Slaget ved Gazala

Slaget ved Gazala var et vigtigt slag i Ørkenkrigen under 2. verdenskrig. Det blev udkæmpet ved havnebyen Tobruk i Libyen fra 26. maj – 21. juni 1942. På Aksemagternes side kæmpede Panzer Armee Afrika, som bestod af tyske og italienske enheder under kommando af "Ørkenræven" Generaloberst Erwin Rommel. De allierede styrker bestod af 8. armé under kommando af generalløjtnant Neil Ritchie, som blev nøje overvåget at den øverstkommanderende i Mellemøsten, general Claude Auchinleck. Rommel sendte sine panserstyrker rundt om sydflanken af Gazala-stillingen for at angribe de britiske kampvogne bagfra. Trods fremgang i denne operation kom Rommels panserstyrker i en prekær situation. Deres forsyningslinjer blev truet af fortsat modstand fra Frie franske styrker ved Bir Hakeim, som forankrede den sydlige del af den allierede stilling ved Gazala. Rommels kampvogne manglede derfor både brændstof og ammunition. Ritchie var længe om at drage fordel heraf, og Rommel koncentrerede sin styrke om et fremstød vestpå for at åbne en forsyningsvej gennem Gazala-linjen nord for Bir Hakeim. Slaget endte med en klar sejr til Aksemagterne, om end til en høj pris i form af tabte kampvogne. Uden effektive panserstyrker i de efterfølgende slag kunne Rommel ikke afgørende besejre 8. armé mens den trak sig tilbage til Egypten og hans forfølgelse af den blev stoppet i det første slag om el-Alamein.

Optakt

Rommel rykker igen frem fra El Agheila 

Efter den vellykkede Operation Crusader i slutningen af 1941 havde den 8. armé drevet aksestyrkerne ud af Cyrenaica og tvunget Rommel til at trække sig tilbage til stærke forsvarsstillinger, som han havde forberedt ved El Agheila. De Allieredes over 800 km lange fremrykning havde imidlertid gjort deres forsyningslinjer for lange og i januar 1942 havde de tyndet ud i styrkerne ved fronten for i stedet at arbejde på at bygge forsyningslinjer og depoter for at kunne fortsætte fremstødet vest på mod Tripolitanien. I mellemtiden havde Rommel fået forstærkninger af tropper og kampvogne og den 21. januar sendte han tre stærke panser kolonner ud på en taktisk rekognoscering. Da han kun fandt en meget tyndt besat front foran sig, skiftede han hurtigt fra rekognoscering til offensiv. Han generobrede Benghazi den 28. januar og Timimi den 3. februar og fortsatte fremad mod den befæstede havn Tobruk ved Middelhavskysten.

8. armé forskanser sig ved Gazala-linjen 
Mellem Gazala og Timimi (lige vest for Tobruk) lykkedes det 8. armé at samle tilstrækkelig mange styrker til at den kunne stå fast og kæmpe. Den 4. februar blev Rommels fremrykning stoppet og fronten stabiliserede sig mellem Gazala ved kysten 50 km vest for Tobruk og 80 km ind i landet til den gamle tyrkiske fæstning Bir Hakeim mod syd.

"Gazala-linjen" var en række forskansede "kasser", som hver rummede en styrke svarende til en brigade, som var spredt ud over ørkenen og kædet sammen med minefelter og pigtråd, som blev bevogtet af faste patruljer mellem kasserne. De Frie franske styrker lå mod syd ved Bir Hakeim- kassen. Linjen var ikke lige kraftigt forsvaret. Størstedelen af tropperne dækkede kysten, mens den sydlige ende var mere tyndt besat.

Begge sider forbereder sig 

I det tidlige forår koncentrerede begge sider sig om at opbygge deres forsyninger og kampvognsstyrke, idet begge parter udmærket var klar over at der i løbet af de foregående to år havde været fem frem- og tilbagetrækninger hen over ørkensandet, som alle i den sidste ende var slået fejl på grund af, at de respektive sejrherrer havde manglet styrke til at kunne følge op på og udnytte deres sejre.

Man havde også lært andre ting: De britiske panserdivisioner begyndte at udskifte deres kampvogne med General Grant-kampvogne med en 75 mm kanon, som kunne modsvare dem på de tyske Panzer IV og reorganiserede deres støtteenheder, så de kunne fremskynde vedligeholdelse og reparationer i kamp, et område hvor Aksemagternes enheder havde vist en klar overlegenhed. Samarbejdet mellem infanteri og artilleri blev også reorganiseret, mens Royal Air Forces chef i Mellemøsten Arthur Tedder indførte en ny strategi, som betød, at Desert Air Force under slagene fokuserede på at støtte tropperne på jorden frem for at nedkæmpe fjendens flystyrker. Et nyt jagerbomber-koncept blev udviklet af Air Vice Marshal Arthur Coningham, lederen af Desert Air Force, som flyttede sig selv og sin stab til hærchefens lejr for at forbedre samarbejdet.

I mellemtiden opbyggede Rommel sine lagre så hurtigt som muligt. Han var klar over, at han kunne drage fordel af sine korte forbindelseslinjer over havet til Europa til at opbygge sin styrke hurtigere end Auchinleck, som var afhængig af en forsyningsrute, som strakte sig over 22.000 km syd om Afrika, så han kunne angribe inden 8. armé var klar. I slutningen af maj var Rommel parat. Overfor ham i stillingerne ved Gazala lå 1. sydafrikanske division nærmest kysten, 50. infanteridivision til venstre for dem og 1. frie franske division længst mod syd ved Bir Hakeim. 1. og 7. britiske panserdivisioner ventede bag hovedlinjen som en mobil modangrebsstyrke, mens 2. sydafrikanske division var garnison i Tobruk, og 5. indiske infanteridivision, som var ankommet i april for at afløse 4. indiske infanteridivision, blev holdt i reserve.

Rommels plan 

Rommels plan for Operation Venezia gik ud på at lade kampvognene gennemføre en omgående bevægelse syd for den befæstede "kasse" ved Bir Hacheim (eller Bir Hakeim). Til venstre for denne enhed skulle den italienske 132 panserdivision Ariete neutralisere Bir Hacheim-kassen, mens 21. og 15. panserdivision på højre side skulle rykke nordpå bag 8. armés stillinger og angribe og nedkæmpe de britiske kampvogne og afskære divisionerne i Gazala-linjen. På den yderste højrefløj i angrebet skulle den lette 90. tyske Afrika-division rykke frem til El Adem, syd for Tobruk for at afskære forsyningslinjen til Gazala-linjen og fastholde mulige forstærkninger til Tobruk-området ved at simulere stærke panserenheder ved brug af støvmaskiner (flymotorer og propeller monteret på lastbiler).

I mellemtiden skulle den anden halvdel af det 20. italienske motoriserede korps - den 101 italienske motoriserede division Trieste åbne en vej gennem minefeltet nord for Bir Hacheim-kassen nær Sidi Mufta-kassen for at etablere en forsyningsrute for pansertropperne. Rommel forventede, at når han havde taget sig af de britiske kampvogne, ville han have erobret El Adem, Ed Duda og Sidi Rezegh når natten faldt på, foruden Knightsbridge, forsvarskassen omkring 40 km nordøst for Bir Hacheim. Han ville da være i stilling til, at hans kampvogne den følgende dag kunne støde vest på mod 8. armés forsvarsstillinger mellem Gazala og Alem Hamza og møde angrebet vestfra fra de italienske 10. og 21. korps.

Slaget

Rommel angriber i flanken 
Klokken 14 den 26. maj indledte det 10. og 21. italienske korps et frontalt angreb på de centrale stillinger i Gazala-linjen efter et kraftigt artilleribombardement. For at forvirre fjenden blev små enheder fra Afrika og 20. mobile korps indsat i angrebet for at give indtryk af, at alle aksestyrkerne deltog i angrebet. Afledningsmanøvren blev yderligere forstærket ved, at yderligere enheder fra disse mobile enheder fortsatte med at rykke nordpå mod angrebet. I ly af mørket blev alle panser- og mobile enheder i løbet af aftenen sendt tilbage til deres samlingspunkt i den sydlige ende af Gazala-linjen.

Tidligt om morgenen den 27. maj anførte Rommel personligt de enheder fra Panzer Armee Afrika — Afrikakorpset, 20. motoriserede italienske korps og 90. lette Afrika division]] — i en brillant, men risikabel omgående bevægelse rundt om den sydlige ende af de allierede linjer, idet han stolede på, at fjendens egne minefelter beskyttede hans flanke og ryg.

Rommels plan begyndte at gå galt ved Bir Hacheim. Ariete- og Trieste-divisionerne fra 20. motoriserede italienske korps og dele af 21. panserdivision blev forsinket 3 timer af 7. panserdivisions 3. indiske motorbrigade, som var gået i stilling omkring 6 km øst for Bir Hacheim, og de led svære tab, inden inderne blev løbet over ende. Bir Hacheim-kassen, som blev forsvaret af 1. frie franske brigade under Marie-Pierre Koenig viste sig at være en større forhindring, end Rommel havde ventet (se slaget ved Bir Hakeim), og det lykkedes ikke for Ariete at erobre stillingen, idet de led store tab til de franske 75 mm kanoner.<ref name="AvAriete">[http://www.avalanchepress.com/Ariete.php Avalanche Press website Ariete at Gazala] Hentet 25. november 2007</ref>

Længere mod øst var 15. panzerdivision kommet i kamp med 7. panserdivisions 4. panserbrigade, som var beordret sydpå for at støtte 3. indiske og 7. motoriserede brigade, og påførte den store tab, men led også selv betydelige tab i det den blev overrasket over rækkevidden og styrken i 75 mm kanonerne på de nyligt ankomne Grant-kampvogne. 4. panserbrigade trak sig herefter tilbage mod El Adem og tilbragte natten nær Belhamed forsyningsbasen øst for El Adem.

Op ad formiddagen var aksestyrkernes panserenheder rykket over 40 km nordpå, men ved middagstid var deres fremdrift blevet bremset, da de kom i kontakt med 1. panserdivision i svære kampe, hvor begge sider led tab.

Yderst på højre fløj af aksestyrkernes fremrykning havde den 90. lette Afrika-division været i kamp med 7. motoriserede brigade ved Retma og tvunget den til at trække sig tilbage mod Bir el Gubi.
Da 90. lette division genoptog fremrykningen op ad formiddagen, stødte den på den 7. panserdivisions fremskudte hovedkvarter nær Bir Beuid. Det blev spredt, og en række nøgleofficerer - heriblandt divisionschefen Frank Messervy blev taget til fange. Han lod imidlertid, som om han var en oppasser og slap væk. Tabet af hovedkvarteret betød imidlertid, at divisionen var uden effektiv ledelse i de næste to dage.

Som planlagt nåede 90. lette division El Adem-området op ad formiddagen og erobrede en række forsyningsbaser. De Allierede reagerede langsomt, men da man nåede ud på eftermiddagen, var der hårde kampe. Den næste dag blev 4. panserbrigade sendt til El Adem, og 90. lette division blev drevet tilbage mod sydvest.

Kampvognsslaget fortsatte i tre dage, og da Bir Hakeim holdt ud, var Panzer Armee Afrika fanget i et område, som blev kaldt "kedlen" med Bir Hakeim mod syd, Tobruk mod nord og de omfattende minefelter i den oprindelige allierede frontlinje mod vest, og den blev angrebet af allierede panserstyrker fra nord og øst. Rommels forsyningssituation om aftenen den 31. maj var ved at blive desperat. Ariete-panserdivisionen, som havde til opgave at dække tyskerne i ryggen, afviste i mellemtiden gentagne angreb fra de britiske panserbrigader den 29. maj og i løbet af den første uge af juni.

Fra en tysk kilde om denne kamp:

 Panzer Armee Afrika genvinder initiativet i "kedlen" 
; men blev slået tilbage. Trods Auchinlecks succes med at stoppe aksestyrkernes fremrykning her, havde Churchill mistet tilliden til ham. Han havde udvist betydeligt talent som arméchef, men hans valg af underordnede havde vist sig dårlige eller uheldige. Han havde forventet, at Neil Ritchie skulle lede en armé efter kun at have høstet erfaringer med at lede en division. Han flyttede 8. armés mest erfarne pansergeneral, Gott, fra 7. panserdivision til at lede 13. korps, en infanterienhed. Han flyttede Frank Messervy over til at lede 7. panserdivision, selv om han kun havde erfaring med at lede infanteri- og kavalerienheder.

Rommel var klar over den alvorlige stilling, aksestyrkerne befandt sig i efter slaget. Han skrev i sin dagbog den 4. juli: "Vore egne styrker er udslidte". Den 5. juli beskriver Rommel situationen som kritisk. Den 17. juli skriver han: "Fjenden, overlegen især i infanteri, opsluger den ene italienske enhed efter den anden. Tyskerne er alt for svage til at holde stand alene. Jeg kunne tude!". I august blev Auchinleck erstattet som chef for 8. armé af generalløjtnant William Gott og som øverstkommanderende i Mellemøsten af general Harold Alexander. Gott blev dræbt ved et flystyrt på vej til at overtage sin nye stilling og Bernard Montgomery blev udnævnt i stedet.

Et landgangsforsøg blev foretaget ved Tobruk om natten mellem den 13. og 14. september 1942 (Operation Agreement). De britiske styrker ved Tobruk brugte en hel dag og befriede en betydelig andel af de 16.000 britiske fanger. Der blev gjort den antagelse, at de forsvarende italienske styrker ikke ville gøre stor modstand. De angribende styrker måtte give op overfor kraftig beskydning fra de italienske kystbatterier, som sænkede HMS Sikh og heftig modstand fra den italienske San Marco marinebataljon, som var stationeret her. Da modstanden brød sammen, og angrebsstyrken trak sig tilbage, sænkede en Junkers Ju 88 (Oblt. Göbel) den lette krydser HMS Coventry og en Regia Aeronautica Macchi C.200 (major Viale) sænkede destroyeren HMS Zulu. De samlede britiske tab i form af døde og sårede under Operation Agreement omfattede 280 fra flåden, 300 Royal Marines og 160 soldater blev dræbt, såret eller taget til fange.

Oberstløjtnant Henry Robert Bowreman Foote blev tildelt Victoria Cross for sin indsats under slaget.

 Slagorden 

 Allierede 
Mellemøstlige kommando (Claude Auchinleck)
8. armé (Ritchie)
13. korps (Gott)
 1. sydafrikanske infanteridivision (Pienaar)
 1. sydafrikanske infanteribrigadegruppe
 2. sydafrikanske infanteribrigadegruppe
 3. sydafrikanske infanteribrigadegruppe
 2. sydafrikanske infanteridivision (Klopper) (i Tobruk)
 4. sydafrikanske infanteribrigadegruppe
 6. sydafrikanske infanteribrigadegruppe
 9. indiske infanteribrigadegruppe (Fletcher) (fra 5. indiske infanteridivision og flyttet til 7. panserdivision i kedlen i starten af juni)
 11. indiske infanteribrigade (Anderson) (fra arméreserven som erstatning for 9. indiske infanteribrigade)
 50. infanteridivision (Northumbria) (Ramsden)
 150. infanteribrigadegruppe (Haydon)
 151. infanteribrigadegruppe (Nichols)
 69. infanteribrigadegruppe (Hassall)
 1. armé kampvognsbrigade (O'Carroll)
 32. armé kampvognsbrigade (Willison)
30. korps (Norrie)
 1. panserdivision (Lumsden)
 2. panserbrigadegruppe (R. Briggs)
 22. panserbrigadegruppe (Carr)
 201. gardemotorbrigade (Marriott indtil 17. juni, derefter G.F. Johnson
 7. panserdivision (Messervy)
 4. panserbrigadegruppe (Gatehouse)
 18. infanteribrigadegruppe (Renton)
 3. indiske motoriserede brigadegruppe (Filose)
 29. indiske infanteribrigadegruppe (Reid) fra 5. indiske infanteridivision
 1. frie franske brigadegruppe (Koenig) (under 7. panserdivisions ledelse da den forsvarede Bir Hacheim)

Arméreserve
 5. indiske infanteridivision (Briggs)
 10. indiske infanteribrigade (Boucher)
 2. frie franske brigadegruppe
 10. indiske infanteridivision (Rees) (ankom fra Irak)
 20. indiske infanteribrigade (MacGregor)
 21. indiske infanteribrigade (Purves)
 25. indiske infanteribrigade (Mountain)
 11. indiske infanteribrigade (Anderson) (fra 4. indiske infanteridivision)
 1. panserbrigade
 5. indiske infanteribrigade fra midten af juni (Russell) (fra 4. indiske infanteridivision)))

 Aksemagterne Panzer Armee Afrika (Erwin Rommel)

 Deutsches Afrika Korps'' (Walter Nehring)
 15. panzerdivision (Gustav von Värst - såret 29. maj)
 21. panzerdivision (Von Bismarck)
 90. lette infanteridivision (Ulrich Kleemann)

 20. italienske korps
 132. panserdivision Ariete
 101. motoriserede division Trieste

Gruppe Crüwell (Ludwig Crüwell)

 10. italienske korps
 60. infanteridivision Sabratha
 102. motoriserede division Trento

 21. italienske korps
 17. infanteridivision, Pavia
 27. motoriserede infanteridivision Brescia
 15. tyske riffelbrigade (fra 90. lette division)

Noter

Fodnoter

Henvisninger

Kilder

Eksterne kilder 

 German Experiences during The Battle of Gazala 
 BBC - WW2 People's War - Battle of Gazala 
 Battle of Gazala 
 Parliamentsdebatter, Underhusets officielle rapport 2. juli 1942 
 Animationskort over slaget vedGazala  

Begivenheder i 1942
Slag under 2. verdenskrig