kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Regeringen Sehested

Regeringen Sehested var Danmarks regering 27. april 1900 – 24. juli 1901.

Den bestod af følgende ministre:

 Konseilspræsident og Udenrigsminister: Hannibal Sehested
 Finansminister: H. William Scharling
 Indenrigsminister: Ludvig E. Bramsen
 Justitsminister og Minister for Island: A.H.F.C. Goos
 Minister for Kirke- og Undervisningsvæsenet: J.J.K. Bjerre
 Krigsminister: J.G.F. Schnack
 Marineminister: C.G. Middelboe
 Minister for offentlige arbejder: C.F.A. Juul-Rysensteen
 Landbrugsminister: F. Friis

Se også 

 Ministerium
 Minister

Sehested
Regeringen Deuntzer

Regeringen Deuntzer var Danmarks regering 24. juli 1901 – 14. januar 1905.

Den bestod af følgende ministre:

 Konseilspræsident og Udenrigsminister: J.H. Deuntzer
 Finansminister: Christopher F. Hage
 Indenrigsminister: Enevold Sørensen
 Justitsminister: P.A. Alberti – tillige Minister for Island til 31. januar 1904
 Minister for Kirke- og Undervisningsvæsenet: J.C. Christensen
 Krigsminister: V.H.O. Madsen
 Marineminister: F.H. Jøhnke
 Minister for offentlige arbejder: 
Viggo Hørup til 15. februar 1902, derefter
Christopher F. Hage
 Landbrugsminister: Ole Hansen
 Minister for Island: Hannes Th. Hafstein fra 31. januar 1904

Se også 

 Ministerium
 Minister

Deuntzer
Regeringen Neergaard I

Regeringen Neergaard I var Danmarks regering 12. oktober 1908 – 16. august 1909.

Ændring: 31. marts 1909

Den bestod af følgende ministre:

 Konseilspræsident og Forsvarsminister: Niels Th. Neergaard
 Udenrigsminister: C.W. Ahlefeldt-Laurvig
 Finansminister: Charles Brun
 Indenrigsminister: Klaus Berntsen
 Justitsminister: Svend Høgsbro
 Minister for Kirke- og Undervisningsvæsenet: Enevold Sørensen
 Minister for offentlige arbejder: Jens Jensen-Sønderup
 Landbrugsminister: Anders Nielsen
 Minister for Handel og Søfart: Joh.F.C. Hansen
 Minister for Island: 
Hannes Th. Hafstein til 31. marts 1909, derefter
Bjørn Jonsson

Baggrund 

Få dage før forsvarskommissionen afleverede sin betænkning om den nye forsvarsreform den 28. juli 1908 gjorde J.C. Christensen sin regering kampklar ved en rekonstruktion af regeringen, hvor bl.a. Neergaard blev ny finansminister, hvormed medlemmerne af den moderate Venstre gruppe reelt sluttede sig til Venstre.

J.C. Christensen vidste, at de Moderate var forhadte i Venstre på grund af det forlig, som de havde indgået med Højre i 1894, og som havde bragt J.B.S. Estrup til fald, men J.C. Christensen havde brug for en stærk regering til at forhandle forsvarsreformen på plads. De Moderate og Niels Neergaard ønskede indflydelse, og da regeringen var en flertalsregering, der ene og alene bestemte den førte politik, gik indflydelsen over regeringsmagten, hvorfor tilbuddet var tillokkende. 

På trods af den stærke regering og J.C. Christensens ønske om at gennemføre forsvarsreformen, blev der dog intet forlig. Den 8. september 1908 meldte den tidligere justitsminister Peter Alberti sig således på Københavns domhus som bedrager. Dette kunne synes som en ligegyldig sag for regeringen, da Alberti efter regeringsomdannelsen ikke mere var medlem af regeringen, men på grund af de æresbevisninger, som den nye konge Frederik 8. havde tildelt Alberti i forbindelse med hans ministerafgang, følte kongen sige meget vel misbrugt og vildledt. Dermed var sagen ikke mere ubetydelig for regeringen, og J.C. måtte træde tilbage og overlade embedet til Niels Neergaard.

Ministeriet Neergaard måtte se det som sin hovedopgave at få forsvarsordningen gennem Rigsdagen. Dette lod sig imidlertid ikke gøre, og efter et års tid resulterede forsvarsspørgsmålet i en splittelse af Venstre i to fraktioner, hvormed regeringen kom i mindretal, og lod sig fælde på foranledning af J.C. Christensen. Neergaards forslag til forsvarsordningen var blevet opfattet som vendt mod Tyskland, hvilket var uacceptabelt for J.C. Christensen, som hele tiden havde arbejdet for, at et dansk forsvar aldrig måtte være rettet mod Tyskland.

Se også 

 Ministerium
 Minister

Neergård, 1, Regeringen
Sitkagran

Sitkagran (Picea sitchensis), også skrevet Sitka-Gran, er et stedsegrønt nåletræ med en kegleformet vækst og en slank top. Grenene sidder i regelmæssige kranse med nedhængende sidegrene, og de er ofte suppleret af unge vanris. Sitkagran er opkaldt efter Sitka-øen i Alaska, og den er udpeget som det officielle statslige træ i den amerikanske stat Alaska.

Beskrivelse 
Barken er først meget lyst brun og furet. Senere bliver den grå og opsprækkende med skæl, der krummer opad ved randene. Stammer og gamle grene får en bark, som består af gråviolette, afskallende plader. Knopperne er opsvulmet ægformet og lysebrun med harpiksudsvedning.

Nålene er kortstilkede og sidder jævnt fordelt hele vejen rundt om skuddet. Senere adskilles nålene fra undersiden og står så ret ud fra kvisten. De er stive og kraftigt stikkende (deraf navnet "tidselgran"), lysegrønne med to lyse striber på undersiden. De lysegule, hanlige blomster sidder spredt i kronen i små, ægformede stande. De lyserøde, hunlige blomsterstande sidder tæt øverst i kronen. Koglerne er korte og butte med en tykmavet, cylindrisk form. Først er de lysegrønne, så lysebrune og ved modning gulbrune med tynde skæl, hvis rand er tandet. Frøene er vingede.

Rodnettet er fladt med vidtrækkende, kraftige hovedrødder og mange siderødder. Denne art er blandt de få graner, der kan danne nye skud fra gammelt ved.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 40 x 10 m (40 x 15 cm/år).

Hjemsted 
Sitkagran er udbredt i den regnfulde Coast Range i det vestlige Nordamerika, dvs. fra Alaska til Californien. Arten er tilpasset stor nedbørsmængde, blæst og næringsfattig jordbund. Den tåler ikke megen skygge, men er modstandsdygtig overfor saltnedslag. Sitkagran findes hyppigt på de grusede bredder langs vandløb, på ur eller jorde med et tykt lag førne.

I den nordlige del af udbredelsesområdet findes arten tæt på kysten i blandede nåleskove sammen med bl.a. alaskael, busket bjergte, douglasgran, kæmpethuja, lawsoncypres, nutkacypres, oregonel, Vaccinium alaskaense (en art af bølle), vestamerikansk balsampoppel og vestamerikansk hemlock

Arten er hurtigvoksende, og Norges højeste træ er typisk en sitkagran, 50,35 meter høj, som står side om side med Norges største træ målt i kubik (28,19 kubikmeter). De to træer vokser på Fløyen i Bergen.

Anvendelse 
Sitka-gran kan anvendes til læplantninger, hvor den trives bedst, når den står alene. Kan ved jævnlig beskæring fra ungdommen beskæres i hele levetiden. Gentilplantning efter andre arter af gran frarådes på grund af faren for svampeangreb, især Rodfordærver (Heterobasidion annosum).

Note

Kilde 
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Nåletræer
Tømmertræer
Gran-slægten
Regeringen Zahle I

Regeringen Zahle var Danmarks regering 28. oktober 1909 – 5. juli 1910.

Ændring: 22. november 1909, 2. februar 1910

Den bestod af følgende ministre:

 Konseilspræsident og Justitsminister: C.Th. Zahle
 Udenrigsminister: Erik Scavenius
 Finansminister: Edvard Brandes
 Indenrigsminister: P. Munch
 Minister for Kirke- og Undervisningsvæsenet: M.C.B. Nielsen
 Forsvarsminister: Christopher Krabbe (C.Th. Zahle vikarierede fra 28. oktober til 22. november 1909)
 Minister for offentlige arbejder: 
J.J. Jensen til 2. februar 1910, derefter
ad interim: W.H.O. Weimann
 Landbrugsminister: Poul Christensen
 Minister for Handel og Søfart: W.H.O. Weimann
 Minister for Island: Bjørn Jonsson

Baggrund 

Med blot en sjettedel af Folketingets stemmer bag sig formåede Det radikale Venstre under ledelse af Carl Theodor Zahle at danne regering. Det ordnede sig, da Socialdemokratiet, der havde 24 mandater i Folketinget, ikke ønskede at deltage i en regering; til gengæld gav Det radikale Venstre tilsagn om støtte på betingelse af, at de ville rejse rigsretsag mod tidligere konseilspræsident J.C. Christensen og hans indenrigsminister Sigurd Berg for deres parlamentariske ansvar i sagen om Peter Albertis underslæb.

Den nye regering og dens støtteparti havde ikke mandater nok til at ændre den konsensuspolitik, som Venstre, den frikonservative gruppe og dele af Højre samt Kongemagten havde ført siden systemskiftet. Denne fortsatte således trods den nye regering og trods Socialdemokratiet nu havde fået reel indflydelse.

Imens Zahle, finansminister Edvard Brandes og forsvarsminister Christopher Krabbe havde rod i den gamle Venstre-tradition, var Ministeriet Zahle’s øvrige medlemmer væsentligt yngre og knyttet til det radikale oprør mod Venstre, der passede fint med Socialdemokratiets strategi om at være opposition til Venstre, der havde haft regeringsmagten i næsten ti år.

Blandt de mest fremtrædende af de unge ministre var indenrigsminister P. Munch, der havde et indgående kendskab til de problemer, der knyttede sig til den revision af Grundloven, der ville blive en af regeringens hovedopgaver. Imidlertid faldt regeringens forslag til en ny Grundlov i april 1910, hvorefter der blev udskrevet valg. Ved valget opnåede Venstre netop halvdelen af Folketingets pladser, og Frederik 8. overdrog Klaus Berntsen at danne en ny regering.

Se også 

 Ministerium
 Minister

Zahle, 1, Regeringen
Regeringen Klaus Berntsen

Regeringen Klaus Berntsen var Danmarks regering 5. juli 1910 – 21. juni 1913.

Ændring: 14. marts 1911, 25. juli 1912

Den bestod af følgende ministre:

 Konseilspræsident og Forsvarsminister: Klaus Berntsen
 Udenrigsminister: C.W. Ahlefeldt-Laurvig
 Finansminister: Niels Th. Neergaard
 Indenrigsminister: Jens Jensen-Sønderup
 Justitsminister: Frits Bülow
 Minister for Kirke- og Undervisningsvæsenet: Jacob Chr. L. Appel
 Minister for offentlige arbejder: Thomas C. Larsen
 Landbrugsminister: Anders Nielsen
 Minister for Handel og Søfart: Oscar B. Muus
 Minister for Island: 
Bjørn Jonsson til 14. marts 1911, derefter
Kristján Jónsson til 25. juli 1912, derefter
Hannes Th. Hafstein

Baggrund 

Revisionen af Grundloven havde været en af den kortlevede Radikale regerings hovedopgaver. Imidlertid faldt regeringens forslag til en ny Grundlov i april 1910, hvorefter der blev udskrevet valg. Ved valget (Folketingsvalget 1910) opnåede Venstre netop halvdelen af Folketingets pladser, og Klaus Berntsen blev udpeget som regeringsleder.

Ministeriet Berntsen fremsatte et revideret udspil til en ny Grundlov sammen med Det radikale Venstre og Socialdemokratiet, men også dette udspil faldt i Landstinget med 33 mod 31 stemmer kort tid før næste folketingsvalg.

Udfaldet af Folketingsvalget 1913 gjorde, at Venstre kunne have fortsat som en mindretalsregering, hvilket Berntsen og Niels Neergaard arbejdede for, således at Grundlovssagen kunne afsluttes under en Venstre-regering, men J.C. Christensen ville ikke vide af en Grundlov gennemført med venstrefløjens stemmer. Dermed kunne der ikke blive tale om, at regeringen fortsatte, ligesom forslaget om en trekantregering bestående af Venstre, Det radikale Venstre og Socialdemokratiet blev forpurret af J.C. Christensen.

Se også 

 Ministerium
 Minister

Berntsen, Klaus, Regeringen
Regeringen Zahle II

Regeringen Zahle II var Danmarks regering 21. juni 1913 – 30. marts 1920. Ministeriet fik en brat afslutning, da Christian 10. afsatte det imod Folketingets vilje og dermed indledte Påskekrisen.

Den bestod af følgende ministre:

 Konseilspræsident (fra 21. april 1918 statsminister) og Justitsminister: C.Th. Zahle
 Udenrigsminister: 
ad interim: Edvard Brandes til 24. juni 1913, derefter
Erik J.C. Scavenius
 Finansminister: Edvard Brandes
 Indenrigsminister: Ove Rode
 Minister for Kirke- og Undervisningsvæsenet: 
Søren Keiser-Nielsen til 28. april 1916, derefter
Undervisningsminister: S. Keiser-Nielsen
Kirkeminister: Th. V. Povlsen
 Forsvarsminister: P. Munch
 Minister for offentlige arbejder: J. Hassing-Jørgensen
 Landbrugsminister: Kristjan Pedersen
 Minister for Handel og Søfart (fra 1. april 1914 Handelsminister):
ad interim: J. Hassing-Jørgensen til 28. april 1916, derefter 
Christopher F. Hage
 Minister uden Portefeuille:
Christopher F. Hage fra 20. marts til 28. april 1916,
J.C. Christensen fra 30. september 1916 til 16. januar 1918,
Christian Michael Rottbøll fra 30. september 1916 til 16. januar 1918,
Thorvald Stauning fra 30. september 1916 (Fra 18. november 1918 overdraget ledelsen af indenrigsministeriets afdeling for sociale sager vedrørende arbejderforhold)
H.P. Hanssen (Nørremølle) fra 24. juni 1919 (Fra 30. juni 1919 overdraget varetagelsen af anliggender vedrørende indlemmelsen af "de sønderjyske landsdele")
 Minister for Island: 
Hannes Th. Hafstein til 21. juli 1914, derefter
Sigurður Eggerz til 4. maj 1915, derefter
Einar Arnórsson til 4. januar 1917, derefter
Jón Magnússon,
Sigurður Jónsson og
Bjørn Kristjansson til 28. august 1917, derefter
Sigurður Eggerz

Se også 

 Ministerium
 Minister

Zahle, 2, Regeringen
Ole Olsen (speedwaykører)

Ole Olsen (født 16. november 1946 i Haderslev) er en dansk tidligere speedwaykører og nuværende løbsleder. Ole Olsen har vundet 21 VM-medaljer, heraf fire individuelle guldmedaljer i verdensmesterskabet i speedway i 1971 på Ullevi i Göteborg samt i 1975 og 1978 på Wembley samt verdensmesterskabet i 1.000 m sandbane 1973. Ofte i skarp konkurrence med Ivan Mauger fra New Zealand.

Ole Olsens sejre gav speedwaysporten et regulært gennembrud i Danmark og banede vejen for senere stjerner som Hans Nielsen, Erik Gundersen og Tommy Knudsen.

Han kørte sit sidste løb i 1983.

Efter endt sportslig karriere fortsatte Ole Olsen med at stå som arrangør af Speedway-løb på sin egen bane i Vojens, og er i dag direktør for det globale Speedway Grand Prix serie under Benfield Sports.

Ole Olsen er gift med fru Ulla, bosat i Sommersted, og sammen har de sønnerne Jacob og Torben.

Hædersbevisninger 
 Inkluderet i Team Danmarks sportskanon 2005.
 Optaget i dansk idræts Hall of Fame.
 Tildelt den svenske H.M. Kongens Medalje.

Noter

Kilder 
 Om Ole Olsen  på sportenshalloffame.dk
 Ole Olsen & Frode Munksgaard, Speedway er mit liv ..., Flint, 1973.
 Dan Philipsen: "Licens til at vinde", Haase & Søns Forlag 2006.

Team Danmarks sportskanon
Speedwaykørere fra Danmark
Riddere af Dannebrog
Personer fra Haderslev
Medlemmer af dansk idræts Hall of Fame
Personer i Kraks Blå Bog
Bekim Christensen

Bekim Leif Christensen (født 17. september 1973) er en dansk cykelrytter
Han stoppede sin karriere ved udgangen af 2004.

Resultater 

Bekim Leif Christensen største resultat var, da han vandt bjergkonkurrencen og en etape i Rhodos Rundt 1999

Hans øvrige resultater var:

1991:
NM-sølv for juniorer i Imatra. Deltager i junior-vm (bane) i Colorado Springs, USA

1999 :
Etapevinder og vinder af bjergkonkurrencen i Rhodos Rundt 1999

2000:
Nr. 11 i Rund um Henninger Turm
Nr. 3 i DM-enkeltstart
Nr. 7 i DM-individuelt
Nr. 2 på 1. etape og nr. 4 sammelagt af Tour de Cologne

2001:
Nr. 3 DM, enkeltstart

2002:
Nr. 4 Sparkassen Giro Bochum

2003 :
Nr. 17 Schweiz Rundt
Nr. 5 Rund um den Flughafen Köln-Bonn
Nr. 3 2. afdeling af Post Cup
Nr. 120 Tour de France
Nr. 136 Vuelta a Espana
Nr. 32 VM

2004 :
Nr. 8 Bayern Rundfahrt

Eksterne henvisninger 
 

Mandlige cykelryttere fra Danmark
Personer fra Roskilde
Erik Zabel

Erik Zabel (født 7. juli 1970 i Berlin) er en tysk tidligere cykelrytter, der kørte for holdet T-Mobile Team fra 1993 til 2005. Senere kørte han for Milram.

Han har tidligere været den bedste sprinter i feltet og har vundet pointkonkurrencen (den grønne trøje) 6 år i træk 1996 – 2001i Tour de France. I 2006 sluttede han på en 2. plads ved VM.

Den 24. maj 2007 afholdt Erik Zabel en pressekonference, hvor han indrømmede at have brugt doping i en uge under Tour de France i 1996. Erik Zabel sagde på pressekonferencen, at han indtog EPO som et forsøg, men at han selv afbrød misbruget efter en uge, på grund af bivirkninger.

Referencer

Eksterne henvisninger 

 
 

Mandlige cykelryttere fra Tyskland
Personer fra Berlin
Dopingsager i cykelsport
Delfi

Delfi er et at de fire store kultcentre i det gamle Grækenland. Delphi kommer af græsk delphys, som betyder "livmoder". Det mytiske slangeuhyre Python herskede over stedet, indtil Apollon dræbte den. Delfi var hjemsted for Oraklet i Delfi samt for afholdelse af de pythiske lege, der blev afholdt i Delfi hvert fjerde år (2 år før og efter antikkens olympiske lege i Olympia).

Det arkæologiske område i Delfi blev i 1987 optaget på UNESCO's Verdensarvsliste.

Kilder og henvisninger 

 M. Eliade, De religiøse ideers historie, bind 1.
 Chronology of Delphi – 6000 years of history 

Oldtidsbyer
Religionen i det antikke Grækenland
Antikkens græske arkitektur
Verdensarvsområder i Grækenland
Arkæologiske områder
Terner

Terner (Sterninae) er en underfamilie blandt mågefuglene. Ternerne udgør en velafgrænset gruppe indenfor mågefuglene, hvor de er kendelig på det ret lange, slanke, lige og spidse næb.

Beskrivelse 
Overnæbbets og undernæbbets spidser er lige lange. Næseborene er spalteformede og ligger på næbbets basale halvdel, nær ved næbroden. Ternerne er spinkelt og elegant byggede fugle. Vingerne er meget lange, smalle og spidse, mend svagt buede håndsvingfjer. Halen er altid kløftet, de yderste styrefjer er ofte smalle og stærkt forlængede eller en del længere end de mellemste. Benene er forholdsvis lave og små, mellemfoden ofte meget kort, bagtåen veludviklet. Fortæerne er forsynede med spidse kløer, forbundet med mere eller mindre indbuet svømmehud.

Levevis 
Ternerne er hovedsagelig havfugle, men flere arter træffes ved ferskvand, navnlig i yngletiden. De er udholdende flyvere, med en speciel hoppende flugt og ret langsomme vingeslag. De tager deres bytte ved at styrtdykke, idet de højt fra luften med kraft kaster lige ned i vandet. De går nødigt og ret dårligt på land, svømmer ret dårligt og er ude af stand til at dykke. Ternerne er meget selskabelige og ses derfor ofte i flok, og de fleste arter ruger i store, tætte kolonier. Reden anbringes på jorden.

Klassifikation 
 Underfamilie Terner Sterninae
 Slægt Gelochelidon
 Sandterne, Gelochelidon nilotica
 Australsk sandterne, Gelochelidon macrotarsa
 Slægt Hydroprogne
 Rovterne, Hydroprogne caspia
 Slægt Thalasseus
 Kongeterne, Thalasseus maximus
 Bergiusterne, Thalasseus bergii
 Kinesisk topterne, Thalasseus bernsteini
 Aztekerterne, Thalasseus elegans
 Bengalterne Thalasseus bengalensis
 Splitterne, Thalasseus sandvicensis
 Amerikansk splitterne, Thalasseus acuflavidus
 Slægt Sternula
 Dværgterne Sternula albifrons
 Persisk dværgterne, Sternula saundersi
 Lille terne Sternula antillarum
 Amazonterne, Sternula superciliaris
 Peruterne, Sternula lorata
 Alfeterne, Sternula nereis
 Damaraterne, Sternula balaenarum
 Slægt Sterna
 Flodterne Sterna aurantia
 Rosenterne, Sterna dougallii
 Hvidpandet terne, Sterna striata
 Indonesisk terne, Sterna sumatrana
 Sydamerikansk terne, Sterna hirundinacea
 Fjordterne, Sterna hirundo
 Havterne, Sterna paradisaea
 Sydhavsterne, Sterna vittata
 Kerguelenterne, Sterna virgata
 Prærieterne, Sterna forsteri
 Hvidkronet terne, Sterna trudeaui
 Hvidkindet terne Sterna repressa
 Sortbuget terne, Sterna acuticauda
 Slægt Onychoprion
 Beringsterne, Onychoprion aleuticus
 Polynesisk terne, Onychoprion lunatus
 Brilleterne, Onychoprion anaethetus
 Sodfarvet terne, Onychoprion fuscatus
 Slægt Chlidonias
 Maoriterne, Chlidonias albostriatus
 Hvidskægget terne, Chlidonias hybridus
 Hvidvinget terne, Chlidonias leucopterus
 Sortterne, Chlidonias niger
 Slægt Phaetusa
 Tyknæbbet terne  Phaetusa simplex
 Slægt Larosterna
 Inkaterne Larosterna inca

Kilder 

 Danske navne på alverdens FUGLE Arkiveret version fra juli 2013.
 Gill, F & D Donsker (Eds). 2015. IOC World Bird List (v 5.1). . Arkiveret
 John H. Boyd: Taxonomy in Flux Sammenfatning af forskningsresultater indenfor fuglenes fylogenetiske systematik. Arkiveret
Karl 7. (Tysk-romerske rige)

Karl 7. Albert af Bayern (6. august 1697 i Bruxelles – 20. januar 1745 i München) var af Wittelsbach-slægten. Han var tysk-romersk kejser fra 24. januar 1742 til sin død i München 20. januar 1745.

Han var søn af kurfyrste Maximilian 2. Emanuel af Bayern. Familien blev splittet under den Spanske Arvefølgekrig.

Som efterkommer af Ferdinand 1. protesterede han i 1740 mod Maria Theresias overtagelse af magten i Østrig. Han blev i 1742 med fransk støtte og støtte fra sin bror Klemens August af Bayern, den senere ærkebiskop og kurfyrste af Køln, valgt til kejser, men han var i hele sin korte regeringstid i strid med hende.

Se også 

 Tidslinje over nogle europæiske regenter i det 18. århundrede 

Huset Wittelsbach
Tysk-romerske kejsere
Kurfyrster af Bayern
Konger af Bøhmen
Personer fra Bruxelles
Sorte Sarah

Sorte Sarah (eller Sara-la-Kali) er en helgen, der tilbedes af romaer i hele verden. Hun fejres den 24. maj i den sydfranske by Saintes-Maries-de-la-Mer ved Middelhavet. Hun har paralleller til den indiske gudinde Kali og til kulten omkring den sorte Madonna, der tilbedes i det samme område.

Eksterne henvisninger 

 Shrine of saint Sara 
 Billede af Sara-la-Kali 
 Sorte Sarah i Romaernes religion

Religion
Romani kultur
Helgener
Knibning (typografi)

Knibning inden for typografi betegner en teknik, hvormed man formindsker den almindelige afstand mellem enkelttegn, typisk for at forbedre udseendet af den endelige skrift.

Eksemplet nedenfor viser hvordan "A" og "v" i "Avis" knibes for at opnå et bedre udseende af det resulterende ord:

Hvis ikke knibningen blev foretaget, vil det se ud som om at der er uforholdsmæssig langt mellem "A" og "v", i forhold til afstanden mellem de andre bogstaver i ordet, selvom alle fire bogstaver faktisk er sat med samme afstand.

Trykning og typografi
Typografi
Krystallografi

Krystallografi er en videnskabelig disciplin, der beskæftiger sig med den atomare opbygning af stoffer i fast fase.

Fælles for alle krystallografiske eksperimenter er brugen af diffraktion. Når et materiale som er periodisk opbygget (en krystal eller fiber) bestråles (med røntgenstråler, neutroner eller elektroner), udsendes et diffraktionsmønster. En analyse af dette mønster giver information om det tredimensionelle arrangement af atomer i materialet. Krystallografiske teknikker er derfor en meget vigtig teknik indenfor materialeforskning, nanoteknologi og bioteknologi.

Makromolekylær krystallografi er en biologisk disciplin, der anvender de krystallografiske principper på biologiske makromolekyler, som f.eks proteiner og nukleinsyrer.

Se også 

 Lysozym

Eksterne henvisninger 

Den internationale forening for krystallografer
The Little-Known Science That Improved Everything Around Us (Op-Ed). Livescience
Regeringen Frijs

Regeringen Krag-Juel-Vind-Frijs var Danmarks regering 6. november 1865 – 28. maj 1870.

Ændringer: 17. august 1866 , 29. september 1866, 21. juli 1867, 4. september 1867, 1. november 1867, 10. august 1868, 22. september 1869, 19. april 1870

Den bestod af følgende ministre:

 Konseilspræsident og Udenrigsminister: C.E. Krag-Juel-Vind-Frijs
 Finansminister: C.A. Fonnesbech
 Indenrigsminister: 
J.B.S. Estrup til 22. september 1869, derefter
W. Haffner
 Justitsminister:
C.P.G. Leuning til 21. juli 1867, derefter
C.P.T. Rosenørn-Teilmann til 10. august 1868, derefter
C.L.V.R. Nutzhorn
 Minister for Kirke- og Undervisningsvæsenet:
C.P.T. Rosenørn-Teilmann til 4. september 1867, derefter
P.C. Kierkegaard til 6. marts 1868 (C.A. Fonnesbech vikarierede til 15. marts 1868), derefter
A.S. Hansen til 22. september 1869, derefter
Ernst Emil Rosenørn
 Krigsminister: 
J.V. Neergaard til 29. september 1866
W.R. Raasløff til 19. april 1870 (C.E. Frijs vikarierede fra 19. april til 28. maj 1870)
 Marineminister: 
H.H.S. Grove til 17. august 1866 (J.B.S. Estrup vikarierede fra 26. juli til 17. september 1866), derefter
C.E. van Dockum til 1. november 1867, derefter
O.F. Suenson til 22. september 1869, derefter
W.R. Raasløff til 19. april 1870 (C.E. Frijs vikarierede fra 19. april til 28. maj 1870)

Se også 

 Ministerium
 Minister

Frijs