Arno Breker

Arno Breker (19. juli 1900 i Elberfeld ved Wuppertal – 13. februar 1991 i Düsseldorf) var en tysk billedhugger, som er kendt for sine offentlige arbejder i Nazityskland, som blev anbefalet af myndighederne som modstykke til den såkaldte "Entartete Kunst".

Liv 

Breker blev født i Elberfeld i Nordtyskland som søn af en stenhugger. Han begyndte at studere arkitektur, stenhugning og anatomi og blev som tyveårig optaget på kunstakademiet i Düsseldolf, hvor han koncentrerede sig om skulptur. Han besøgte første gang Paris i 1924, kort før han afsluttede sine studier. Der mødte han Jean Cocteau, Jean Renoir, Pablo Picasso, Daniel-Henry Kahnweiler og Alfred Flechtheim. I 1927 flyttede han til Paris, som han nu betragtede som sit hjem. Han blev hurtigt accepteret af kunsthandleren Alfred Flechtheim. Han etablerede også nære forhold til vigtige personer i kunstverdenen som Charles Despiau, Isamu Noguchi, Maurice de Vlaminck og André Dunoyer de Segonzac, som han alle lavede portrætter af. Han rejste til Nordafrika og skabte litografier, som han udsendte under titlen "Tunesisk rejse". Han besøgte også Aristide Maillol, som omtalte Breker som "Tysklands Michelangelo".

I 1932 fik han en pris af det preussiske kulturministerium, som gjorde det muligt for ham at bo i Rom i et år. I 1934 vendte han tilbage til Tyskland efter råd fra Max Liebermann. På det tidspunkt fordømte Alfred Rosenberg, redaktøren af den nazistiske avis Völkischer Beobachter, rent faktisk nogle af Brekers arbejder som Entartete Kunst; men Breker blev støttet af mange nazistiske ledere især Adolf Hitler. Selv Rosenberg hyldede senere hans skulpturer som udtryk for det "store momentum og viljestyrke" ("Wucht und Willenhaftigkeit") i Nazityskland. Han modtog bestillinger fra nazisterne fra 1933 til 1942. Fx var der en udstilling af hans arbejder i det besatte Frankrig i 1942, hvor han mødte Jean Cocteau, som satte pris på hans arbejde. Han vedligeholdt et personligt forhold til Albert Speer og Hitler. I 1936 vandt han opgaven med at udforme to skulpturer, som skulle udtrykke atletisk overlegenhed. De skulle bruges ved de olympiske lege i 1936. Den ene forestillede en tikæmper ("Zehnkämpfer") og den anden den kvindelige vinder ("Die Siegerin"). I 1937 giftede han sig med Demetra Messala, en græsk model, og meldte sig også ind i nazistpartiet for at berede vejen til yderligere støtte fra Hitler."

I 1937 blev Breker udpeget som "officiel statsbilledhugger" af Hitler, fik en stor ejendom og et studie med 1.000 assistenter. Hitler fritog ham også for militærtjeneste.

Den neoklassicistiske stil i hans arbejder med titler som kammeratskab, fakkelbærer, og opofrelse gengav nazistiske idealer og passede ind i Nazistisk arkitektur. Ved nærmere betragtning giver hans figurers proportioner, den yderst koloristiske behandling af deres overflader (den stærke kontrast mellem mørke og lyse accenter) og den melodramatiske spænding i deres muskulatur anledning til sammenligning med de italienske Manierisme billedhuggere i det 16. århundrede. Denne tendens i Brekers neoklassicisme kan tyde på et nærmere tilknytningsforhold til samtidige ekspressionistiske tendenser i tysk modernisme, end hvad der er anerkendt.
 
Hans to skulpturer Partiet og Hæren fik en prominent placering ved indgangen til Det nye rigskancelli i Berlin.

Breker var professor i visuel kunst i Berlin frem til Det tredje riges fald. Mens næsten alle hans skulpturer overlevede 2. verdenskrig blev over 90 % af hans offentlige værker ødelagt af de allierede efter krigen.

I 1948 blev Breker erklæret for "nazistisk medløber" og fik en bøde. På dette tidspunkt flyttede han tilbage til Düsseldorf, som forblev hans udgangspunkt, selv om han i perioder boede i Paris. I Düsseldorf arbejdede han som arkitekt. Han fortsatte imidlertid med at få opgaver om skulpturer og skabte en række arbejder i sin kendte klassiske stil for virksomheder og personer. Han skabte også mange portrætskulpturer. I 1970 fik han til opgave for kongen af Marokko at lave arbejder til Forenede Nationers bygning i Casablanca, men arbejdet blev ødelagt. Mange andre portrætarbejder fulgte som Anwar Sadat og Konrad Adenauer. Brekers rehabilitering fortsatte og kulminerede med planer om et Breker-museum, betalt af Bodenstein familien, som reserverede borgen Nörvenich mellem Aachen og Köln til formålet. Arno Breker Museet blev indviet i 1985.

Brekers rehabilitering førte til voldsomme reaktioner fra anti-nazistiske aktivister. Også en kontrovers i Paris da nogle af hans værker blev udstillet i Pompidou-centret i 1981. Samme blev en udstilling i Berlin mødt med anti-Breker demonstrationer. Brekers beundrere insisterede på, at han aldrig havde været en støtte af nazistisk ideologi, men blot havde modtaget partiets støtte.

Brekers sidste store arbejde var en monumental skulptur af Alexander den store, som det var tanken skulle opstilles i Grækenland.

Portrætter (mest i bronze) 

 Baron von Mirbach, 1920
 Friedrich Ebert, Berlin 1924 (første offentlige opgave)
 Walter Kaesbach, Düsseldorf, 1925
 Artur Kaufmann, 1925
 Herbert Eulenberg, 1925/26
 Otto Dix, Paris 1926/27
 Isamu Noguchi, Paris 1927
 Hermann Kesser, 1927
 Moissey Kogan, Paris 1927/28
 Inge Davemann, 1928
 Albert Lindgens, 1928
 Walter Lindgens, 1928
 Illa Fudickar, 1929
 Robert Gerling, 1929
 Arnold von Guilleaume, 1929
 Jean Marchand, 1929
 Mossey Kogan, 1929
 H. R. von Langen, 1929
 Alberto Giacometti
 Isolde von Conta, 1930
 Abraham Frohwein, 1930
 Heinrich Heine, 1930
 Edith Arnthal, 1930/31
 Demetra Breker, 1931
 Nico Mazaraki, 1931
 Robert Valancey, Paris 1931
 Fyrst Georg af Bayern, 1932
 Andreas von Siemens, Berlin 1932
 Nina Bausch, 1933
 Demetra Breker, 1933
 Olga von Dahlgreen, 1933
 Arthur Kampf, 1933
 Victor Manheimer, 1933
 Nora von Schnitzler, 1933
 Robert de Valencay, 1933
 Max Liebermann, 1934
 Gottfried Bermann-Fischer, 1934
 Max Baldner, 1934
 Kurt Edzard, 1934
 Grev von Luckner, 1934
 Anne-Marie Merkel, 1934/35
 Pütze von Siemens, 1934/35
 Kurt Edzard, 1935
 Anne-Marie Merkel, 1935
 Pütze von Siemens, 1935/36
 Carl Friedrich von Siemens, 1936
 Leo von König, 1936
 Joseph Goebbels, 1937
 Paul von Hindenburg, 1937
 Wolfgang Reindl, 1938
 Adolf Hitler

 Richard Wagner, 1939
 Gerda Bormann (fru Martin Bormann), 1940
 Edda Göring (datter af Hermann Göring), 1941
 Albert Speer, 1941
 Grete Speer (fru Albert Speer), 1941
 Bernhard Rust
 Gerhart Hauptmann, 1942
 Serge Lifar, 1942/43
 Aristide Maillol, 1942/43
 Alfred Cortot, 1942/43
 Abel Bonnard, 1943
 Wilhelm Kreis, 1943
 Maurice de Vlaminck, 1943
 Claude Flammarion, 1944
 Gottfried Ude-Bernays, 1945
 Johannes Bork, 1946
 Lothar Albano Müller, 1950
 Ludwig Hölscher, 1952
 Gustav Lindemann, 1952
 Wilhelm Kempff, 1953
 Kejser Haile Selassie af Etiopien, 1955
 Rolf Gerling, 1956
 Hans Gerling
 Friedrich Sieburg, 1961
 Jean Cocteau, 1963
 Jean Marais, 1963
 Henry de Montherland, 1964
 Marcel Pagnol, 1964
 Roger Peyrefitte, 1964
 Jeanne Castel, 1964
 Paul Morand, 1965
 Jacques Benoist-Méchin, 1965
 Henry Picker
 André Dunoyer de Segonzac, 1966
 Marcel Midy
 Ezra Pound, 1967
 Kong Mohammed 5. af Marokko
 Prinsesse Ira von Fürstenberg
 Louis-Ferdinand Céline, 1970
 Salvador Dalí, 1974/75
 Ernst Fuchs, 1976/77
 Leopold Sedar Senghor, 1978
 Anwar El Sadat, 1980
 Ernst Jünger, 1981/82
 Arno Breker, Selvportræt, 1991

Skulpturer 1935–1945 

 Prometheus (1935)
 Relief am Gebäude der Lebensversicherung Nordstern, Berlin (1936)
 Der Zehnkämpfer fürs Olympia-Stadion, Berlin (1936, Silvermedal)
 Die Siegerin fürs Olympia-Stadion, Berlin (1936)
 Dionysos fürs Olympia-Dorf, Berlin (1936)
 Der Verwundete (1938)
 Der Rosseführer (1938)
 Anmut (1938)
 Fackelträger („Die Partei“) im Hof der Neuen Reichskanzlei (1939)
 Schwertträger („Die Wehrmacht“) im Hof der Neuen Reichskanzlei (1939)
 Der Wäger (1939)
 Der Wager (1939)
 Bereitschaft (1939)
 Der Rächer (1940)
 Kameraden (1940), Breker-Museum
 Bannerträger (1940)
 Abschied (1940)
 Vernichtung (1940)
 Opfer (1940)
 Schreitende (1940)
 Der Wächter (1941)
 Psyche (1941)
 Berufung (1941)
 Der Künder (1942)
 Der Sieger (1942)
 Kniende (1942)
 Eos (1942)
 Flora (1943)

Relieffer 

 Der Genius (1938)
 Der Kämpfer (1938)
 Apollo und Daphne
 Auszug zum Kampf (1941)
 Aufbruch der Kämpfer (1940/41)
 Der Rufer (1941)
 Orpheus and Eurydice (1944, Breker-Museum)

Bøger om og af Arno Breker 
 Joe F. Bodenstein: "Arno Breker - une biographie", Èditions SÉGUIER Paris, französische Erstausgabe 2016. 
 Dominique Egret (Hg.): Arno Breker. Ein Leben für das Schöne, A life for the Beautiful, 352 S., 600 Photographs, 1997, German, English, French. .
 Hermann Leber: Rodin, Breker, Hrdlicka 
 Volker G. Probst: Das Pietà-Motiv bei Arno Breker. 1985.
 Volker G. Probst: Der Bildhauer Arno Breker – Eine Untersuchung, Marco Edition, .
 Volker G. Probst: Das Bildnis des Menschen im Werk von Arno Breker, Studio de L'Art 1981 Berlin, Marco-VG, .
 Arno Breker: Schriften, 190 S., zahlreiche Abbildungen, Einleitung F.J. Hall, Marco Bonn-Paris-New York, .
 B. John Zavrel: Arno Breker – His Art and Life, 1985 West-Art USA, 
 Arno Breker: Begegnungen und Betrachtungen, 1987, Marco Paris-New York, .
 Dr. Hans Klier: Arno Breker – Form und Schönheit, 1978 Salzburger Kulturvereinigung, Marco-Edition Bonn-Paris.
 B. John Zavrel: Interview with Arno Breker: The divine Beauty in Art, New York, 1982, West-Art USA .
 Uwe Möller: Arno Breker – Zeichnungen – Drawings – Dessins 1927-1990, Bildband mit 110 Handzeichnungen, Museums-Edition.
 Roger Peyrefitte: Hommage a Arno Breker, 1980, Marco-Editeur Paris. mit 8 Originallithographien.
 Reagan/Bush/Carstens: Salut America (zu 300 Jahre Einwanderung USA), Lithographien von Arno Breker. West-Art, N.Y.
 Charles Despiau: Arno Breker, 1942, Bildband zur Retrospektive in der Orangerie Paris. Edition Flammarion/Frankreich.
 Paul Morand, Dali, Fuchs u.a.: Hommage a Arno Breker zum 75. Geburtstag des Künstlers 1975, Edition Mourlot/Marco Paris.
 Rolf Schilling: Eros und Ares – Begegnung mit Breker, 1994, Edition Arnshaugk 
 Arno Breker – Über allem Schönheit, Farb-Katalog als Festgabe zum 100.Geburtstag. Edition Dr. S. Nöhring/Museum Europäische Kunst

Film / Video 
 Arno Breker – Harte Zeit, starke Kunst, af Arnold Fanck, Hans Cürlis, Riefenstahl-Film GmbH, Berlin (1944)
 Arno Breker – Skulpturen und Musik, af Marco J. Bodenstein, 20 Minuten, Marco-Edition Bonn.
 Arno Breker – Deutsche Lebensläufe, Farbfilm 60 Minuten, Marco-VG, Bonn
 Paris-Rom-Berlin und Arno Breker, samt interview med Albert Speer. Farbfilm, 60 Minuten, EKS Museum Europäische Kunst, Schloss 52388 Nörvenich.

Se også 
 Nazistisk arkitektur

Referencer

Eksterne kilder 

 The Art of Arno Breker  
 Web museum 
 Interview with Arno Breker gennemført i 1979 
 Arno Breker Museum Official Site 
 Arno Breker biografi 
 Arno Breker Life, Work and Relationships with Modern Writers and Artists 
 Demetra Messala Artikel om Arno Brekers kone

Billedhuggere fra Tyskland
Nazister fra Tyskland
Personer fra Wuppertal
Olympiske sølvmedaljevindere i kunstkonkurrencer