George Patton

George Smith Patton GCB OBE (født 11. november 1885, død 21. december 1945) var en ledende amerikansk general under 2. verdenskrig ved operationerne i Nordafrika, Sicilien, Frankrig og Tyskland, 1942-1945.

Under 1. verdenskrig var han en af de øverstkommanderende i det nyformerede kampvognskorps og deltog i kampene på Vestfronten i 1918, hvor han blev såret.

Efter 1. verdenskrig var han fortaler for mekaniseret krigsførelse, men valgte af karrieremæssige årsager at vende tilbage til kavaleriet. Under 2. verdenskrig kommanderede han både armékorps og arméer under kampagnerne i Nordafrika, Sicilien og Nordvesteuropa.

Familie 
George Smith Patton blev født i San Gabriel Township i Californien (i det, der nu er byen San Marino), som søn af George Smith Patton Sr. (november 1856 – juni 1927) og Ruth Wilson. Selv om han principielt var den tredje George Smith Patton fik han navnet Junior. Pattonfamilien var velhavende og stammede fra Skotland. Som dreng læste Patton masser af klassisk litteratur og militærhistorie. Pattons far var en bekendt af John Singleton Mosby, som var en fremtrædende kavalerist i Sydstaternes hær under den amerikanske borgerkrig, hvor han gjorde tjeneste under J.E.B. Stuart og senere som guerillakæmper. Den unge Patton voksede op med Mosbys historier om militær hæder. Fra en tidlig alder ville Patton selv være general og helt.

Patton stammede fra en lang række af soldater, herunder general Hugh Mercer fra Den amerikanske uafhængighedskrig. Hans oldefar John M. Patton var guvernør i Virginia. En grandonkel, Waller T. Patton, døde af de sår, han fik under Pickett's Charge i Slaget ved Gettysburg. Et andet familiemedlem, Hugh Weedon Mercer, var sydstatsgeneral.

En af hans forfædre var Louis Dubois, en fransk huguenot-immigrant, som sammen med 11 andre grundlagde byen New Paltz i staten New York.

Pattons fars forældre var oberst George Smith Patton og Susan Thornton Glassell. Pattons bedstefar, som var født i Fredericksburg, fik sin eksamen fra Virginia Military Institute (VMI) i 1852 som nr. 2 i en årgang på 24. Efter sin eksamen studerede George Smith Patton jura, og han etablerede sig i Charleston, West Virginia. Da den amerikanske borgerkrig brød ud, gjorde han tjeneste i 22nd Virginia Infantry i i Sydstaternes hær.

Da han døde i slaget ved Opequon (det tredje slag ved Winchester), efterlod Pattons bedstefar sig en søn af samme navn, født i Charleston, West Virginia. Den anden George Smith Patton (var døbt George William Patton i 1856, men ændrede sit navn for at ære sin afdøde far i 1868) var et af 4 børn. Efter at have fået eksamen fra Virginia Military Institute i 1877 gjorde Pattons far tjeneste som offentlig anklager i Los Angeles County, var den første advokat for byen Pasadena og den første borgmester i San Marino, Californien. Han var Demokrat i stil med præsident Woodrow Wilson med en romantisk nostalgi for Sydens tabte sag. Han så med væmmelse på genforeningen af Nord og Syd (Rekonstruktionen) og gjorde sig offentligt til talsmand for "fortsat overherredømme" for "den ariske civilisation". Dette var helt sikkert medvirkende til at forme George Jr.s holdninger, som de kom til udtryk, da han tog sin datter, Ruth Ellen, med for at se Robert E. Lees grav og fortælle hende, at hun var i den grad "urekonstrueret", samtidig med at han gav hende et lille sydstatsflag.

Hans bedsteforældre på mødrene side var Benjamin Davis Wilson, (1. december 1811 til 11. marts 1878), som lagde navn til Mount Wilson i det sydlige Californien, og hans anden hustru Margaret Hereford. Wilson havde skabt sin egen formue efter en barndom som forældreløs i Nashville, Tennessee. Han tjente sine penge som pelsjæger og eventyrer under indianerkrigene og i den Mexicansk-amerikanske krig, inden han giftede sig med en datter af en mexicansk storgodsejer og bosatte sig i det, der skulle blive til Californiens San Gabriel Valley.

Pattons mor havde billeder og statuer af Robert E. Lee og Stonewall Jackson hængende på væggen i deres hjem. Patton beundrede dem, når han knælede i bøn, og troede i starten, at de var portrætter af Gud og Jesus.

I lighed med mange andre i sin familie var Patton fast i troen på reinkarnation. Han hævdede ofte at se billeder af sine forfædre. Ifølge anekdoter så han sig selv om en reinkarnation af Hannibal, en romersk legionær eller en af Napoleons marskaller etc.

Han blev gift med Beatrice Banning Ayer (12. januar 1886 – 30. september 1953), som var datter af en velhavende tekstilfabrikant, den 26. maj 1910. Sammen fik de tre børn, Beatrice Smith (19. marts 1911 – 24. oktober 1952), Ruth Ellen (28. februar 1915 – 25. november 1993) og George Smith Patton (24. december 1923 – 30. juni 2004).

Uddannelse 

Patton gik på Virginia Military Institute i et enkelt år, hvorefter han skiftede til West Point. Efter første år på West Point dumpede han i matematik og måtte gå året om, men han gennemførte herefter med ære og blev udnævnt til kadetadjudant, som er den næsthøjeste kadetpost. Han fik sin eksamen i 1909 og modtog en udnævnelse til officer i kavaleriet.

De olympiske Lege i 1912 
Patton deltog i de Olympiske lege i Stockholm i 1912, hvor han var USA’s deltager i moderne femkamp, første gang denne disciplin blev afviklet. Patton klarede sig godt og opnåede en samlet 5. plads. I skydning blev han kun nr. 21, angiveligt fordi et af skuddene ramte helt forbi. De øvrige skud sad tæt omkring centrum, og Patton mente, at en af kuglerne måtte have ramt et eksisterende hul.

Patton-sabelen 
Efter de olympiske lege blev løjtnant Patton udnævnt til hærens hidtil yngste sværdmester "Master of the Sword." Mens han havde denne stilling, forbedrede og moderniserede Patton hærens kavaleris fægteteknik og designede Model 1913-kavalerisabelen. Den havde et stort, kurveformet fæste og en lige, dobbeltægget stødklinge. Den er nu kendt som "Patton-sabelen". Den var stærkt påvirket af den britiske hærs kavalerisabel fra 1908 og 1912.

Disse våben kom aldrig i brug efter hensigten. Ved begyndelsen af den amerikanske involvering i 1. verdenskrig blev adskillige amerikanske kavalerienheder bevæbnet med sabler bragt frem til fronten, men de blev holdt tilbage, krigens natur var ændret, og tropper på hesteryg var lette mål for fjendtlige tropper med hurtigskydende rifler. Angreb med sabel var blevet forældet.

Tidlig militærkarriere 
Under den Mexicanske ekspedition i 1916 blev Patton tildelt 8th Cavalry Regiment i Fort Bliss, Texas. Han ledsagede den daværende brigadegeneral John J. Pershing som dennes assistent under straffeekspeditionen mod Pancho Villa, efter at dennes styrker var faldet ind i New Mexico, havde overfaldet og plyndret byen Columbus og havde dræbt adskillige amerikanere. Under ekspeditionen lykkedes det Patton, ledsaget af ti soldater i tre biler, at dræbe to mexicanske ledere, bl.a. "General" Julio Cardenas, som var leder af Villas personlige vagter. For denne dåd, samt på grund af Pattons forkærlighed for Colt Peacemakeren, kaldte Pershing ham for sin "Bandit". Pattons succes gav ham et vist ry i De Forenede Stater, og han blev omtalt i aviser landet over.

Første verdenskrig 

Ved USA’s indtræden i 1. verdenskrig forfremmede General Pershing Patton til kaptajn. Mens han var i Frankrig, anmodede Patton om at få tildelt en kampopgave, og Pershing overførte ham til det nyformerede United States Tank Korps. Afhængig af hvilken kilde man henholder sig til, var han enten leder af det amerikanske kampvognskorps eller observatør i Slaget ved Cambrai, hvor man første gang brugte kampvogne i stor stil. Da det amerikanske kampvognskorps ikke deltog i slaget, er rollen som observatør den mest sandsynlige.

På grund af sine succeser, herunder ikke mindst opbygningen af en træningsskole for amerikanske panserstyrker i Langres i Frankrig, blev Patton forfremmet til major og derefter til oberstløjtnant og blev sat i spidsen for U.S. Tank Korps, som var en del af den amerikanske ekspeditionsstyrke AEF og senere af Første U.S. Arme. Han tog del i Slaget ved Saint-Mihiel i september 1918, og blev såret af maskingeværild, da han prøvede at søge hjælp til kampvogne, som sad fast i mudderet. Kuglen passerede igennem den øvre del af låret, og når Patton senere blev beruset ved festlige lejligheder, smed han bukserne for at vise sine ar. Krigen sluttede, mens Patton var ved at komme sig over sine sår.
 
For sin indsats i Meuse-Argonne-offensiven, fik Patton Distinguished Service Medal og Distinguished Service Cross foruden en forfremmelse på slagmarken til oberst. For sine sår i kamp fik han et Purple Heart.

Mellemkrigsårene 
Mens han gjorde tjeneste i Washington D.C. i 1919 mødte kaptajn (han var skiftet tilbage fra sin midlertidige rang som oberst i krigstid) Patton Dwight D. Eisenhower, som skulle spille en stor rolle i Pattons fremtidige karriere. I de tidlige 20-ere sendte Patton et brev til Kongressen, hvor han bad om tilstrækkelige midler til en panserstyrke, men uden held. Patton skrev også professionelle artikler om taktik for kampvogne og andre panserkøretøjer og foreslog nye måder at bruge dem på. Han fortsatte også med at foreslå fornyelser i radiokommunikation og kanoner til kampvogne. Den beskedne interesse for panser skabte et dårligt klima for forfremmelser, og derfor skiftede Patton tilbage til kavaleriet.
 
I juli 1932 gjorde Patton tjeneste under hærens stabschef general Douglas MacArthur som major med 600 tropper under sig, i en aktion, der gik ud på at sprede protesterende veteraner i det, som var kendt som the "Bonus Army" i Washington D.C.. MacArthur beordrede tropperne til at rykke frem mod de protesterende med tåregas og bajonetter. På et vist tidspunkt, mens de protesterende gjorde modstand med mursten og forbandelser, ledte Patton det sidste beredne angreb fra U.S. Cavalry. En af veteranerne, som blev jaget væk af kavaleriet, var "Joe Angelo", som havde fået Distinguished Service Cross i 1918 for at have reddet Pattons liv .

Patton gjorde tjeneste på Hawaii, inden han vendte tilbage til Washington D.C. for igen at bede Kongressen om penge til panserenheder. I slutningen af 1930-erne blev Patton udpeget til kommandant for Fort Myer i Virginia. Kort efter de tyske Blitzkrieg-angreb i Europa lykkedes det generalmajor Adna Chaffee, den første chef for U.S. Armys nyopstillede panserstyrke at overbevise Kongressen om behovet for panserdivisioner. Dette førte til aktivering af 1. og 2. panserdivisioner i 1940. Oberst Patton fik kommandoen over 2. panserbrigade i 2. panserdivision i juli 1940. Han blev næstkommanderende divisionschef samme år i oktober og blev forfremmet til brigadegeneral den 2. oktober. Patton gjorde tjeneste som fungerende chef fra november 1940 til april 1941. Han blev forfremmet til generalmajor den 4. april og blev øverstbefalende general for 2. panserdivision 7 dage senere.

2. verdenskrig 

Under opbygningen af U.S. Army før dens indtræden i 2. verdenskrig kommanderede Patton 2. panserdivision, som klarede sig med blandede resultater både ved de storstilede manøvrer i Louisiana og i Carolinas i 1941. 2. panserdivision havde hjemsted i Fort Benning i Georgia, indtil enheden og dens kommanderende officer blev forflyttet til det nyetablerede ørkentræningscenter i Indio i Californien af chefen for panserstyrkerne generalmajor Jacob L. Devers. Patton blev efterfølgende udpeget som chef for det nyopstillede I Panserkorps af Devers, og havde denne stilling da korpset blev udpeget til at deltage i Operation Torch, invasionen af Nordafrika. Som forberedelse til denne invasion trænede Patton sine tropper i Imperial Valley i Californien. Han indledte disse øvelser i slutningen af 1941 og fortsatte dem til langt ind i sommeren 1942. Patton udvalgte et stort ørkenområde, som var meget vanskeligt, med høje temperaturer, sandede flodløb og absolut tomhed. Det lignede meget det terræn, som Patton og hans mænd ville komme ud for i kampagnerne i Nordafrika. Man kan stadig finde spor efter kampvogne, skyttehuller og patronhylstre i et område omkring 80 km sydøst for Palm Springs.

Den 3. juni 1942 troede Patton, at japanerne var på vej til at invadere Mexico. Han var sikker på, at de ville bruge de mexicanske strande til at angribe ind i Californien. I tre dage havde Patton sine tropper i alarmberedskab for straks at kunne rykke frem og møde japanerne ved spidsen af den Californiske Golf. Den japanske invasionsflåde landede i stedet på de Aleuterne på Kiska Island den 6. juni.

Kampagnen i Nordafrika 
I 1942 kommanderede generalmajor Patton den vestlige landgangsstyrke, som landede på kysten af Fransk Marokko i Operation Torch. Patton og hans stab ankom til Marokko om bord på den svære krydser USS Augusta, som kom under beskydning fra det Vichy franske slagskib Jean Bart mens det sejlede ind i havnen i Casablanca.

I 1943 efter U.S. II Korps' nederlag til det tyske Afrikakorps i slaget ved Sidi Bou Zid og igen i Slaget ved Kasserine Passet ønskede general Dwight D. Eisenhower en vurdering af korpset og sendte generalmajor Omar Bradley af sted for at observere, hvordan det fungerede operationelt.

Den 6. marts 1943, som følge af Bradleys rapport, erstattede Patton generalmajor Lloyd Fredendall som chef for U.S. II Korps. Patton blev også forfremmet til generalløjtnant. Kort tid efter fik Patton overført Bradley til sit korps som næstkommanderende. På den måde indledtes et langt samarbejde mellem disse to meget forskellige personligheder.

Patton var hård i sine træningsmetoder og derfor i almindelighed upopulær blandt sin tropper. På den anden side foretrak de at gøre tjeneste under ham, fordi de regnede med, at han gav dem de bedste chancer for at komme hjem i live. Både britiske og amerikanske officerer havde bemærket slapheden og den manglende disciplin i II Korps under Fredendall. Patton forlangte, at alt personel skulle bære stålhjelm, selv lægerne på operationsstuerne, og forlangte at hans tropper bar de upopulære gamacher og slips. Der blev indført et bødesystem for at sikre, at alle barberede sig dagligt og overholdt kravene til uniformen. Disse tiltag gjorde ikke Patton populær, men de var med til at genskabe en fornemmelse af disciplin og stolthed over enheden, som tidligere manglede. I et ordspil over hans øgenavn spøgede tropperne med, at de var "his guts and our blood".

Den af Patton krævede disciplin gav hurtigt resultat. I midten af marts 1943 skubbede den modoffensiv, som U.S. II korps indledte sammen med resten af 1. britiske arme, tyskerne og italienerne mod øst. I mellemtiden pressede den britiske 8. Arme (ørkenrotterne) under feltmarskal Bernard Law Montgomery dem mod vest. Det betød, at tyskerne og italienerne blev presset sammen på et stadigt mindre område i Tunesien, og de måtte overgive sig i midten af maj.

Kampagnen i Sicilien 

Som følge af hans resultater i Nordafrika fik Patton kommandoen over 7. Arme under forberedelsen af invasionen på Sicilien i 1943. Hans opgave var at beskytte den venstre (vestlige) flanke for den britiske 8. Arme, mens de begge rykkede frem mod Messina.

Den Syvende Arme afviste adskillige tyske modangreb i brohovedet, inden den begyndte sin fremrykning nordpå. I mellemtiden gik 8. Arme i stå syd for vulkanen Etna over for et stærkt tysk forsvar. Armégruppens leder, Harold Alexander, udøvede kun løs kontrol over sine to arméchefer. Montgomery tog derfor initiativ til at mødes med Patton i et forsøg på at få koordineret kampagnen.

Patton skabte et midlertidigt korps under sin stabschef og rykkede hurtigt gennem det vestlige Sicilien, hvor han befriede hovedstaden Palermo og drejede derefter hurtigt mod øst mod Messina. Amerikanske styrker befriede Messina i overensstemmelse med den plan, som Montgomery og Patton havde lavet i fællesskab. Tyskerne og italienerne havde kontrollen til søs og i luften over deres tilbagetrækningsruter, og alle deres soldater og det meste af deres tunge udstyr blev færget over Messinastrædet til det italienske fastland.

Smæk-episoden og fratagelse af kommandoen 
Pattons blodtørstige taler gav anledning til kontroverser, da det blev hævdet, at en af dem var inspiration for Biscari-massakren, hvor amerikanske tropper, som fulgte hans instruktioner om at være skånselsløse, blev fængslet efter at have dræbt 76 krigsfanger, selv om Patton, deres overordnede officer, ikke blev anklaget for nogen forseelse. En tilsvarende hændelse var Canicattì-massakren hvor sicilianske civile (herunder en pige på 11 år) blev dræbt af en gruppe soldater, som i yderste led stod under Pattons kommando.

Endnu værre for ham var smæk-episoden, som fandt sted den 3. august 1943  som nær havde afsluttet Pattons karriere. Sagen kom frem, efter at avisskribenten Drew Pearson offentliggjorde den i sit radioprogram den 21. november, hvor han rapporterede, at general Patton havde fået en "alvorlige reprimande". De allieredes hovedkvarter afviste, at Patton havde fået en reprimande, men bekræftede, at Patton havde slået en soldat.

Ifølge vidner var General Patton på besøg på et militærhospital på Sicilien, hvor han besøgte sårede. Han kom forbi en 24-årig soldat, som græd. Patton spurgte "Hvad er der i vejen med dig?" og soldaten svarede "Det er mine nerver, tror jeg. Jeg kan ikke klare artilleribeskydning." Patton blev rasende og "anvendte bandeord, kaldte soldaten for en "kujon" og beordrede ham tilbage til fronten. Der dannedes et opløb, som bl.a. omfattede hospitalets leder, lægen, som havde indlagt soldaten og en sygeplejerske. Patton slog derpå soldaten bag på hovedet med bagsiden af sin hånd". Det hævdedes, at sygeplejersken kastede sig mod Patton, men blev trukket væk af en læge, og lederen lagde sig imellem. Patton fortsatte videre til andre patienter og vendte så tilbage og skældte ud på soldaten igen.|George S. Patton, The 761st "Black Panther" Tank Battalion in World War II"}}

Som mange andre officerer i militæret udtrykte Patton sin tvivl om at bruge sorte i kampstyrkerne. Da han kom tilbage til sit hovedkvarter efter inspektionen, bemærkede han: "De gav et godt første indtryk, men jeg har ingen tiltro til racens kampevner." Han accepterede "Black Panthers", fordi han havde brug for al den kampkraft, som han kunne få. Selv efter krigen var Patton ikke tilbøjelig til at ændre sin mening om sorte soldater. I War As I Knew It, omtaler han den ovennævnte episode og tilføjer "som individer var de gode soldater, men jeg gav udtryk for min holdning på daværende tidspunkt og har aldrig fundet det nødvendigt at ændre den, at en sort soldat ikke kan tænke hurtigt nok til at kæmpe i panser."

D'Este forklarer, at "på den ene side kunne han beundre – og gjorde det – den drøjde og det mod", som nogle sorte soldater havde, men hans skrifter kan også ofte læses som, at "han håner dem og deres officerer, fordi de ikke var en del af hans sociale orden." Historikeren Hugh Cole pointerer, at Patton var den første militære leder, som indførte blandede riffelkompagnier, da det kneb med mandskab.

Pattons syn på sorte virker mildt og endda generøst sammenlignet med de bemærkninger, som han kom med om jøder og andre etniske grupper, som han mødte gennem sin militære karriere (og langt mildere end hans legendariske had til russerne). I almindelighed betragtede han dem, som ikke var af nordeuropæisk oprindelse, som beskidte og uciviliserede. På den anden side viser hans udtalelser om historien ikke manglende respekt for de militære resultater, som andre racer havde opnået.

Han blev ikke desto mindre forfærdet over det, han så, da 3. Armé befriede koncentrationslejren i Buchenwald. Lokale tyske borgere hævdede, at de ikke var klar over, hvad der foregik. Han beordrede amerikanske tropper til at indfange omkring 2.000 lokale tyskere og lade dem marchere gennem lejren. Han ønskede, at de skulle opleve grusomhederne på første hånd.

Selv om mange af hans holdninger var almindelige, var han ofte usædvanlig direkte, når det drejede sig om at udtrykke dem. En gang skrev han:

Forholdet til Eisenhower 

Forholdet mellem George S. Patton og Dwight Eisenhower har længe været af interesse for historikere, i og med at udbruddet af 2. verdenskrig fuldstændig byttede om på deres indbyrdes roller på kun to år. Da Patton og Eisenhower mødtes i midten af 1920'erne havde Patton 6 års højere anciennitet i hæren, og Eisenhower så Patton som en ledende tænker inden for panserkrigsførelse.

Mellem 1935 og 1940 udviklede Patton og Eisenhower et meget tæt venskab, som bl.a. betød, at de to familier holdt sommerferie sammen. I 1938 blev Patton forfremmet til oberst, og Eisenhower, som dengang stadig var oberstløjtnant, indrømmede åbent, at han så Patton som en ven, overordnet og mentor.

Ved udbruddet af 2. verdenskrig blev Pattons ekspertise indenfor mekaniseret krigsførelse anerkendt af hæren, og han blev hurtigt forfremmet til brigadegeneral og mindre end et år senere generalmajor. I 1940 skrev oberstløjtnant Eisenhower et bønskrift til generalmajor Patton, hvor han tilbød at gøre tjeneste under ham. Patton accepterede straks, idet han sagde, at han ikke kunne forestille sig noget bedre for Eisenhower end at være under hans kommando.
 
Generalstabschefen George Marshall, som var klar over, at den kommende konflikt ville kræve alle til rådighed stående militære talenter, havde andre planer for Eisenhower. I 1941, efter 5 år som en relativt ukendt oberstløjtnant, blev Eisenhower forfremmet til oberst og igen til brigadegeneral på kun 6 måneder. Patton havde stadig længere anciennitet i den regulære hær, men i den værnepligtige hær var det snart ikke længere tilfældet. I 1942 blev Eisenhower forfremmet til generalmajor og blot nogle få måneder senere til generalløjtnant – således at han for første gang havde højere rang end Patton. Da de allierede bekendtgjorde invasionen i Nordafrika, fandt generalmajor Patton sig pludselig under kommando af sin tidligere underordnede.
 
I 1943 blev Patton generalløjtnant en måned efter, at Eisenhower var blevet forfremmet til fuld 4-stjernet general. Patton var usædvanlig reserveret, når det drejede sig om offentligt at kommentere Eisenhowers hastige opstigning. Patton forsikrede også Eisenhower om, at de to mænds professionelle forhold var upåvirket. Privat derimod var Patton ofte hurtig til at erindre Eisenhower om dennes permanente rang i den regulære hær, som da stadig var et-stjernet, mens Patton var to-stjernet generalmajor.

Da Patton kom under kritik for "lussinge-episoden" på Sicilien, mødtes Eisenhower privat med Patton og tildelte ham en reprimande, men forsikrede ham derefter om, at han ikke ville blive hjemsendt for sin adfærd. Mange historikere har fremsat den tanke, at havde det været en hvilken som helst anden end Eisenhower, ville Patton være blevet degraderet og stillet for en krigsret. Af de to soldater, som fik lussinger, var den ene rømmet fra sin enhed, og hævdede at have diarre, (som kunne fremkaldes ved at spise den udleverede gule sæbe). Den anden havde malaria, men havde fået etiketten "kamptræthed" af hospitalet.

Eisenhower tilskrives også æren for at have givet Patton en kommando i Frankrig, efter at andre kræfter i hæren havde degraderet Patton til forskellige uvigtige opgaver i England. Det var i Frankrig, at Patton kom i selskab med en anden tidligere underordnet, Omar Bradley, som også var blevet hans overordnede. Som med Eisenhower opførte Patton sig professionelt og udmærkede sig under Bradley.
 
Efter afslutningen af 2. verdenskrig blev Patton, som nu var firstjernet general, chef for okkupationen af Bayern og sørgede for at redde de verdensberømte Lipizzaner-heste fra Wien. Patton blev afskediget, efter at han åbent havde gjort oprør mod det straffende okkupationsdirektiv JCS 1067. Hans synspunkt var, at med Hitler af vejen kunne den tyske hær genopbygges som en allieret i den mulige krig mod russerne, som Patton afskyede og betragtede som en større plage end tyskerne. I denne periode skrev han, at den allierede sejr ville være forgæves, hvis den førte til, at man fik en større tyran end Hitler og en hær af "mongolske vilde", som kontrollerede det halve af Europa. Eisenhower havde til sidst fået nok og fratog Patton alle hans opgaver og beordrede ham til at vende tilbage til De Forenede Stater. Da Patton åbent beskyldte Eisenhower for mere at tænke på en politisk karriere end på sine militære pligter, var deres venskab i realiteten slut. Hertil kom, at Patton var meget kritisk over for de sejrende allieredes brug af tyske tvangsarbejdere. Han skrev i sin dagbog: "Jeg er også imod at sende krigsfanger af sted for at arbejde som slaver i fremmede lande (især til Frankrig), hvor mange vil blive sultet ihjel". Han noterede sig også: "Det er morsomt at huske på, at vi udkæmpede uafhængighedskrigen som forsvar for menneskerettighederne og udkæmpede borgerkrigen for at afskaffe slaveriet, og nu har vi opgivet begge principper".

Da George Pattons biografi blev udsendt på A&E Nettet, beskrev et enkelt citat måske bedst Pattons og Eisenhowers forhold og skæbne:

Nær slutningen af krigen (februar 1945) lavede Eisenhower en rangliste over de amerikanske generaler i Europa. Omar Bradley og Carl Spaatz placerede han øverst. Dernæst kom Walter Bedell Smith som nummer 2 og Patton som nummer 3, efterfulgt af Mark Clark og Lucian Truscott.

I december 1945 blev Bradley selv bedt af Eisenhower om at rangere alle generaler, og han placerede dem således: Bedell Smith #1, Spaatz #2, Courtney Hodges #3, Elwood Quesada #4, Truscott #5, and Patton #6 (der var flere som blev rangeret)

Disse rangordninger indeholdt formentlig andre faktorer end Pattons succes som leder på slagmarken. Til dette citerer Alan Axelrod i sin bog Patton (Palgrave Macmillan, 2006) den tyske feltmarskal Gerd von Rundstedt for at sige: "Patton var den bedste, I havde" og overraskende Josef Stalin for at sige, at den Røde Hær ikke kunne have planlagt eller udført Pattons fremrykning gennem Frankrig. D'Este beretter, at selv Hitler modstræbende respekterede Patton og på et tidspunkt kaldte ham "den gale cowboy-general".

Det bør også bemærkes, at Spaatz og Quesada rent faktisk var generaler i hærens luftvåben og i dag ville blive holdt udenfor. Derfor er det umuligt at sammenligne dem med Patton, fordi de havde en helt anden opgave.

Filmen Patton 

Patton var centrum i filmen Patton fra 1970, hvor George C. Scott fik en Oscar for sin præstation i titelrollen. På grund af filmen og dens nu berømte indledende monolog foran et enormt amerikansk flag, som baserer sig på elementer af taler, som Patton holdt på forskellige tidspunkter, er Patton kommet til at symbolisere krigerens grusomhed og aggressivitet. Selv om filmen er baseret på Ladislas Faragos Patton: Ordeal and Triumph og Omar Bradleys A Soldier's Story, hævder historikere, at filmen er behæftet med nogen slagside, idet man hæfter sig ved Omar Bradleys store indflydelse som øverste militære rådgiver og forfatter. Bradley, som i filmen blev spillet af Karl Malden, havde et omskiftende forhold til Patton, og filmens behandling af ham kan ses som en helgenbeskrivelse. På den anden side var der mange af Pattons samtidige, herunder mange som kendte ham personligt eller gjorde tjeneste under ham, som hyldede Scotts portræt af Patton som en kompleks, duelig og alligevel ufuldkommen leder. En anden kilde, som blev brugt af disse og andre forfattere, er "Button Box"-manuskriptet, som blev skrevet af Pattons kone, Beatrice Ayer Patton.

Billedet af Patton i filmen er noget vildledende, idet åbningsmonologen afleveres fra en scene foran, hvad der lyder som et meget stort publikum. Den virkelige George Patton var ikke kendt som en god taler. Han var genert og vidste, at hans høje stemme kunne få ham til at lyde knap så dominerende, hvilket var i modsætning til Scott, som selvsikkert afleverede en fint afstemt og præcis tale. Filmens forfattere Francis Ford Coppola og Edmund H. North ændrede på formuleringerne hist og her, ofte for at nedtone eller fjerne generalens eder og forbandelser.

Eftermæle 
 General George Patton Museum i Fort Knox, Kentucky.
 Et museum, som er viet til Patton og hans indsats i træningen af en million soldater til kamp i Afrikas ørkener, finder man på stedet for hans Desert Training Center ved Chiriaco Summit i Californien. En statue af Patton kan ses fra den nærliggende motorvej (Interstate 10).
 To aktive United States Army installationer er opkaldt efter general Patton. Patton Barracks huser den amerikanske hærs hovedkvarter i Heidelberg i Tyskland. Patton Army Air Field i Camp Arifjan i Kuwait yder helikopterstøtte m.v. toæ hærenheder i det sydlige Kuwait.
 Patton-serien af kampvogne, herunder M60 Patton er opkaldt efter ham.
 Pattons søn, George S. Patton IV, blev også officer i hæren og gjorde tjeneste efter slutningen af 2. verdenskrig (han var i sit sidste år på West Point, da hans far døde). Han gjorde tjeneste i Korea og Vietnam og steg i graderne til generalmajor. En af hans sidste opgaver var som chef for 2nd Armored Division, U.S. Army, den samme enhed, som hans far var chef for i starten af 2. verdenskrig, hvilket betød, at de blev det første far-søn par, som har haft kommandoen over den samme division i hæren. Patton trak sig tilbage fra aktiv tjeneste i 1980 til en hestefarm i Virginia. Han døde i 2004 i en alder af 80 år.
 Et kapitel i Sons of the American Revolution er opkaldt efter Patton
 Pattons barnebarn, Margaret Georgina Patton, blev katolsk nonne.
 I den episkopale Vor Frelsers kirke i San Gabriel i Californien er der en glasmosaik, som viser Patton som en slags Skt. Georg. Han fremstår som en kæmper mod en drage dekoreret med hagekors. Teksten i vinduet lyder "Jeg kæmper en god kamp".
 Han efterlod sig en 63 fods Alden schooner, som han havde døbt "When and If", fordi, som han sagde til sin kone, When (når) krigen er forbi, og 'If' (hvis) jeg overlever, vil vi sejle jorden rundt i hende."
 Patton skrev meget, herunder taler, forelæsninger og poesi. Meget af det findes i dag på Kongresbiblioteket i Washington D.C.

Noter

Primære Kilder 
 George S. Patton, Jr., War As I Knew It;Houghton Mifflin ;(1947/1975); (Soft Cover) (1947/1975); (Hard Cover)
 George S. Patton, Jr., The poems of General George S. Patton, Jr.: lines of fire, edited by Carmine A. Prioli. Edwin Mellen Press, 1991.
 Patton's photographs: war as he saw it. ed by Kevin Hymel Potomac Books, (2006) (Hard Cover); (2006) (Soft Cover; Alkali Paper).
 Blumenson, Martin. The Patton Papers. Vol. 1, 1885-1940.; (Hard Cover) Houghton Mifflin Co., 1972. 996 pp. (Soft Cover; Alkali Paper) Da Capo Press; 1998; 996 pp.
 Blumenson, Martin. The Patton Papers: Vol. 2, 1940-1945.; (Hard Cover); Houghton Mifflin, 1974. 889 pp. (Soft Cover; Alkali Paper); Da Capo Press, 1996. 889 pp.
 Patton, Robert H. The Pattons: A Personal History of An American Family; (Soft Cover); Crown Publishers (1994); Brassey's (1996) 320 pp.
 Platt, Anthony M. with O'Leary, Cecilia E. "Bloodlines: Recovering Hitler's Nuremberg Laws, From Patton's Trophy To Public Memorial.";  (paperback); Paradigm Publishers, 2006. 268 pp.

Sekundære kilder 
 Sobel, Brian. The Fighting Pattons (Soft Cover) Dell Publishing, 1997; Praeger Publishers Reprint, July, 2000.
 Axelrod, Alan. Patton: A Biography. Palgrave Macmillan, 2006. 205 pp.
 Berragan, G. W. "Who Should Bear Primary Responsibility for the Culmination of Patton's Us Third Army on the Moselle in 1944? Are There Lessons for Contemporary Campaign Planning?" Defence Studies 2003 3(3): 161-172. Issn: 1470-2436 Fulltext in Ingenta and Ebsco.
 Martin Blumenson. Patton: The Man Behind the Legend, 1885-1945 (1985) 
 Blumenson, Martin. The Battle of the Generals: The Untold Story of the Falaise Pocket – the Campaign That Should Have Won World War II. 1993. 288 pp.
 Carlo D'Este. Patton : A Genius for War HarperCollins, (1995). 978 pp. 
 Dietrich, Steve E. "The Professional Reading of General George S. Patton, Jr." Journal of Military History 1989 53(4): 387-418. Issn: 0899-3718 Fulltext in Jstor
 Essame, H. Patton: A Study in Command. 1974. 280 pp.
 Stanley P. Hirshson. General Patton: A Soldier's Life. (2002) 
 Ladislas Farago. Patton: Ordeal and Triumph. 
 Nye, Roger H. The Patton Mind: The Professional Development of an Extraordinary Leader. Avery, 1993. 224 pp.
 Pullen, John J. "'You Will Be Afraid.'" American Heritage 2005 56(3): 26-29. Issn: 0002-8738 Fulltext in Ebsco. Patton's March 1945 was made famous by the movie, which sanitized it. Patton used harsh and foul language and castigated cowards, or "psychoneurotics," and those who used self-inflicted wounds to get out of combat. The basic message was "shoot and keep shooting."
 Rickard, John Nelson. Patton at Bay: The Lorraine Campaign, September to December 1944. Praeger, 1999. 295 pp.
 Dennis Showalter. Patton and Rommel: Men of War in the Twentieth Century (2005). .
 Smith, David Andrew. George S. Patton: A Biography. Greenwood, 2003. 130 pp.
 Spires, David N. Patton's Air Force: Forging a Legendary Air-Ground Team. Smithsonian Inst. Pr., 2002. 377 pp.
 Brenton G. Wallace. Patton & His Third Army 
 Russell F. Weigley. Eisenhower's Lieutenants: The Campaign of France and Germany 1944-1945, (1990)
 Wilson, Dale Eldred. `Treat 'Em Rough'! The United States Army Tank Corps in the First World War. Temple U. Press (1990). 352 pp.

Eksterne henvisninger 
 

 The Patton Society Homepage
 Patton Society Page on the slapping incidents 
 Patton's Speech on June 5, 1944
 On Spartacus Schoolnet 
 General George Patton Museum
 Patton: Ordeal and Triumph by Ladislas Farago 
 archived version of Patton Uncovered
 Lost Victory – Strasbourg, November 1944
 National Museum of Military History
 http://www.slagmarker.dk/patton.html

Militærfolk fra USA
Amerikanere i 2. verdenskrig
Personer tildelt Commander of the Order of the British Empire
Omkomne ved trafikulykker i Tyskland
Deltagere ved sommer-OL 1912
Moderne femkæmpere fra USA