kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hétman

Hétman var fra 1505 en embedstitel i den polsk-litauiske realunion og fra 1500-tallet blandt  Donkosakkerne og Zaporozjekosakkerne.

Historie

Polen-litauen 

I den polsk-litauiske realunion var hétman den næsthøjeste militære kommandant efter kongen mellem 1400 og 1700-tallet. I begyndelsen blev embedet besat efter behov men fra 1581 var der fire permanente hétman embeder:
 I Polen "Kronens storhétman" ()
 I Litauen "Litauens storhétman" ()
 "felthétman" for Polen
 "felthétman" for Litauen
Udnævnelserne var for livet, og kunne ikke blive trukket tilbage, medmindre der var tale om forræderi. Storhétmannen opholdt sig ved hoffet og var ansvarlig for den generelle administration og hærens interesser. Felthetmannen var kommandant for mindre militære enheder, der beskyttede grænserne især mod øst. Felthétmannen var underlagt storhétmannen, og begge stillinger var uafhængige for Kongen og Storfyrsten. Reformer i 1776 begrænsede storhétmannens magt, og efter Polens tredje deling i 1795 gik titlen ud af brug.

Kosakkerne 

Da kosakkerne 1654 kom under russisk indflydelse, beholdt de deres forfatning, indtil Peter den Store, da Ivan Mazepa sluttede sig til Karl 12., i 1708 ophævede hétmanværdigheden, der igen indførtes 1750. Efter Pugatschevs opstand berøvede Katharina 2. kosakkerne i Ukraine deres hétman og indsatte et regeringsråd. Titlen hétman har dog holdt sig i Rusland indtil begyndelsen af 1900-tallet, hvor hver kosakhær stod under en hétman, i hvis hånd den militære og civile administration var forenet med ordenen generalløjtnant, og deltes i et vist antal kredse, hver under en kreds-hétman. Endelig fandtes for hver landsby en underordnet hétman, der beskæftigede sig med forskellige administrative forhold navnlig vedrørende værnepligten. En daværende hétman behøvede dog ikke at være kosak. Samtlige hétmaner, med undtagelse af hétman for de donske kosakker, der var selvstændige under det russiske krigsministerium, dog med temmelig indskrænket myndighed, stod under en fælles ledelse for kosakkerne. Fra 1835 havde storfyrsttronfølgeren titlen »hétman for alle kosakker«.

Litteratur 

 Alfred Jensen: Mazepa. Historiska Bilder från Ukraina och Karl XII:s Dagar; C.W.K.Gleerups Förlag, Lund 1909

Eksterne henvisninger 

 Salmonsens Konversationsleksikon, 2. udgave (1921), bind XI, s. 416; opslag: hétman
 Jørgen Steen Jensen (anmeldelse af: "Zbigniew Wójcik (red): Polska sluzba dyplomatyczna XVI-XVIII wieku (Den polske diplomatiske tjeneste fra 16. til 18. århundrede). Engelsk resumé. Polska Akademia Nauk. Instytut Historii. Pracownia historii stosunków miedzynarodowych XVI-XVIII w. Warszawa, PWN, 1966" (Historisk Tidsskrift, 12. række, Bind 3; 1968)

Militære titler
Polens historie
Litauens historie
Ruslands historie
Ukraines historie
Den Gyldne Horde

Den gyldne horde (mongolsk: Зүчийн улс, ; , ; , ) var et mongolsk khanat opstået i dele af nutidens Rusland, Ukraine og Kasakhstan efter det mongolske kejserdømmes deling i 1240'erne. Den blev senere tyrkificeret. Da den var størst, omfattede den gyldne hordes territorium store dele af det europæiske Rusland fra Uralbjergene til Karpaterne og langt ind i Sibirien. Mod syd grænsede området til Sortehavet, Kaukasus og det mongolske dynasti Il-khanatet.

Den gyldne hordes hovedstad var Saraj.

Den Gyldne Horde var en af de mongolske stammer, der fulgte Djengis Khan på hans felttog til Europa. Den bemægtigede sig landet nord for Det Kaspiske Hav og Sortehavet og trængte frem gennem Polen, Böhmen og Ungarn til Liegnitz (nu Legnica) i Schlesien, hvor Henrik den 2. af Polen i 1241 faldt under slaget ved Liegnitz mod mongolerne.

Horden dannede under Batu Khan (1227-1256) et khanat underlagt khanen i Kina, der kaldtes Den Gyldne Hordes rige. Batu Khan var rigets organisator og hersker og knyttede familiebånd til Al-Nasir Muhammad, mamelukisk sultan af Egypten. Batus bror og efterfølger, Berke Khan (1257–1266), overgik til islam, der allerede forud havde vundet udbredelse blandt volgabulgarerne og polovtserne. Berke Khan var en fremgangsrig hersker, som lykkedes med at stabilisere Den Gyldne Horde. Tillige var det under hans regering at mongolerne endeligt nedkæmpede Galiciens oprør og gennemførte et andet angreb på Polen og Litauen. Under ledelse af general Burundai blev Lublin plyndret i 1259. I 1265 gennemførtes ligeledes et angreb på Bulgarien og Byzans.

Efter khanen Usbegs død 1341 kaldtes Den Gyldne Hordes rige også usbekernes rige. Da Djengis Khans slægt uddøde med Berdi Bek i 1359, udbrød langvarige tronstrider. Under stridighederne led Den Gyldne Horde et stort nederlag mod storfyrstendømmet Litauen i slaget ved det Blå Vand i 1362. Nu svang hordehøvdingen Mamaj sig op til stor-khan i 1370; men efter at han blev besejret i Slaget ved Kulikovo 1380 af Novgorod fyrsten Dmitrij Donskoj, mistede Mamaj i 1381 tronen til Toktamisj, som igen blev fordrevet af Timur Lenk i 1395. Fra da af svandt hordens magt. Kazan (1438), Krim (1440) og Astrakhan (1480) dannede egne khanater, og de russiske storfyrster gjorde flere gange forsøg på at frigøre sig fra det mongolske overherredømme, som dog hverken tilsigtede religiøs undertrykkelse eller vedvarende besiddelse af russiske områder. Til sidst faldt Den Gyldne Hordes styre for fjendtlige tatarers våben i 1480, efter at horden forgæves havde blandet sig i de polsk-russiske stridigheder.

Eksterne henvisninger 

 Nordisk Familjebok, Uggleuuplagan (1909), bind 10, sp. 754; opslag: Gyllene horden 

Mongoliets historie
F363 Niels Juel

F363 Niels Juel er den tredje og sidste fregat i Iver Huitfeldt-klassen der blev bygget på Odense Staalskibsværft (Lindø) hvor det havde nybygningsnummer 716.

Navn 

Fregatten er navngivet efter den dansk-norske søhelt, admiralen Niels Juel (1619-1697). Niels Juel var i en periode øverstbefalende for den danske flåde, hvor han vandt flere sejre mod den svenske arvefjende, blandt andet under Søslaget i Køge Bugt hvor han besejrede en ellers overlegen svensk flådestyrke.

Dåbshandlingen blev foretaget af Kronprinsesse Mary på Odense Staalskibsværft, mandag den 7. november 2011.

Navnesøstre 
Skibet er det fjerde skib i Søværnets tjeneste, der bærer navnet Niels Juel:

 Niels Juel (fregat, 1856-1879)
 Niels Juel (artilleriskib, 1923-1943)
 F354 Niels Juel (korvet, 1980-2009)
 F363 Niels Juel (fregat, 2011-)

Se også 
 Søværnet
 Absalon-klassen
 Iver Huitfeldt-klassen
 F361 Iver Huitfeldt
 F362 Peter Willemoes

Referencer 

 Forsvaret.dk: Nye fregatter 
 Flådens historie: Niels Juel 

Fregatter fra Danmark
Tjekkiets U/21-fodboldlandshold

Tjekkiets U/21-fodboldlandshold består af tjekkiske fodboldspillere, som er under 21 år og administreres af Českomoravský fotbalový svaz.

EM 2011 
Tjekkiet kvalificerede sig til EM 2011 i Danmark efter at have elimineret blandt andet Tyskland i kvalifikationsgruppen og Grækenland i den afgørende playoffrunde med samlet 5-0. 

I gruppespillet mødte tjekkerne Ukraine, Spanien og England, hvor de blev toer i gruppen og gik videre til semifinalen, hvor de tabte til Schweiz. De tabte efterfølgende OL-kvalifikationskampen mod Hviderusland med 1-0 på Aalborg Stadion.

Under turneringen havde holdet base på Golf Hotel Viborg, og de benyttede Bjerringbro IFs baner som træningsanlæg.

Referencer 

 
U/21-fodboldlandshold i Europa
Christian C.A. Lange

Christian Christoph Andreas Lange (13. august 1810 på Stabæk – 10. maj 1861 i Kristiania) var en norsk historiker, farfar til Christian Lous Lange. 

Fra sin tidligste ungdom blev han gennem sin slægtning Rudolph Keysers undervisning betagen af en interesse for sit lands historie, som han efter sin ansættelse som lærer ved Søkrigsskolen i Fredriksværn 1834 fik nem anledning til at dyrke ved grundige studier i de lange sommerferier. Efter Henrik Wergelands død blev han 1845 udnævnt til rigsarkivar og havde dermed fundet den rette anvendelse for sine evner og kundskaber. 

Først fuldendte han udgivelsen af sit litterære hovedværk De norske Klostres Historie i Middelalderen og godtgjorde herved sin sjældne begavelse for en videnskabelig tilgodegørelse af utrykte kilder. Fra nu af ofrede han sig væsentlig for at lægge materialier til rette for forskningen, først og fremmest ved at bringe arkivet i brugbar stand, så vidt dette i hans dage lod sig gøre med de usle lokaler, det var henvist til på Akershus fæstning. 

Det lykkedes ham at udvirke en fornyet udlevering af norske arkivsager fra de københavnske arkiver; og med en utrættelig iver gav han sig i kast med at ordne, katalogisere og organisere de hidtil kun vanskelig tilgængelige dokumentmasser. Dernæst var det hans agt at skabe et norsk diplomværk, der ikke skulde blive liggende utrykt, indtil samlingen kunde betragtes som endelig afsluttet; han udkastede og iværksatte den plan at udgive bind for bind som en fortløbende række supplementer til det første. 

Dette første bind forelå 1849, udgivet af Lange med bistand af filologen C.R. Unger, der vedblev at være medudgiver til sin død 1898; Lange oplevede at se 5 bind af dette Diplomatarium Norvegicum færdige og kunde ved sin død overgive arbejdets fortsættelse til sin lærling Huitfeldt-Kaas. For at indsamle materiale til dette store kildeværk foretog Lange oftere rejser til Danmark, Sverige, Nordtyskland og Nederlandene. 

I sine sidste leveår grundlagde Lange desuden udgivelsen af et andet omfattende historisk kildeværk, Norske Rigsregistranter, af hvis første bind han selv var hovedudgiver (de efterfølgende 11 binds udgivelse er besørget ved det efter Langes forslag stiftede Kildeskriftfond). Kortere aktmæssige bidrag til Norges historie besørgede han trykte i to bind Norske Samlinger (1849—60), hvoraf han var medudgiver, samt i sit Norsk Tidsskrift for Videnskab og Litteratur (1847—52), hvor han tillige skrev meget påagtede anmeldelser af nye bøger. 

Stor fortjeneste indlagde han sig tillige ved at kompletere og udgive det af J.E. Kraft samlede "Norsk Forfatter-Leksikon 1814—56" samt ved at besørge en ny og revideret udgave af Jakob Aalls "Erindringer". Til selvstændigt forfatterskab i stil med sine venner Keysers og P.A. Munchs fandt Lange ikke tid. Ved sin død efterlod han dog en række velordnede og for efterslægten særdeles nyttige håndskrevne samlinger til Norges historie.

Kilder 

 

Arkivarer fra Norge
Historikere fra Norge
Faglitterære forfattere fra Norge
Salmonsens
Nordmænd i 1800-tallet
Dansksprogede forfattere fra Norge
Stadio Renato Dall'Ara

Stadio Renato Dall'Ara er den største sportsfacilitet i den italienske by Bologna. Det er opkaldt efter Renato Dall'Ara, præsidenten i Bolognas fodboldklub, der døde tre dage før den den afgørende playoff-kamp om mesterskabet i 1963-1964 mod Inter. Stadionet lægger i dag græs til Bolognas hjemmekampe i Serie A.

Noter 

Renato Dall'Ara, Stadio
Bologna
Etableret i 1925
Seppois-le-Bas

Seppois-le-Bas (tysk: Niedersept) er en kommune i départementet Haut-Rhin i Alsace i Frankrig. Seppois-le-Bas grænser op til regionen Franche-Comté.

Byer i Haut-Rhin
Stadio Mario Rigamonti

Stadio Mario Rigamonti er et fodboldstadion i den italienske by Brescia. Hjemmehørende på stadion er den italienske Serie A-hold Brescia.

Mario Rigamonti, Stadio
Brescia Calcio
Etableret i 1928
Etableret i 1959
Paradise Hotel (Danmark, sæson 7)

Den syvende sæson af tv-serien Paradise Hotel i Danmark blev sendt i 2011.
 Vært: Rikke Gøransson
 Paradise After Dark vært: Rikke Gøransson og Jeppe Voldum
 Vinder: Nick (250.000 kr.) og Tina (0 kr.) 
 Finalister: Daghan (0 kr.) og Christina (0 kr.)
 Jury: Kasper (50.000 kr.), Emil (47.000 kr.), Nichlas (42.000 kr.), Jacob (34.000 kr.), Lis (20.000 kr.), Mette (19.000 kr.) og Regitze (0 kr.)
 Vinder af midtvejsfinalen: Nick (20.000 kr.)
 Vindere af mindre beløb: Jacob (65.000 kr.) og Nick (20.000 kr.)
 Mr. Paradise: Nichlas
 Miss Paradise: Regitze
 Mr. pinlig: Danni
 Kendte gæster: Sukkerchok
 Titelmelodi: Jeffrey – Dans For Mig
 Antal afsnit: 64
 Antal deltagere: 29

Deltagerne

Eksterne henvisninger og kilder

Fodnoter 

7
Stadio Sant'Elia

Stadio Sant'Elia er et fodboldstadion i den italienske by Cagliari. Fodboldklubben Cagliari spille sine hjemmekampe på stadionet, der er opkaldt efter den bydel hvor det er opført.

Sant'Elia
Cagliari
Etableret i 1970
Stadio Luigi Ferraris

Stadio Luigi Ferraris er et fodboldstadion lokaliseret i den italienske by Genoa. Fodboldklubberne Genoa og Sampdoria har hjemmebane på stadionet.

Tilskueruroligheder 
Det var på dette stadion, at der den 12. oktober 2010 fandt tilskueruroligheder sted, der bevirkede at dommeren måtte afbryde kvalifikationskampen mellem Italien og Serbien, efter bare seks minutters spil.

Noter 

Luigi Ferraris, Stadio
Genova
Etableret i 1911
U.C. Sampdoria
Genoa C.F.C.
Rungstedlund-prisen

Rungstedlund-prisen er en ærespris, stiftet af Rungstedlundfonden i 1991. Prisen bliver årligt uddelt på Karen Blixens fødselsdag den 17. april og var oprindelig på 25.000 kr. Fra 2013 er prisen på 50.000 kr. Prisen stammer fra en gave fra Hørsholm Kommune i anledning af åbningen af Karen Blixen Museet den 14. maj 1991.

Prismodtagere 
 2022 Peter Høeg
 2021 Claus Meyer
 2020 Puk Damsgaard
 2019 Lars von Trier
 2018 Minik Rosing
 2017 Niels Barfoed
 2016 Jette Baagøe
 2015 Tom Buk-Swienty
 2014 Marianne Juhl og Marianne Wirenfeldt Asmussen
 2013 Karen-Lise Mynster
 2012 Gabriel Axel
 2011 Otto B. Lindhardt
 2010 Johannes Riis
 2009 Klaus Rifbjerg
 2008 Aage V. Jensen
 2007 Judith Thurman
 2006 Hans Edvard Nørregård-Nielsen
 2005 Suzanne Brøgger
 2004 Jon Fjeldså
 2003 Aage Henriksen
 2002 Lin Hua
 2001 Inger Christensen
 2000 Liselotte Henriksen
 1999 Tove Hussein
 1998 Thorkild Bjørnvig
 1997 Bodil Kjer
 1996 Arne Schiøtz
 1995 Palle Nielsen
 1994 Clara Selborn
 1993 Meryl Streep
 1992 Jørgen Gustava Brandt
 1991 Knud W. Jensen

Referencer

Eksterne kilder 
 Liste over modtagere på Litteraturpriser.dk

Etableret i 1991
Kulturpriser fra Danmark
Karen Blixen
Kadreparti

Kadreparti er et parti som er opbygget efter en marxistisk-leninistisk partimodel. Teorien blev udformet af Lenin. Medlemmerne i kadrepartiet omtales som kadrer, deraf navnet. Det kommunistiske kadreparti blev af Lenin omtalt som "et parti af ny type". Lenin argumenterede for denne organisationsform som en nødvendig metode for at organisere kampdygtige kommunistiske organisationer i sit skrift Hvad bør der gøres?, Lenin og hans tilhængere fik flertallet på Ruslands Socialdemokratiske Arbejderparti (RSDAP)'s kongres i 1904, hvorefter de blev kendt som bolsjevikker fra большинство (flertal), mens oppositionen mod denne partimodel blev kaldt mensjevikker (fra det russiske ord меньшинство (minoritet).

Partimodel 
Kadrepartiet styres efter princippet om demokratisk centralisme. Det vil sige at modsætninger, problemer og uenigheder holdes og diskuteres internt i partiet, mens der udadtil er en fælles front. Medlemmerne står frit til at diskutere partiets politik internt, men det forventes fuld loyalitet når diskussionerne er afsluttet og beslutninger vedtaget.

Fraktionsdannelse indad i partiet er forbudt og danner i et kadreparti grundlag for eksklusion.

Som medlem af et kadreparti har man pligt til at deltage aktivt i partiarbejdet og de frontorganisationer som partiet er en del af. Medlemskab sker efter ansøgning, idet der kun tillades passive medlemmer hvis de er for syge eller gamle til partiarbejdet.

Henvisninger

Se også 
 Portal:Kommunisme
 Demokratisk centralisme

Kommunisme
Politiske teorier
Politiske partier
P570 Knud Rasmussen

P570 Knud Rasmussen er det første skib i Knud Rasmussen-klassen og er bygget til at patruljere i farvandene omkring Grønland. Skibet er navngivet efter den dansk/grønlandske polarforsker Knud Rasmussen, der foretog adskillige ekspeditioner på Grønland. Skibet er bygget på Karstensens Skibsværft, hvor det var betegnet som nybygning nummer 400.

Se også 
 Søværnet
 Knud Rasmussen-klassen
 P571 Ejnar Mikkelsen

Referencer og eksterne links 

 Forsvaret.dk: Præsentation af skib (13 november 2006)
 Flådens historie: Knud Rasmussen

Inspektionsskibe fra Danmark
P571 Ejnar Mikkelsen

P571 Ejnar Mikkelsen er det andet skib i Knud Rasmussen-klassen og er bygget til at patruljere i farvandene omkring Grønland. Skibet er navngivet efter den danske polarforsker Ejnar Mikkelsen, der foretog adskillige ekspeditioner på Grønland. Skibet er bygget på Karstensens Skibsværft hvor det var betegnet som nybygning nummer 401.

Se også 
 Søværnet
 Knud Rasmussen-klassen
 P570 Knud Rasmussen

Referencer og eksterne links 

 Forsvaret.dk: Præsentation af skib (13 november 2006)
 Flådens historie: Ejnar Mikkelsen

Inspektionsskibe fra Danmark
Jeetze (flod)

Jeetzel eller Jeetze er en 73 km lang biflod til Elben. Jeetze udmunder i Elben ved byen Hitzacker.
 
Jeetze ligger på den nordtyske slette, og floden løber gennem delstaterne Sachsen-Anhalt og Niedersachsen. 

Floder i Sachsen-Anhalt
Floder i Niedersachsen
Hitzacker (Elben)

Hitzacker (Elben) er en by ved floderne Elben og Jeetze i den nordlige del af landkredsen Lüchow-Dannenberg i den tyske delstat Niedersachsen. Byen ligger ved Jeetzels udmunding i Elben.
Siden 1990erne er Hitzacker en anerkendt luftkurby. Flere af byens hotellet har specialiseret sig i wellness- og skønhedskure, og der er kurområde med Kneipp-kure (efter den tyske præst S. Kneipp (1821-1897), der opfandt en medicinsk vandkur) og en barfodspark.

Byen Hitzacker består siden kommunereformen fra 1972 af følgende landsbyer og bydele:
 Bahrendorf, 7 km nordvest for Hitzacker ved Elbuferstraße. I nærheden flyder Elben mod nordøst.
 Grabau, 3 km sydøst for Hitzacker mellem Elben og Jeetzel.
 Harlingen, 3 km vest for Hitzacker. Syd for landsbyen flyder vandløbet Harlinger Bach, som udmunder i den 1100 meter brede og 850 meter lange sø Hitzacker Seer See. cirka to kilometer nordvest for Harlingen ligger to langdysser.
 Hitzacker
 Kähmen, 2 km syd for Hitzacker og vest for floden Jeetzel ved Landesstraße 231. Vandmøllen i Kähmen blev første gang nævnt omkring 1447. Møllen var oprindeligt en kornmølle, som i det 19. århundrede blev udvidet med en oliemølle.
 Nienwedel, 1,5 km øst for Hitzacker. Landsbyen blev grundlagt på en lille forhøjning. Det i nærheden beliggende Jeetzel underløb med et oversvømnings område er adskilt fra Kähmen med et dige, ligesom Elben i nord.
 Pussade, 2 km vest for Hitzacker. I landsbyens nordlige udkant flyder vandløbet Harlinger Bach, som i Hitzacker udmunder i søen Hitzacker See.
 Seerau, 1 km syd for Hitzacker. I den østlige del af landsbyen befinder der sig flere gårde på en ca. 12,5 m forhøjning.
 Tießau, 4 km nordvest for Hitzacker ved Elbuferstraße. I nærheden flyder Elben flyder Elben mod nordøst. Tießau ligger i naturreservatet "Biosphärenreservat Niedersächsische Elbtalaue".
 Tiesmesland, 6 km nordvest for Hitzacker ved Elbuferstraße. I den nordøstlige udkant flyder Elben. Tiesmesland ligger i naturreservatet "Biosphärenreservat Niedersächsische Elbtalaue".
 Wietzetze, 8 km nordvest for Hitzacker. 3 km mod nordøst flyder Elben. Kirken er fra den første halvdel af det 18. århundrede. Alteret fra den samme tid har sengotiske træsnitfigurer.
 Wussegel, 2 km øst for Hitzacker ligger i nærheden af den mod nord flydende Elben.

Galleri

Historie 
Allerede omkring 3000 år f. Kr. bosatte mennesker sig omkring søen Hitzackersee. Siden jernalderen har området ved udmundingen af bifloden Jeetzel i Elben været beboet.

På den 40 m høje bakke Weinberg i udkanten af bymidten anlagde slaverne i det 8. århundrede en ringborg. Hitzacker var allerede før byen blev grundllagt et vigtigt handelscentrum.

Under fundamenterne af en middelalderborgen Weinberg, blev der igennem flere århundrede dyrket vindruer. Første gang vindyrkning fandt sted var i 1521. Efter at hagl i 1713 ødelagde vinstokkene, blev der først igen i 1980 anlagt vinstokke og udbyttet er hvert år ca. 50 flasker 'Hidesacker Weinbergströpfchen''.

Byer i Niedersachsen
Kommuner i Niedersachsen
Byer langs Elben
Project HOMERUN

Operation Home Run  var en efterretningsoperation under Den Kolde Krig og havde sit udgangspunkt fra Thule Air Base (TAB) i starten af 1956. Opgaven var at fotografere Sovjetunionens nordligste kyster.
Opgaven har været hemmeligholdt indtil nu.

Eksterne henvisninger 

http://www.55srwa.org/MEMORY_LANE/06-0911_Pizzo_Operation.html 

Den kolde krig
Claus van Amsberg

Claus George Willem Otto Frederik Geert (Claus) van Amsberg (før 16. februar 1966: Klaus-Georg Wilhelm Otto Friedrich Gerd von Amsberg,) (Hitzacker ved Elben, 6. september 1926 – Amsterdam, 6. oktober 2002) var en tysk diplomat.

Han giftede sig med prinsesse, senere dronning Beatrix af Nederlandene den 10. marts 1966. Ved brylluppet fik han titlen prins af Nederlandene, Jonkheer (junker) van Amsberg.

Claus van Amsberg og dronning Beatrix fik tre sønner:
 kronprins Willem-Alexander af Nederlandene, født 27. april 1967, konge fra 30. april 2013.
 Prins Friso, født 25. september 1968, død 12. august 2013.
 Prins Constantijn, født 11. oktober 1969.

Titler, stilarter, æresbevisninger og våben

Titler og prædikater 
 6. september 1926 – 16. februar 1966: Klaus von Amsberg
 16. februar 1966 – 10. marts 1966: Claus van Amsberg
 10. marts 1966 – 6. oktober 2002: Hans Kongelige Højhed Prins Claus af Holland, Jonkheer van Amsberg

Referencer 

Prinsgemaler
Prinser af Nederlandene
Huset Oranien-Nassau
Diplomater fra Tyskland
Christian Larsen (maler)

Jørgen Christian Larsen (30. september 1815 i København – 27. januar 1890 sammesteds) var en dansk maler og tegner. 

Christian Larsen blev uddannet til dels hos sin far og på Kunstakademiet 1832-1837 og modelskolen. Larsen var marinemaler og hentede sine motiver ved Øresundskysten. En vis succes havde han på Charlottenborgudstillingen, her solgte han syv malerier til Kunstforeningen. I sine sidste år deltog han i dekoreringen af lofterne på Thorvaldsens Museum. I tre bevarede skitsebøger vises prøver på blomsterornamentik og rankeslyng, og tegninger af sejlskibe og folketyper fra Øresundskysten, emner, som havde Larsens interesse.

Kilde 
 

Malere fra Danmark
Tegnere fra Danmark
Personer fra København
Danskere i 1800-tallet
Marinemalere
Constantijn af Nederlandene

Prins Constantijn af Nederlandene (Constantijn Christof Frederik Aschwin; født 11. oktober 1969 i Utrecht) er en nederlandsk prins, der er lillebror til kong Willem-Alexander af Nederlandene. 
 
Prins Constantijn er den yngste af Claus van Amsbergs og dronning Beatrix af Nederlandenes tre sønner. Han er nummer 4 i den nederlandske tronfølge efter sin storebrors tre døtre.

Ægteskab og børn  
Prins Constantijn giftede sig den 17. maj 2001 med Laurentien Brinkhorst. De har børnene: 
 Eloise Sophie Beatrix Laurence, grevinde af Oranje-Nassau, jonkvrouw (ungfrue) af Amsberg (Haag, 8. juni 2002) 
 Claus-Casimir Bernhard Marius Max, greve af Oranje-Nassau, jonkheer (junker) af Amsberg (Haag, 21. marts 2004). 
 Leonore Marie Irene Enrica, grevinde af Oranje-Nassau, jonkvrouw (ungfrue) af Amsberg (Haag, 3. juni 2006)

Titler og prædikater

Constantijns fulde titel og prædikat er: Hans Kongelige Højhed Prins Constantijn Christof Frederik Aschwin af Nederlandene, Prins af Oranje-Nassau, Jonkheer (junker) van Amsberg.

Anetavle

Referencer

Eksterne henvisninger 

Het Koninklijk Huis – Det nederlandske kongehus' officielle hjemmeside  
 

Huset Oranien-Nassau
Prinser af Nederlandene
Personer fra Utrecht