier, men også grøfter, moser, bevoksningsgrænser, større sten, diger og enkeltbygninger. Samtidig er kortene forsynet med detaljerede højdekurver og angivelse af tæthed i vegetationen. 

Denne præcision gør det muligt for den øvede orienteringsløber at foretage meget detaljerede vejvalg, hvor der kan tages hensyn til, hvor kuperet og hvor fremkommeligt et givet vejvalg er.

Signaturerne, der benyttes, er koordineret inden for nogle farvegrupper:
 Hvid: Skov (åbent terræn)
 Grøn: Tættere skov (desto mørkere farve – desto tættere)
 Gul: Åbne/dyrkede arealer (enge, marker, dyrkede områder, plantager, klit)
 Blå: Vand (søer, moser, grøfter)
 Brun: Højdeangivelse (højdekurver, jorddiger)
 Sort: Fysiske genstande (veje, stendiger, huse, indhegninger, sten, tårne, etc)

Tidligere blev orienteringskort tegnet i hånden med tusch. Hver farve havde sit eget lag i kortet, og standard-markeringer blev påført med klæbende "letraset"-ark. I dag benyttes computerprogrammer til af udføre de samme opgaver.

Baneindtegning: På kortet er startstedet altid indtegnet med en trekant, posterne er indtegnet med en cirkel, og målet er indtegnet med en dobbelt-cirkel. De enkelte poster på banen er nummereret og forbundet med streger for at tydeliggøre den rækkefølge, de skal opsøges i. Arealer, der ekstraordinært ikke må betrædes, skal være skraveret. Tvungne overgange, forbudte passager og forbudte ruter er endvidere markeret. 

Postbeskrivelser: Postens placering beskrives altid yderligere, f.eks. "Lavning, sydlige ende" eller "Lysning, nordøstlige kant". Formålet er at give et så præcist billede som muligt af, hvor posten befinder sig. Dermed mindskes usikkerheden, og evnen til hurtigt at navigere i terrænet kommer i fokus. Ved næsten alle stævner laves postbeskrivelser med symboler, der viser hvilken terrængenstand posten, findes ved. Det Internationale Orienterings Forbund har udstukket en international standard for postbeskrivelserne, hvilket betyder, at orienteringsløbere uden problemer kan læse postbeskrivelserne på tværs af sproggrænser. Der findes også en dansk oversættelse.

Orienteringsteknik 
Orientering er en sport, hvor løberne kan opøve stor teknik i at navigere hurtigt og samtidigt minimere risikoen for at løbe forkert – eller som det hedder med en af sportens få specialudtryk: at bomme.

Vejvalg: De fleste stræk på en bane – fra en post til den næste post – vil have flere vejvalgsmuligheder, hvor det er op til deltagerne at foretage det bedste valg. I den mest basale form skal deltageren vurdere, om det kan betale sig at følge en længere rute ad stier, eller om det kan betale sig at løbe på tværs af terrænet. Deltageren skal også vurdere, hvor svært gennemløbeligt terrænet er, og hvor store stigninger der er på de enkelte strækninger. Det er tillige afgørende, at løberen ikke bruger for mange sekunder på at aflæse kort og træffe valg.
 
Grovorientering / finorientering: Et udfordrende stræk indeholder så mange elementer, at deltageren ikke kan huske alle detaljer undervejs. For at mindske tidstabet ved kortlæsning vil deltageren ofte forsøge at finde det vejvalg, der gør det muligt at komme meget tæt på posten uden at stoppe op undervejs (grovorientering). Deltageren kan f.eks. vælge at løbe på tværs af skoven og sigte på at fange en markant terrængenstand (opfang) – f.eks. en tydelig høj, en vej, et dige, etc. – tæt ved posten. Herefter kan pågældende deltager finorientere sig det sidste, korte stykke frem til posten. 

Løb efter opfang: For at holde en høj fart gennem terrænet kan løberne vælge at løbe efter et tydeligt opfang bag posten - fx en sti, et dige eller en tydelig bevoksningsgrænse. Hvis der er et opfang bag posten, kan det også gøre det muligt for løberne at tage større chancer ved at løbe direkte på posten - og så blive standset af opfanget og dermed undgå at spilde alt for megen tid.  

Typiske årsager til bom: For deltagerne i orientering er det ganske svært at holde en meget præcis kurs igennem terrænet. Typisk vil deltageren nemt komme til at trække skævt ned ad en skræntside, eller have svært ved at holde en ret kurs gennem kuperet terræn. Deltageren vil også have tendens til at trække ud mod åbne arealer og ikke mindst trække skævt i svært gennemløbeligt eller svært overskueligt terræn. Alt dette kan banelæggeren benytte til at lave den sværest mulige bane.

Banelægning 
Orientering dyrkes af både begyndere og eliteløbere, samt af børn, voksne og ældre. Derfor er der til både træningsløb og konkurrencer mange forskellige baner, der har stor variation i længde og sværhedsgrad. Banelægning er derfor en disciplin for rutinerede orienteringsløbere. Her drejer det sig om at lave en bane, der er afstemt efter de respektive løberes fysiske formåen og tekniske færdigheder i at orientere.

Banernes sværhedsgrad udtrykkes ved en farvekode. Grøn, hvid, gul og blå/sort, hvor sort er den sværeste. Blå baner er lige så svære som sorte, men de er afpasset, så ældre løbere ikke skal passere meget fysisk krævende elementer som dybe grøfter eller meget stejle skrænter. På alle baner undtagen sort er det tilladt at medbringe en skygge. En skygge er en erfaren deltager, der passivt følger med, og som kun griber ind, hvis der bliver begået alvorlige orienteringsmæssige fejl.

Nemme baner vil ofte have en overkommelig længde (ofte 2–5 km), og posterne vil typisk ligge ved tydelige genstande som veje/stier, diger, søer, større grøfter, etc. 

Svære baner (farvekode sort) vil både være længere (ofte 4–15 km), og posterne vil typisk ligge ved terrængenstande, der er mere diffuse, f.eks. lysninger, grøfter, slugter/udløbere, små høje eller lavninger, huller, etc. Endelig vil de svære baner indeholder langt flere udfordringer.

Mange vejvalg: Kernen i god banelægning er at lave stræk, hvor der er mindst 2-3 oplagte vejvalgsmuligheder. På den måde skilles de gode kortlæsere og erfarne orienteringsløbere fra de deltagere, der blot er gode løbere.

Fokus på finorientering: Banelæggeren vil selvfølgelig også forsøge at lægge posterne i stor afstand fra meget markante terrængenstande. Dermed undgås det, at deltagerne kan grov-orientere sig helt frem til posten. 

Variation i stræklængder: En god bane har typisk også stor variation imellem de enkelte delstræk. Et langt stræk, der ofte vil blive løbet i højt tempo, efterfølges af en stribe poster med kort afstand, hvor deltageren tvinges ned i tempo for at kunne læse alle detaljer på kortet. Glemmer deltageren at skifte tempo og fokus, vil det ofte resultere i fejl.

Retningsændring: For deltageren kan det næsten virke naturstridigt at løbe tilbage i den retning, hvor vedkommende kom fra. En bane, hvor der ofte skal ændres retning, kan derfor øge sværhedsgraden. Samtidig skal banelæggeren dog undgå, at løbere, der er på vej væk fra posten, kommer til at hjælpe løbere, der ikke har fundet den endnu.

Uanset banens sværhedsgrad sættes posterne altid ved terrængenstande, som kan findes ved hjælp af god orienteringsteknik. Poster sættes dermed ikke midt i et diffust areal, ligesom man normalt undgår, at deltagerne skal mase sig igennem store mængder meget tæt skov, da det øger chance-elementet for løberne.

Miljøspørgsmål 
Med sportens voksende udbredelse i den sidste del af 1970'erne, kom der også et større pres på dyrelivet i de relativt små danske skove. Der blev lavet flere undersøgelser af, hvordan råvildt reagerede på belastningen.

Især ved større arrangementer er det derfor blevet udbredt at indføre såkaldte "vildtlommer" eller "naturzoner" – især områder med tæt vegetation – der friholdes for løbere, så specielt råvildt kan gemme sig her.

Derudover arbejder klubberne med at sprede arrangementerne, så de enkelte skove kun belastes et vist antal gange om året.

Udstyr 
Orientering kan dyrkes i almindeligt fritidstøj, men som i de fleste andre sportsgrene, findes der en del specialudstyr:
 Kompas: Bruges til hurtigt at nord-vende kortet, så der er overensstemmelse mellem kort og terræn. Når der skal navigeres gennem terræn uden særlige kendemærker, og når der er brug for større præcision, udstikkes en mere præcis kurs. Kompasser findes både som almindelige håndkompasser, tommelfingerkompas og som håndledskompas.
 Stemplingsbrik: Ved en del løb - især konkurrencer - "stempler" løberne posten med en elektronisk stemplingsbrik, som registrerer, at løberen har været ved posten samt tidspunktet for stemplingen. Når løberen kommer i mål, stemples målposten, og der kan umiddelbart printes en oversigt over stræk-tiderne til løberen. Samtidigt har løbsarrangørerne automatisk overblik over løberens placering. I Danmark benyttes to forskellige systemer: SportIdent (SI) og EMIT.
 Orienteringssko: Her benyttes som regel lette løbesko med knopper/pigge, der giver et godt greb i en fedtet skovbund. Skoene er som regel lavet af et materiale, der ikke suger vand og som ikke går i stykker ved mødet med torne, brombær, etc.
 Løbetøj: Åndbart løbetøj, der ikke bliver tungt, selv om løberen bliver våd af at løbe gennem tæt vegetation. Bukserne kan evt. være forstærket på forsiden og være brændenælde-afvisende. Nogle løbere benytter tillige benbeskyttere for at beskytte skinnebenene mod rifter fra vegetationen i underskoven – f.eks. brombær.
 Definitionsholder: Til de fleste løb er posternes placering beskrevet med særlige postdefinitioner, som enten udleveres sammen med kortet eller trykkes på kortet. Nogle løbere foretrækker at have definitionerne adskilt fra kortet, for ikke at skulle bruge tid på at folde kortet frem og tilbage under løbet. Definitionsholdere sættes som regel rundt om armen.
 Natlampe: Til natorientering anvendes en pandelampe med remme rundt om tindingen. Idet orienteringsløbere skal kunne overskue terrænet, kræves der en forholdsvis kraftig natlampe. 

Inden for orienteringssporten er det ikke tilladt at benytte elektronisk navigationsudstyr.

Konkurrencer

Verdensmesterskaber 
Der har været afholdt VM i almindelig (fod)orientering siden 1966. Det er først senere, at der er blevet afholdt verdensmesterskaber i de øvrige orienterings-discipliner; (Ski-orientering: 1975; Mountainbike-orientering: 2002; Præcisionsorientering: 2004).

Danmark har været vært for VM tre gange: I henholdsvis 1974, 2006 og 2022. Ved de to først afholdte VM’er i Danmark fandt løbene sted i skovområder ved Silkeborg og Århus, mens VM i 2022 blev afholdt inde i byerne Kolding, Fredericia henholdsvis Vejle. I 1974 omfattede VM den klassiske distance og stafet, mens VM i 2006 både omfattede lang-, mellem- og sprintdistancer samt stafet. I 2022 omfattede VM tre sprintdiscipliner: Sprint, Knock-out-sprint og Sprint-stafet. Ved de to første VM'er i Danmark lykkedes det for danske løbere at hente medaljer. I 1974 vandt Mona Nørgaard individuelt guld hos damerne på den klassiske distance, mens Claus Hallingdal Bloch vandt bronze på herrernes sprintdistance i 2006.

Seniorverdensmesterskaberne har det officielle navn "World Orienteering Championships (WOC)", mens juniorverdensmesterskaberne betegnes "Junior World Orienteering Championships (JWOC)".

Der afholdes VM i seks discipliner:
 Lang
 Mellem
 Sprint
 Stafet
 Sprint-stafet
 Knock-out-sprint

I den efterfølgende tabel ses de seks discipliner med forventede vindertider (i minutter) for elite-kvinder og -mænd, der deltager i seniorernes konkurrence, samt de forventede samlede vindertider for stafet henholdsvis sprint-stafet. Herudover ses banernes længde, for kvinder og mænd, som de er angivet ved verdensmesterskaberne samt de beregnede gennemsnitlige længder baseret på årene 2016-2021 (dog ikke for for 2020, som blev aflyst pga. Corona, og for sprint i 2019).
Det skal bemærkes, at i henhold til IOFs reglement for afvikling af orienteringsløb skal løbene primært tilrettelægges på basis af de forventede vindertider. Der er således ikke krav om, hvor langt et orienteringsløb skal være i antal km. Banernes længde varierer afhæng af eksempelvis antal højdemeter, antal poster og  hvor gennemløbeligt terrænet er.

* Ved kvalifikationsløbene til mellemdistancen er løbene af kortere varighed; mens de indledende runder i Knock-out-sprint er af længere varighed.

Ved afvikling af sprint og sprint-stafet er der krav til antallet af løbere på et hold. Ved stafet skal der enten være tre kvinder eller tre mænd på et hold. Ved sprint-stafet skal der være fire på et hold, hvor mindst to er kvinder - første og sidste tur skal endvidere løbes af kvinder.

Danske verdensmestre 

Danmark har historisk ligget et niveau under løbere fra Norge, Sverige, Finland og Schweiz. I perioden 2014-2018 klarede Danmark sig dog langt bedre internationalt, idet de danske løbere vandt en stribe titler. Særligt ved VM 2015 i Skotland, hvor danskerne hentede fire ud af ni guldmedaljer. 

Nedenfor ses først en tabel med de danske seniorverdensmestre og derefter en med de danske juniorverdensmestre.  Begge tabeller er fordelt på årstal, sted (by og land), disciplin, køn (mænd og kvinder),  navn(e) og referencer. 

Danske seniorverdensmestre

*De primære resultater er ikke længere tilgængelige, hvorfor omtalen af resultaterne på den internationale nyhedsside ’World of O’ er brugt som reference.

Danske juniorverdensmestre

Andre internationale orienteringsløb
O-Ringen er et årligt tilbagevendende orienteringsløb i Sverige. Det er internationalt set et af de absolut mest populære løb med 10.000-20.000 deltagere. 

World Games er en international sportsbegivenhed for sportsgrene, der ikke indgår i De Olympiske Lege. Danske orienteringsløbere er to gange blevet mestre. Maja Alm vandt guld i 2017 ved World Games i Wroclaw, Polen på både sprint-distancen og på sprint-stafetten sammen med mix-stafetholdet Cecilie Friberg Klysner, Andreas Hougaard Boesen og Søren Bobach.

Jukola og Venla er en årligt tilbagevendende orienteringsstafet i Finland. 'Jukola' omfatter syv stræk og natløb for mænd, mens ’Venla’ omfatter fire stræk i dagtiden for kvinder. Flere danske eliteløbere har deltaget gennem tiden på forskellige hold. I både 2013 og 2014 vandt et dansk stafethold fra OK Pan Aarhus Venla.

Tiomila er en årligt tilbagevendende orienteringsstafet, der afholdes i Sverige – ofte med danske eliteløbere på forskellige udenlandske hold. Mændenes konkurrence er en timands-stafet, mens kvindernes konkurrence omfatter fem stafetture. I både 2014 og 2016 vandt et dansk stafethold fra OK Pan Aarhus kvindernes stafet.

Danmarksmesterskaber 
I Danmark afholdes der DM i fem af de seks discipliner ved VM. Nedenfor ses de seks discipliner sammen med faktuelle længder og vindertider (angivet som intervaller) ved de afholdte Danmarksmesterskaber i perioden 2016-2021:

 Lang:
For mænd: 17,0-18,8 km – er løbet på 91-112 minutter
For kvinder: 11,0-12,7 km – er løbet på 68-89 minutter.

 Mellem:
For mænd: 4,5-6,9 km – er løbet på 30-38 minutter
For kvinder: 4,0-5,9 km – er løbet på 31-39 minutter.

 Sprint: 
For mænd: 3,8-4,3 km – er løbet på 14-16 minutter
For kvinder: 3,5-3,6 km – er løbet på 14-16 minutter.

 Stafet:
For mænd:  6,1-7,9 km pr. løber – er løbet på 36-45 minutter i gennemsnit
For kvinder: 5,0-7,1 km pr. løber – er løbet på 34-46 minutter i gennemsnit.

 Sprint-stafet: Er løbet på 15-18 minutter i gennemsnit (længden af banerne er typisk lidt forskellig afhængig af hvilken tur, der løbes).

Herudover afholdes der i Danmark også DM i følgende tre discipliner (for Ultralang er længder og vindertider angivet): 
 Ultralang 
For mænd:  22,3-26,8 km – er løbet på 132-150 minutter
For kvinder: 14,9-17,6 km – er løbet på 93-148 minutter.
 Nat
 Hold

Mesterskaberne udskrives kønsopdelt, og de er opdelt i følgende alderskategorier, som det fremgår af den efterfølgende tabel:

Divisionsturneringen 
Orienteringsklubberne i Danmark deltager i en division-turnering (også kaldet DM Hold), hvor hver klub stiller med et bredt hold af deltagere fordelt på alle de gængse aldersklasser. Løberne kæmper direkte mod konkurrenter i samme aldersgrupper fra de øvrige klubber – i nogle klasser under hensyntagen til banernes sværhedsgrad. Pointene fordeles i 17 hovedgrupper, der er inddelt efter alder, køn og erfaring. Inden for hver gruppe fordeles et antal point, som til sidst lægges sammen til et samlet resultat.    

Dansk Orienterings-Forbund er geografisk opdelt i tre kredse med et antal lokale divisioner. Nordkredsen dækker Region Nordjylland og Region Midtjylland. Sydkredsen dækker Region Syddanmark, mens Østkredsen dækker Sjælland og Bornholm. 

Hvert år løber holdene mod hinanden ved to opgør i hver division. I efteråret afsluttes der med en afgørende 3. runde, hvor DM-titlen afgøres i 1. division, og hvor man i de øvrige divisioner kæmper om op- eller nedrykning.

I perioden 2011-2023 har OK Pan Aarhus vundet guld og dermed mesterskabstitlen syv gange. FIF Hillerød Orientering har vundet tre gange, mens Silkeborg OK  og Tisvilde Hegn OK hver har vundet guld én gang. 

Resultater fra DM Hold 

Her følger en tabel med resultaterne for DM Hold fordelt på årstal (fra 2011 og frem), medaljer (guld, sølv og bronze), klubber og referencer. Det skal bemærkes, at der ikke blev afholdt DM Hold i 2020 pga. Corona-epidemien.

Andre store konkurrencer 
Der er stort set hver weekend konkurrencer i orienteringsløb over hele landet. Heraf er en del blevet en fast tradition, som findes i løbskalenderen hvert år. Det gælder f.eks. Påskeløb (3-dages), Midgårdsormen (10-personers-stafet) og Danish Spring (3-dages). Der konkurreres altid ved de store stævner i køns- og aldersinddelte klasser, mens der ved mindre konkurrencer blot er opdeling i længde og sværhedsgrader.

Varianter
Konkurrenceløb foregår normalt under betingelser, hvor evnen til at orientere sig med kortet får størst muligt vægt, og hvor chance-elementer minimeres. Der lægges derfor vægt på at give løberne det bedst mulige kort, en teknisk varieret bane og mindst mulig indflydelse fra andre løbere i skoven.

Der er dog udviklet en række løbsvarianter for at træne eller konkurrere i særlige discipliner inden for sporten. Det kan være ændrede distancer, natløb – eller løb, hvor udøveren får et kort, der mangler nogle informationer.

Sprintorientering 
For at gøre sporten mere tilskuervenlig har man de senere år indført korte sprintløb, hvor løbere gennemfører løb i byer og parker. Her er der ofte tale om kortere distancer med relativt mange poster. Det er lykkedes at skabe noget, som er både publikumsvenligt og udfordrende for deltagerne.

Natløb 
Natløb gennemføres som normal orientering, blot om natten. Deltagerne har pandelamper med halogenpære, og posterne er markeret med reflekser.

Præcisionsorientering 
Ved PRÆ-O følges en rute på veje og større stier rundt i skoven. Ved afmærkede kontrolposter standser deltageren; herfra er et antal poster synlige, og deltageren skal afgøre, hvilken af disse, der er afmærket på kortet. Disciplinen dyrkes især af personer med fysisk handicap, herunder kørestolsbrugere.

Stafet 
Stafetløb løbes i mesterskabs-sammenhæng som 3-personers-stafetter, hvor klassernes inddeling følger de individuelle discipliner og er opdelt efter køn. Der findes dog også traditionsrige 4-, 5- og 10-personers-stafetter. 
Stafet-banerne er ofte "gaflet", det vil sige, at selvom alle løbere i samme klasse har et nogenlunde ensartet baneforløb, så kan de enkelte løbere have forskellige poster. Gafling af banerne sker for at sikre, at alle løbere selv skal orientere, og ikke blot "hænge", dvs. overlade orienteringen til andre løbere og blot følge efter. Med en korrekt gafling sikres det, at alle hold løber lige langt, og at alle hold samlet set kommer til alle poster. 

Stafetorienteringen er for specielt de bedste klubber samlingspunktet for elitesatsning med deltagelse i internationale orienteringsstafetter. Denne satsning baner også vejen for, at mange af de bedste danske orienteringsløbere tilbydes attraktive vilkår for at løbe for de bedste udenlandske klubber. 

De største og mest prestigefyldte stafetter i verden samler 10-20.000 deltagere. Det er stafetterne Jukola og Venla (Finland), 10-mila (Sverige). Andre kendte stafetter er O-Festivalen (Norge), Smålandskavlen (Sverige) og Danish Spring (Danmark).

Pointløb 
Hver post tildeles en pointværdi. Deltagerne skal indenfor en tidsbegrænsning samle så mange point som muligt ved at besøge selvvalgte poster. Denne form anvendes kun sjældent til konkurrencer, men ofte som en træningsvariant.

Punktorientering 
I denne disciplin vendes opgaven så at sige på hovedet: Deltagerne drager af sted med et kort uden indtegnede poster og følger en markeret rute gennem terrænet. Ved poster skal deltagerne markere disses placering på eget kort med en knappenål. Der tillægges straftid efter antal fejl-millimeter. Denne form anvendes oftest som en træningsvariant.

Kort-huske 
Løberne gennemfører løbet uden kort; ved hver post er der et kort (eller kortudsnit), som viser placeringen af næste post. Deltagerne skal så huske nødvendige detaljer frem til næste post. Denne form anvendes oftest som en træningsvariant.

Kurveløb 
Kurveløb gennemføres med specialkort, som kun indeholder højdekurver, men ellers gennemføres de som normale løb. Denne – teknisk svære – form anvendes oftest som en træningsvariant.

Løb på historiske kort 
Som underholdende element arrangeres der af og til løb på meget gamle kort. Desto ældre kortene er, desto mere tvinges løberne til at distrahere fra nyere ændringer i landskabet, såsom stier og beplantninger. I stedet må de nøjes med at støtte sig til varige elementer som højdekurver, større veje, gamle diger, åer og ældre bebyggelser.

Orientering som pc-spil 
I stil med mange andre computerspil er der også udviklet 3-D-computerspil, hvor man simulerer et orientering gennem et skovterræn. Her kan man enten konkurrere med sig selv på indlagte baner, eller man kan deltage i online-turneringer mod andre løbere, der er på nettet samtidigt med en selv. 

Skove og baner kan være bygget over både virkelige og fiktive terræner, der via kort er omsat til 3-D-grafik. På den måde kan man f.eks. få lov til at udfordre sig selv på de baner som eliteløberne har brugt til tidligere verdensmesterskaber.

Spillet hedder Catching Features og kan hentes fra hjemmesiden www.catchingfeatures.com.

Organisation

Internationalt 
International Orienteering Federation (IOF) blev stiftet i 1961 i Danmark. I dag har organisationen tilknyttet mere end 70 nationale orienteringsforbund. 

IOF har nedsat en række kommissioner, der udstikker retningslinjer for de forskellige typer af orientering (orientering til fods, mountainbike-orientering, præcisionsorientering og ski-orientering). Herunder styrer IOF også verdensranglisten, udstikker retningslinjer for afholdelse af Verdensmesterskaber og World Cup i de forskellige discipliner.   

Endeligt udstikker IOF også retningslinjer for f.eks. kort-signaturer for o-kort.

Orientering er anerkendt som en olympisk idrætsgren men har endnu ikke været på det officielle program.

Nationalt 
I Danmark er orienteringssporten hovedsageligt organiseret i Dansk Orienterings-Forbund, der har ca. 6.800 medlemmer (1. april 2022). 

Der er 72 orienteringsklubber i Danmark (1. april 2021), der typisk har 50-200 medlemmer.  

Dansk Orienterings-Forbund blev stiftet 3. december 1950. Forbundet står for afvikling af DM i (fod-)orientering, mountainbike-orientering og præcisionsorientering (præcisions-orientering), mens DM i ski-orientering afvikles af Danmarks Skiforbund. Der arrangeres dog også en del orientering i spejderbevægelsen og militæret.

Dansk Orienterings-Forbund giver på dets hjemmeside et samlet overblik over klubbernes ca. 1.500 årlige træningsløb på www.orienteringsløb.dk . Derudover udbyder forbundet 300 gratis orienteringsmuligheder rundt om i landet på www.findveji.dk.

Kilder

Historie 
 Dansk Orienterings-Forbund: "Jubilæumsskrift 2000 
 Svenska Orienteringsförbundet: "Milstolpar i utvecklingen

Eksterne kilder/henvisninger 

 Dansk Orienterings-Forbunds hjemmeside
 Dansk Orienterings-Forbund, klubber  – Dansk Orienterings-Forbunds oversigt over klubber i Danmark
 Orientering.dk – Dansk forum for orienteringsløbere
 WOC 2006  – Den officielle hjemmeside for World Orienteering Championships 2006 (Verdensmesterskaberne i orientering 2006), som blev afholdt i Danmark i sommeren 2006 i skovområder ved Silkeborg og Århus.
 http://runners.worldofo.com/WOChistory_DEN.html