kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Trællebjerg

Bebyggelsen Trællebjerg eller Trellebjerg Huse eksisterer ikke i dag. Lokaliteten lå i vejen for Odenses nye erhvervsområde Tietgenbyen og blev derfor eksproprieret. Området ligger mellem Fraugde og Fraugde-Kærby, og tættest på sidstnævnte, i Fraugde Sogn i Odense Kommune.

Bebyggelsen bestod af cirka 14 mindre huse og husmandssteder samlet langs Trællebjergvej med jævn afstand mellem bygningerne. Af disse huse blev 11 opført af ritmester Andreas Ali Michael Sehested til Fraugdegaard i begyndelsen af 1800-tallet. Til hvert af de 11 huse hørte 3 tønder land og husene var fæstet til Fraugdegaard. Inden eksproprieringen havde mange af bygningerne stadig deres oprindelige bindingsværk og bygningstræk bevaret. Bygningerne bar præg af, at de var bygget af og repareret med de forhåndenværende materialer samt ved knopskydning.

Formål 
Trællebjerg-husene blev opført med et dobbelt formål: Dels har de været beboelse til bønderne og dels sikrede de, at godsejeren, der ejede husene, havde arbejdskraft til rådighed. Godsejeren må have haft dette for øje ved opførelsen.
Stedet var ligeledes specielt i den henseende, at det fra begyndelsen af var småkårsfolk, som havde til huse derude. Et sociologisk træk, der holdt sig helt op til eksproprieringen. Befolkningen fra Trællebjerg har primært ernæret sig af det jord, de havde til rådighed, og som arbejdere på Fraugdegaard og i Fraugde-Kærby. Socialhistorisk har beboerne fra Trællebjerg altid, selv indtil for nylig, været placeret på et lavere socialt lag end folk fra nabobyerne. Det var ikke noget, der blev udtalt, men det var underforstået. Mellem Trællebjerg Huse og Fraugde-Kærby blev der i begyndelsen af 1900-tallet anlagt et mejeri. Mejeriet var andelsmejeri for Fraugde og Fraugde-Kærby.

Litteratur 
 Berstrand, Hans Erik. (1925) Fra Fraugde Sogn Historisk-topografiske skildringer i korte træk. Forlaget Pald.
 Dalsgaard, Ellen.(1984) Fraugde Kirkes Historie, Fraugde Sogns Menighedsråd.
 Holmgård, Jens. (1956) Trap Danmark, bind 12, side 238-243. G.E.C. Gads Forlag.
 Kommuneplan Odense 2000-2012 (2001) Områder 4 Rosengård, Holluf Pile, Tornbjerg, Fraugde, Odense Kommune.
 Kommuneatlas Odense I (1996) Bevaringsværdige sammenhænge 1996, Miljø- og Ener-giministeriet, Skov og Naturstyrelsen.
 Kommuneatlas Odense II (1997) Bevaringsværdige sammenhænge 1997, Miljø- og Ener-giministeriet, Skov og Naturstyrelsen.
 Knudsen, Lise Gerda med flere. (2005) Historisk alts Fyn, Fynske minder 2005, side 11-19. Odense Bys Museer.
 Danmarks Stednavne (1969) Odense Amts bebyggelsesnavne, side 100 .C. A. Reizel.
 Porsmose, Erland (1981) Den regulerede landsby, side 450-460. Odense Universitetsfor-lag.
 Bramsen, Bo (1997): Gamle Danmarkskort, side 22-47, 82-111, 162-179. Politikens Anti-kvariat.

Odense
Lokaliteter i Odense Kommune
Bydele og forstæder i Danmark
System Center

System Center er Microsofts nye linje af management-systemer.

Det indeholder blandt andet:

System Center Configuration Manager (SCCM)
System Center Operation Manager (SCOM)
System Center Mobile Device Manager (SCMDM)

Se også
Windows Server System

Software fra Microsoft
Mandhælg

Mandhælg betød i den oldnordiske og middelalderlige danske retslovgivning den sikkerhed mod personlige angreb, som for det enkelte samfundsmedlem var en følge af den i samfundet herskende fred.

Fortabelse af mandhælg var for så vidt ensbetydende med fredløshed, men bruges i Erik’s Sjællandske Lov og Jyske Lov særlig for at betegne en begrænset fredløshed, som udenfor de store straffesager anvendtes for at tvinge sagsøgte til at rette for sig.

I Jyske Lov siges det om den, der har mistet sin mandhælg, at domhaveren ansvarsfrit kan slå ham, og at han, hvis han dræber ham, beholder sin fred, dvs. slipper med at betale mandebod, mens drab efter jysk ret ellers i almindelighed medførte fredløshed.

Mere detaljerede regler indeholdes i Sjællandske Lov, hvorefter den, der havde fået en person dømt fra sin mandhælg, nok måtte slå og såre ham, men ikke dræbe ham eller lemlæste ham eller slå ham til "Krykkemand for en lang Fremtid", hvorhos den mandhælgløse skulle nyde fred på visse steder (på tinge, i kirken, på torv, i sit hjem eller Herberg, i leding). Som det vil ses, mistede vedkommende kun den sædvanlige retsbeskyttelse for sin person i forhold til domhaveren, med hvem dog dennes medfølgere ligestilles, men da han endvidere var udelukket fra at optræde som sagsøger på tinge, kunne han ikke, så længe mandhælgløsheden varede, søge beskyttelse hos domstolene mod krænkelser, tilføjede ham af andre, men måtte vente med at påtale dem, indtil han havde generhvervet sin mandhælg.

Fortabelse af mandhælg idømtes i reglen af herredstinget og virkede da kun indenfor herredet, men ifølge Sjællandske Lov kunne sagen forfølges videre ind for Landstinget, og der kunne da, når den pågældende heller ikke her rettede for sig, i henhold til landstingets dom indtræde mandhælgløshed i hele Landet. Også Valdemar’s Sjællandske Lov kender begrebet mandhælgsfortabelse, men står på et ældre standpunkt, idet den endnu herved forstår egentlig fredløshed, blot begrænset til herredet.

Betegnelsen (oldnorsk mannhelgi og mannhelgr, oldsvensk mannhælghi, mannhælgh) er ligeledes vel kendt i ældre norsk og svensk ret, hvorhos den fra den første er gået over i den yngre islandske lovbog, Jonsbogen. I norsk-islandsk lovsprog bruges ordet tillige om det afsnit af de gamle lovbøger, der omhandler voldelige angreb på
person (også kaldet mandhelgebolken).

Kilder 

Retshistorie
Kenjutsu

Kenjutsu (剣術), japansk og kan oversættes som 'sværdkunst', der blev praktiseret før Meiji-restaurationen 1868.

Historie

Japans feudale tidsperiode 
Sværdkunsten med træsværdet i Japan er kendt før det 15. århundrede, hvorom det på nuværende tidspunkt er blevet bekræftet, at betegnelsen 'kenjutsu' blev benyttet af sværdskolen (ryū) Tenshin Shoden Katori Shinto-ryu, der blev etableret i år 1447 af Iizasa Chōisai Ienao. Efter denne ryū opstod der i samme periode mere end fem tusinde ryū overalt i Japan, der ligeledes anvendte betegnelsen kenjutsu.

Kenjutsu fik i Tokugawa perioden (1603-1868) en anden betydning blandt nogle af kenjutsu-skolerne. På grund af den fredlige periode i Tokugawa perioden fik den moralske træning større betydning frem for fysiske teknikker ved disse skoler. Den første sværdskole, som foretog denne ændring var Abe-ryū (安部流), stiftet af Abe Gorodaiyu i 1667. I år 1673 blev Abe-ryū den første fægteskole, der anvendte begrebet Kendo 剣道 i forbindelse med sin undervisningsmetodik. Abes undervisningsmetode lagde vægt på den mentale og moralske træning frem for fysiske teknikker.

Japans moderne tidsperiode 
Efter Meiji-restaurationen 1868 blev det japanske samfund moderniseret, hvilket indebar en gennemgribende omstrukturering af samfundet, såvel politisk som kulturelt. Samurai-klassen blev afviklet som stand, og der blev indledt tiltag for at standardisere japanske kampdiscipliner. Den japanske organisationen Dai Nippon Butoku Kai blev stiftet i 1895, der ønskede at standardisere japanske kampdiscipliner, så som Kenjutsu og 'Gekken'. Organisationen konstruerede den moderne Kendo, hvor Kenjutsu-teknikker blev modificeret samt en ny standardiseret kata blev introduceret. Selve betegnelsen "Kendo" var ikke ny, eftersom den allerede eksisterede før Meiji-restaurationen. Det var dog ikke alle Kenjutsu-skoler, der ønskede denne modernisering, hvorfor flere gamle Kenjutsu-skoler stadigvæk eksisterer den dag i dag.

Praktisering 
Eftersom der eksisterede tusindvis af kenjutsu-skoler, eksisterede der således mange forskellige teknikker, hvor de respektive skoler hver især havde deres foretrukne teknikker. Teknikkerne blev indarbejdet ved hjælp af kata, hvor teknikkerne indarbejdes i samarbejde med en opponent (modstander). Kontaktgraden varierer afhængig af ryū (skole) og traditioner.

Under træningen anvendes primært bokuto eller bokken, men anvendelse af katana kan også finde sted.

Nogle ryū anvender to størrelser for katana, hvor det ene sværd er længere end det andet sværd. Det lange sværd kaldes for daitō, mens det korte sværd kaldes for wakizashi eller shōtō. Endvidere eksisterer der ryū, hvor det længere samuraisværd, tachi, anvendes. Anvendelsen af to sværd i stedet for et enkelt sværd, kaldes for nitōjutsu (二刀術). En berømt eksponet for nitōjutsu var Miyamoto Musashi (1584-1645 e.Kr.), som var stifter af Hyōhō Niten Ichi-ryū.

Kenjutsu-skoler og øvrige japanske kampdiscipliner

Referencer 

Japansk kampsport
Kendo
Mandebod

Mandebod kaldtes i ældre dansk ret den bod, som i tilfælde af drab af drabsmanden og hans frænder betaltes til den dræbtes slægt.

Mandebod kunne kræves udredet ved ethvert drab, også ved drab begået af våde eller i nødværge, men det var ingenlunde således, at manddræberen altid havde adgang til at slippe med bod. Mens mandebodens størrelse både efter tysk og nordisk ret ellers steg og faldt efter den samfundsklasse, den dræbte tilhørte, fordi mandebod repræsenterede hans "værdi", herskede der i Danmark i denne retning en mærkelig lighed, idet mandebod var den samme for alle fri mænd; oprindeligt var der dog kun halv mandebod for drab på frigivne trælle, men også den forskel forsvandt med tiden. Det var dog almindeligt, at der ved Siden af mandebod ydedes en overbod (gør-sum), og denne voksede sædvanlig med den dræbtes anseelse.

Mandebod var i de forskellige retsområder af forskellig størrelse: i Skåne og Sjælland 15 mark sølv, i Jylland og Fyn 3 gange 18 mark penge eller 18 mark sølv; den sidstnævnte regel kom senere til at gælde for hele riget, Reces af 1537, Danske Lov 6—6—11. De nævnte satser havde dog kun fuld betydning, hvor der som ved vådesdrab tilkom manddræberen en ret til at sone drabet ved bod. Ellers angav de kun grænsen for, hvad der under trussel om fredløshed kunne afkræves drabsmanden, mens de ikke udelukkede, at den dræbtes slægt som betingelse for at indgå forlig stillede videregående krav.

Mandebod skulle udredes i 3 terminer med 4 måneders mellemrum, hver gang med 1/3, eller, som den hed, sal. Første sal skulle drabsmanden selv betale, men til dækning af de resterende 2/3 kunne han kræve bidrag (stud) hos sine frænder, nemlig; hos fædrenefrænder til den ene og hos mødrenefrænder til den anden tredjedel. Bestræbelserne for at få disse slægtsbidrag afskaffede, så at mandebod helt kom til at hvile på drabsmanden, mislykkedes i lang tid, og endnu i Reces 1537 Art. 7 klages der over, at manddræberens uskyldige slægt, ja endog barnet i vuggen måtte give penge til mandebod. Først Danske Lov gennemfører endelig den ordning, at mandebod udredes af manddræberen alene.

Mandebod fordeltes med 1/3 af hver sal til den dræbtes nærmeste slægtning, den såkaldte eftermålsmand (i Sjælland tilfaldt denne tredjedel dog arvingerne i forening), 1/3 til hans fædrene og 1/3 til hans mødrene frænder. Når alt var betalt, måtte den dræbtes slægt aflægge trygded, hvorved den lovede ikke at tage hævn, men kunne forinden forlange, at drabsmanden og hans slægt aflagde jævnets ed på, at de ville have taget mod samme bod, om de havde været i modpartiets sted.

Ifølge Danske Lov blev der kun spørgsmål om mandebod i nogle særlige tilfælde, men udtrykkelig ophævedes bestemmelserne om den først ved straffeloven af 10. februar 1866 §§308 og 300. Samme lovs § 302, hvorefter den, der på strafbar måde dræber en anden, kan tilpligtes at give visse nærpaarørende en erstatning for tab af forsørger, har nogen lighed med mandebod.

Eksterne henvisninger 
 Opslag mandebod hos ODS

Kilder 

Retshistorie
Obernburg am Main

Obernburg am Main (eller: Obernburg a.Main) er en by i Landkreis Miltenberg i Regierungsbezirk Unterfranken i den tyske delstat Bayern. Obernburg ligger hvor floden Mümling løber ud i Main ved foden af Odenwald.

Historie 
Mellem år 83 og 85 oprettede romerne Kastel Obernburg, der var en del af Øvre germanske Limes ( Limes Germanicusim) (der er på UNESCOs Verdensarvsliste). Obernburgs gamle bydel er bygget på kastellets område. Alemannerne stormede det omkring 259-260 men stedet blev genbosat.

25. marts 1313 fik Obernburg stadsret af ærkebiskoppen fra Mainz, Peter von Aspelt, og det blev bekræftet af kong Ludwig af Bayern i en bekendtgørelse 27. Juli 1317 i Aschaffenburg.

Indtil Reichsdeputationshauptschluss i 1803 hørte Obernburg til Kurfyrstedømmet Mainz. Derefter hørte Obernburg til det nygrundlagte Fyrstedømmet Aschaffenburg, som i 1810 blev en dela af Storhertugdømmet Frankfurt. I 1814 blev Obernburg en del af Bayern. Indtil 1. juli 1972 var Obernburg administrationsby for en landkreis af samme navn: Landkreis Obernburg, men den blev nedlagt ved områdereformen i 1972. I 1978 blev nabokommunen Eisenbach indlemmet i kommunen.

Seværdigheder 

Seværdigheder i byen er rester af stadtbefæstningen (især Obere Tor, Almosentårn  og det Runde Tårn), rådhuset og Annakapellet og barokkirken i Eisenbach.
Mansardtag

Mansardtag er et brudt tag bestående af to i vinkel mod hinanden stillede tagflader, hvoraf den nederste er den stejleste.

Ordet kommer af det franske ord mansarde, som har sit navn efter den franske arkitekt François Mansart, og egentlig med urette, idet Pierre Lescot allerede havde anvendt den ved opførelsen af Louvre.

Den nederste etage i et mansardtag egner sig med sine kvistvinduer og sine næsten lodrette sidevægge udmærket til beboelse og anvendes lige såvel i den senere franske renæssance som i nyere bygninger. I Danmark blev mansardtage særligt benyttede i det 18. århundrede og i perioden omkring 1900.

Galleri

Tagformer
Partikulærkassen

Partikulærkassen (også Chatolkassen) var i enevældens tid den pengefond som stod til kongernes personlige rådighed, adskilt fra statskassen.

Partikulærkassen stod til kongernes disposition til dækning af deres personlige udgifter. Til tider tilstod kongerne af denne kasse midler til foretagender af offentlig eller halvoffentlig karakter (offentlige byggeforetagender m.m.). Partikulærkassen var der tillagt forskellige indtægter af offentlig natur, som indtægter af Øresundstolden, den nordenfjeldske told i Norge, schutsgeld for jøder m. m.

Under hensyn til indtægtskildernes større eller mindre givtighed varierede størrelsen af partikulærkassens indtægter, der f.eks. under Christian 5. skal have udgjort cirka 164000 og i tidsrummet 1700—30 250000 à 300000 rigsdaler årligt. Med den fri forfatnings indførelse i 1848 ophørte partikulærkassen at eksistere.

Offentlig økonomi
Danmarks økonomiske historie
Ophørt i 1848
Det danske monarki
Da Vinci (månekrater)

Da Vinci er et nedslagskrater på Månen. Det befinder sig i den østlige del af Månens forside, nordvest for Mare Fecunditatis, og det er opkaldt efter den italienske matematiker, opfinder og kunstner Leonardo Da Vinci (1452 – 1519).

Navnet blev officielt tildelt af den Internationale Astronomiske Union (IAU) i 1935.

Omgivelser 
Da Vincikrateret ligger langs den østlige bred af Sinus Concordiae, som er en bugt langs den østlige rand af Mare Tranquillitatis. Blandt de nærliggende kraterer er Watts mod sydøst og Lawrence mod sydvest, begge mindre end da Vinci.

Karakteristika 
Krateret er blevet stærkt beskadiget og omformet, så det knapt kan skelnes som et krater. Dele af den lave østlige rand og et stykke mod nordvest er stadig noget intakt, skønt de mere ligner kurvede højderygge end en kratervæg. Der er åbninger i randen mod syd og nord, og dets indre er irregulært og delvis dækket af ny overflade.

Terrænet langs ydersiden af krateret mod nord og vest er uregelmæssigt og bakket. En lav højderyg mod sydøst løber til omegnen af Wattskrateret.

Satellitkratere 
De kratere, som kaldes satellitter, er små kratere beliggende i eller nær hovedkrateret. Deres dannelse er sædvanligvis sket uafhængigt af dette, men de får samme navn som hovedkrateret med tilføjelse af et stort bogstav. På kort over Månen er det en konvention at identificere dem ved at placere dette bogstav på den side af satellitkraterets midte, som ligger nærmest hovedkrateret. Da Vincikrateret har følgende satellitkratere:

Måneatlas 
 Da Vinci i Lpi-måneatlasset.

Se også 
 Månekratere – Liste over kratere på Månen
 Navne på Månens have – Liste over have på Månen

Navigation

Kilder

Eksterne henvisninger

Bibliografi 

Kratere på Månen
Daedalus (månekrater)

Daedalus eller Daidalos er et fremtrædende nedslagskrater på Månen. Det befinder sig nær centrum af Månens bagside og er opkaldt efter det latinske navn for Daidalos, fra den græske mytologi.

Navnet blev officielt tildelt af den Internationale Astronomiske Union (IAU) i 1970. 

Krateret er afbilledet i berømte fotografier, taget af astronauterne på Apollo 11. I samtidige kilder kaldes krateret for "krater 308", som var IAUs betegnelse for det, før nomenklaturen for Månens bagside var fastlagt.

På grund af dets beliggenhed, som afskærmer det fra radiobølger fra Jorden, er krateret foreslået anvendt til et fremtidigt, gigantisk radioteleskop, som ville blive tilpasset selve krateret, nogenlunde som Arecibo Observatoriet i Puerto Rico, men på langt større skala.

Omgivelser 
Daedaluskrateret ligger vest for Icaruskrateret og nord for Racahkrateret. Mindre end en kraterdiameter mod nord-nordøst ligger Lipskiykrateret.

Karakteristika 
Kratervæggen falder i terrasser, og der er en samling centrale toppe i kraterbunden, som ellers er relativt flad.

Satellitkratere 
De kratere, som kaldes satellitter, er små kratere beliggende i eller nær hovedkrateret. Deres dannelse er sædvanligvis sket uafhængigt af dette, men de får samme navn som hovedkrateret med tilføjelse af et stort bogstav. På kort over Månen er det en konvention at identificere dem ved at placere dette bogstav på den side af satellitkraterets midte, som ligger nærmest hovedkrateret. Daedaluskrateret har følgende satellitkratere:

Måneatlas

Se også 
 Månekratere – Liste over kratere på Månen
 Navne på Månens have – Liste over have på Månen

Navigation

Kilder

Eksterne henvisninger

Bibliografi 

Kratere på Månen
Daguerre (månekrater)

Daguerre er et nedslagskrater på Månen. Det befinder sig på Månens forside nær den nordlige ende af Mare Nectaris og er opkaldt efter den franske kemiker og fotograf Louis Jacques Daguerre (1787 – 1851).

Navnet blev officielt tildelt af den Internationale Astronomiske Union (IAU) i 1970.

Omgivelser 
Vest-nordvest for Daguerrekrateret ligger Mädlerkrateret, og på den anden side af det i vestlig retning ligger det fremtrædende Theophiluskrater. Mod nord findes det forrevne fastlandsområde mellem maret og Isidoruskrateret.

Karakteristika 
Daguerre fremtræder som et nedslagskrater, som næsten helt er sunket ned i en lavastrøm, som har efterladt et hul i den sydvestlige kratervæg, hvilket giver krateret form som en hestesko. Over kraterbunden ligger den lineære stråle fra Mädlerkrateret. Den maksimale højde på den tilbageværende rand er 1,5 km.

Satellitkratere 
De kratere, som kaldes satellitter, er små kratere beliggende i eller nær hovedkrateret. Deres dannelse er sædvanligvis sket uafhængigt af dette, men de får samme navn som hovedkrateret med tilføjelse af et stort bogstav. På kort over Månen er det en konvention at identificere dem ved at placere dette bogstav på den side af satellitkraterets midte, som ligger nærmest hovedkrateret. Daguerrekrateret har følgende satellitkratere:

Måneatlas

Se også 
 Månekratere – Liste over kratere på Månen
 Navne på Månens have – Liste over have på Månen

Navigation

Kilder

Eksterne henvisninger

Bibliografi 

Kratere på Månen
Dale (månekrater)

Dale er et lille nedslagskrater på Månen. Det befinder sig i den fjerneste, østlige del af Månens forside syd for Mare Smythii, og det er opkaldt efter den engelske fysiolog og nobelprismodtager Henry H. Dale (1875 – 1968).

Navnet blev officielt tildelt af den Internationale Astronomiske Union (IAU) i 1976. 

Krateret ligger i et område af Månens overflade, som på grund af libration fra tid til anden er ude af synsvidde.

Omgivelser 
Dalekrateret ligger sydøst for det større Kastnerkrater og nordøst for Ansgariuskrateret.

Karakteristika 
Det er et relativt lavt og ubetydeligt krater med en noget eroderet rand. Der ligger et mindre krater over randens syd-sydvestlige del, hvilket har skabt en åbning til dets indre. Randen er noget lavere langs den nordlige kant. Krateret er ellers kun mærket af få småkratere.

Måneatlas

Se også 
 Månekratere – Liste over kratere på Månen
 Navne på Månens have – Liste over have på Månen

Navigation

Kilder

Eksterne henvisninger

Bibliografi 

Kratere på Månen
D'Alembert (månekrater)

D'Alembert er et stort nedslagskrater på Månen. Det befinder sig på den nordlige halvkugle på Månens bagside og er opkaldt efter den franske matematiker og fysiker Jean d'Alembert (1717 – 1783).

Navnet blev officielt tildelt af den Internationale Astronomiske Union (IAU) i 1970.

Omgivelser 
D'Alembertkrateret ligger nordøst for den bjergomgivne slette Campbell, der er en noget mindre formation. Tværs over den sydvestlige rand af D'Alembert liger Slipherkrateret. Nord for ligger Yamamotokrateret, og mod syd-sydvest ligger Langevinkrateret. Det sidstnævnte har samme diameter som Claviuskrateret på Månens forside, hvilket gør det til en af de største sådanne formationer på Månen.

Karakteristika 
Som det er tilfældet med mange bjergomgivne sletter af tilsvarende dimensioner, er dette kraters ydre rand nedslidt og ramt af senere nedslag. Udover Slipherkrateret er det mest fremtrædende af disse kratere "D'Alembert Z", som trænger ind i den nordlige rand. Ligeledes er der et lille krater i den nordvestlige indre kratervæg, som har en bred kløft i sin østlige side, og et mindre krater langs den sydøstlige indre væg. Hvor eroderet randen end er, kan dens form stadig tydeligt ses som en nogenlunde cirkulær højderygslinje i månelandskabet.

D'Alemberts kraterbund er forholdsvis jævn, i det mindste i sammenligning med det meget ujævne terræn, som omgiver kraterranden. Det er mærket af et antal små nedslagskratere, hvoraf de største er "D'Alembert G" og "D'Alembert E" langs den østlige rand. Mod sydvest er bunden mere irregulær på grund af den ydre vold og udkastninger fra Slipherkrateret. Et par ikke så dybe kløfter i bundens overflade stråler væk fra dette krater, begyndende nær D'Alemberts midtpunkt og sluttende halvvejs ude mod den indre kratervæg.

Satellitkratere 
De kratere, som kaldes satellitter, er små kratere beliggende i eller nær hovedkrateret. Deres dannelse er sædvanligvis sket uafhængigt af dette, men de får samme navn som hovedkrateret med tilføjelse af et stort bogstav. På kort over Månen er det en konvention at identificere dem ved at placere dette bogstav på den side af satellitkraterets midte, som ligger nærmest hovedkrateret. D'Alembertkrateret har følgende satellitkratere:

Måneatlas

Se også 
 Månekratere – Liste over kratere på Månen
 Navne på Månens have – Liste over have på Månen

Navigation

Kilder

Eksterne henvisninger

Bibliografi 

Kratere på Månen
Dalton (månekrater)

Dalton er et nedslagskrater på Månen. Det befinder sig på Månens forside nær den vestlige rand. Det er opkaldt efter den britiske kemiker og fysiker John Dalton (1766 – 1844).

Navnet blev officielt tildelt af den Internationale Astronomiske Union (IAU) i 1964.

Omgivelser 
Daltonkrateret er forbundet med den østlige rand af den bjergomgivne slette Einstein, med Balboakrateret lige mod nord og til Vasco da Gama-krateret stik syd.

Karakteristika 
Kraterranden er ikke særlig eroderet, og de indre vægge falder i terrasser. Kraterbunden har et system af riller, som i almindelighed er koncentriske med kraterets indre væg. Der ligger et lille krater nær den sydlige indre væg og endnu et ved den nordlige side af den lille centrale top.

Måneatlas

Se også 
 Månekratere – Liste over kratere på Månen
 Navne på Månens have – Liste over have på Månen

Navigation

Kilder

Eksterne henvisninger

Bibliografi 

Kratere på Månen