Frankrigs monarker

Frankrigs monarker tæller de monarker, der har været af Kongeriget Frankrig og dets forgængere (og efterfølgende monarkier), som regerede fra oprettelsen af Frankerriget i 486 med flere afbrydelser til Det andet franske kejserriges fald i 1870.

Nogle gange inkludere man som 'Konger af Frankrig' frankiske konger af Merovingerne, der regerede fra 486 til 751, og karolingerne, der regerede indtil 987 (med nogle afbrydelser).

I august 843 blev Frankerriget opdelt ved Verdun-traktaten i tre kongeriger, hvoraf det ene var kortvarigt, mens de to andre udviklede sig til Frankrig og til sidst Tyskland. På dette tidspunkt havde de østlige og vestlige dele af landet allerede forskellige sprog og kultur. Derfor begynder denne liste over monarker i 843, da dette er den tidligste dato, hvornår Frankrig måske siges at eksistere. For de tidligere frankiske konger se oversigten over frankiske konger.

Huset Capet, de mandlige efterkommere af Hugo Capet i lige linje, omfattede de første herskere, der antog titlen 'Konge af Frakrig' for første gang med Filip 2. (r. 1180 – 1223). Capetingerne regerede uden afbrydelser fra 987 til 1792 og igen fra 1814 til 1848. Sidelinjerne af dynastiet, der regerede efter 1328, har imidlertid fået de specifikke navne Valois (indtil 1589) og Bourbon (indtil 1848).

I den korte periode, efter at den franske forfatning af 1791 var trådte i kraft (1791–92), og efter julirevolutionen i 1830, blev tiltalen "De franskes konge" brugt i stedet for "Konge af Frankrig (og Navarra)". Det var en forfatningsmæssig innovation kaldet folkemonarki, der forbinder monarkens titel med det franske folk snarere end til besiddelsen af Frankrigs territorium.

"De franskes kejser" af Huset Bonaparte regerede i det 19. århundrede mellem 1804 og 1814, igen i 1815 og mellem 1852 og 1870.

Titler 
Titlen "Frankernes Konge" () var gradvist forsvundet under Filip 2.'s regeringtid (men FRANCORUM REX fortsatte med at blive anvendt, f.eks. af Ludvig 12. i 1499, af Frans 1. i 1515 og af Henrik 2. omkring 1550). Den brev brugt på mønter indtil det 18. århundrede. Under den korte tid, hvor den Fransk forfatning af 1791 var i funktion (1791-91) og efter Julirevolutionen i 1930, blev titlen "De franskes konger" anvendt i stedet for "Konge af Frankrig (og Navarra". Det var en forfatningsmæssig innovation kendt som folkemonarkierne, som knyttede monarkens titel til det franske folk, i stedet for til deres kontrol over Frankrigs territorium.

Foruden Kongeriget Frankrig var der også to franske imperier, det Første fra 1804 til 1814 og igen i 1815, grundlagt og regeret af Napoleon 1., og den Andet fra 1852 til 1870, grundlagt og regeret af hans nevø Napoleon 3. (også kendt som Louis-Napoleon). De brugte titlen "De franskes kejser". 

Denne artikel viser alle herskere, der har haft titlen " Frankernes Konge ", "Konge af Frankrig", "De franskes Konge" eller "De franskes kejser". For andre frankiske monarker, se listen over frankiske konger. Foruden de monarker, der er anført nedenfor, gjorde Kongerne af England og Storbritannien fra 1340–60, 1369-1420 og 1422–1801 også krav på titlen som Konge af Frankrig. I en kort periode havde dette faktisk et grundlag, for i henhold til betingelserne i Troyestraktaten fra 1420 havde Karl 6. anerkendt sin svigersøn Henrik 5. af England som regent og arving. Henrik 5. afgik ved døden før Karl 6., og Henriks 5.'s søn, Henrik 6., efterfulgte sin bedstefar Karles 6. som konge af Frankrig. Det meste af Nordfrankrig var under engelsk kontrol indtil 1435, men i 1453 var englænderne blevet udvist fra hele Frankrig undtagen Calais (og Kanaløerne ), og Calais selv faldt i 1558. Ikke desto mindre fortsatte engelske og derefter britiske monarker at gøre sit krav på titlen indtil oprettelsen af Det Forenede Kongerige af Storbritannien og Irland i 1801.

Det Frankiske Imperium

Karolingerne (til 888) 
Det karolingiske dynasti var en frankisk adelsfamilie med oprindelse i Arnulf og Pippin klanerne fra det 7. århundrede e.kr. Familien konsoliderede sin magt i det 8. århundrede og antog til sidst embedet til Major domus og dux et princeps Francorum i arv og blev de virkelige magthavere bag de merovingiske konger. Dynastiet er opkaldt efter en af disse Major Domus, Karl Martel, hvis søn Pepin den Lille afsatte Merovingerne i 751, og med pavens og aristokratiets accept blev kronet Frankernes Konge. Pepins oldebarn Karl den Skaldede var konge på tidspunktet for Verdun-traktaten (843). (For tidligere herskere, se oversigt over frankiske konger.)

Robertianske dynasti (888–898) 
Robertianerne var frankiske adelsmænd, der skyldte feudal troskab til karolingerne og var forfædre til de efterfølgende capetinger. Odo, greve af Paris, blev valgt af de vestlige frankere til at være deres konge efter afsættelsen af kejser Karles den Tykke . Han blev kronet i Compiègne i februar 888 af Walter, ærkebiskop af Sens.

Karolingerne (898–922) 
Karles, den posthume søn af Ludvig 2., blev kronet af en fraktion, der var imod Odo i Reims katedral i 893, skønt han først blev den reelle monark med Odo's død i 898. Han blev afsat og døde i fangenskab.

Robertianske dynasti (922–923)

Bosonid-dynastiet (923–936) 
Bosoniderne var en adelsfamilie, der nedstammede fra Boso den Ældste, dets medlem, Rudolf (Raoul), blev valgt til "Konge frankerne" i 923.

Karolingerne (936–987)

Huset Capet (987–1792) 
Efter Louis 5.'s død, blev Hugo Capet, sønnen af Hugo den Store og barnebarn af Robert 1. valgt af adelen som konge af Frankrig. Capetingerne, de mandlige efterkommere af Hugo Capet, regerede Frankrig uden afbrydelser fra 987 til 1792 og igen fra 1814 til 1848. De var direkte efterkommere af de Robertianske konger. Huset Capets sidelinjer, der regerede efter 1328, har imidlertid fået generelt de specifikke navne Valois og Bourbon .

Ikke inkluderet i oversigten nedenunder er Hugo Magnus, ældste søn af Robert 2., og Filip af Frankrig, ældste søn af Ludvig 6.; begge var medkonger sammen med deres fædre (i overensstemmelse med den tidlige praksis i slægten, hvor en konge ville krone deres arving i sin egen levetid og dele magten med med dem), men begge to døde før deres far. Fordi hverken Hugo eller Filip var konge alene eller overkonge i deres egen levetid, er de ikke traditionelt opført som Konger af Frankrig, og de har fået ikke et nummer.

Henrik 6. af England, søn af Katarina af Valois, blev titulær konge af Frankrig efter sin bedstefar Karl 6.'s død i overensstemmelse med Troyes-traktaten fra 1420. Dette var imidlertid omstridt, og han betragtes ikke altid som en legitim konge af Frankrig. Det engelske krav på den franske trone stammer faktisk fra 1328, da Edvard 3. gjorde krav på tronen efter Karl 4.'s død. Bortset fra Henrik 6. havde ingen nogensinde haft deres krav støttet af en traktat, og hans titel blev anfægtet efter 1429, da Karl 7. blev kronet. Henrik selv blev kronet af en anden fraktion i 1431, skønt han i en alder af 10 år endnu ikke var nået voksenalderen. Den sidste fase af Hundredårskrigen blev udkæmpet mellem disse konkurrerende fraktioner, hvilket resulterede i en Valois-sejr i Slaget ved Castillon i 1453, hvor ethvert reelt krav fra de engelske monarker på Frankrigs trone i praksis sluttede, dog fortsatte engelsk (og senere Britiske) monarker med at bruge titlen "Konge af Frankrig" indtil 1801.

Fra 21. januar 1793 til 8. juni 1795 var Ludvig 16.'s søn Louis-Charles den titulære konge af Frankrig som Ludvig XVII. I virkeligheden forblev han imidlertid fængslet i hele denne tid, og magten blev holdt af republikkens ledere. Efter Ludvig 17.'s død gjorde hans onkel (Ludvig 16.'s bror) Louis-Stanislas krav på tronen som Ludvig 18., men blev først de facto konge af Frankrig i 1814.

Huset Capet (987–1328) 
Hovedlinjen, der nedstammer fra Hugo Capet er kendt som Huset Capet. Denne linje uddøde i 1328 og skabte en arvefølgestrid, som kulminerede med Hundredårskrigen. Mens der var adskillige der gjorde krav på at efterfølge, lå de bedste krav hos Huset Valois og Huset Plantagenet og derefter senere Huset Lancaster.

Huset Valois (1328–1589) 
Karl 4.'s død resulterede i Hundredårskrigen mellem Huset Valois og Huset Plantagenet senere Huset Lancaster om den franske trone. Valois hævdede at retten til arvefølgen kun gik gennem mandlig førstefødselsret og havde den nærmeste mandlige afstamning i lige linje fra en nylig fransk konge. De nedstammede fra den tredje søn af Filip 3., Karl, greve af Valois. Plantagenets baserede krav på grundlag af tættere tilknytning til en nylig fransk konge, da Edvard 3. af England var et barnebarn af Filip 4. gennem sin mor Isabella. De to huse kæmpede i Hundredeårskrigen at sikre deres krav. Valois vandt i sidste ende, og fransk historiografi regner deres ledere som retmæssige konger. Én Plantagenet konge, Henrik 6. af England, var de jure i kontrol over den franske trone under betingelserne fra Troyes-traktaten, som dannede grundlaget for fortsat engelske krav på Frankrigs trone indtil 1800-tallet.

Da Navarra ikke havde tradition for kun mandlig førstefødselsret, overgik Kongedømmet Navarra kongen af Frankrigs kontrol til Johanne 2. af Navarra, en datter af Ludvig 10. Valois-linjen kom til at herske over Frankrig, indtil linjen blev uddøde i 1589, midt under de franske religionskrige. Hovedlinjen uddøde i 1498, og tronen overgik til Ludvig 12. fra sidelinjen Valois-Orléans. Da Ludvig 12. ikke efterlod sig nogen arving, overgik tronen til Frans 1. fra sidelinjen Valois-Angoulême.

Hovedlinjen

Huset Lancaster (1422–1453) (omstridt)

Hovedlinjen

Valois-Orléans

Valois-Angoulême

Huset Bourbon (1589–1792) 
Valois-linjens fortsættelse så stærk ud efter Henrik 2.'s død, da han efterlod fire mandlige arvinger. Hans første søn, Frans 2., døde før han blev voksen. Hans anden søn, Karl 9., havde ingen legitime sønner til at arve tronen. Efter mordet på sin tredje søn, den barnløse Henrik 3., og den for tidlige død af hans fjerde søn Hercule François, blev Frankrig kastet ud i en arvefølgekrise, over hvilken af kongens fjerne fætre skulle arve tronen. Det bedste krav på tronen lå hos Kong Henrik 3. af Navarra, men han var en protestantisk og dermed uacceptabel for størstedelen af den franske adel. I sidste ende, efter at have vundet adskillige slag i forsvaret for sit tronkrav, konverterede Henrik til katolisismen og blev kronet til konge og grundlage Huset Bourbon. Dette markerede anden gang, at Navarra og Frankrigs troner blev forenet under samme monark, da forskellige arveregler havde adskilt dem efter Huset Capet var uddød. Huset Bourbon kom til at blive styrtet under den Franske revolution, erstattet af en kortvarig republik.

Huset Bonaparte, Det første imperium (1804–1814) 
Den første franske republik varede fra 1792 til 1804, hvorefter den populære første konsul, Napoleon Bonaparte, besluttede at gøre Frankrig til et monarki igen. Han tog den folkelige titel De Franskes kejser i stedet for Kongen af Frankrig eller De franskes konge for at undgå alle titler fra Kongeriget Frankrig, og dermed opstod Frankrigs andet folkemonarki .

Huset Capet (1814-1815) 
Efter Napoleons første nederlag og hans eksil til Elba blev Bourbon-monarkiet gendannet, hvorved Ludvig 16.'s yngre bror Louis Stanislas blev udråbt til Ludvig 18. Ludvig 16.'s søn var af monarkister blevet betragtet som Ludvig 17., men han blev aldrig kronet og regerede aldrig i sin egen ret før sin egen død. Han tælles normalt ikke med blandt franske monarker, hvilket har skabt et hul i nummereringen i de fleste traditionelle oversigter over franske konger. Napoleon kom for en kort stund til at genvinde kontrollen over landet under De hundrede dage i 1815. Efter sit sidste nederlag i Slaget ved Waterloo forsøgte Napoleon at abdicere til fordel for sin søn, men Bourbon-monarkiet blev igen genoprettet og kom til at fortsætte med at regere Frankrig, indtil Julirevolutionen i 1830 erstattede den med en sidelinje, Huset Bourbon-Orléans.

Huset Bourbon, genindsat (1814–1815)

Huset Bonaparte, Det første imperium (De hundrede dage, 1815)

Huset Capet (1815-1848)

Huset Bourbon (1815-1830) 

De genindsatte Bourbon konger regeringstid sluttede med Julirevolutionen i 1830, der afsatte Karl 10. og erstattede ham med Ludvig-Filip, en fjern fætter med mere liberal synspunkter. Karles 10.'s søn Ludvig underskrev et dokument, hvor han afsagde sin egen ret til tronen efter en 20 minutter lang diskussion med sin far. Fordi han aldrig blev kronet er det omstridt at betragte ham som en ægte konge af Frankrig. Ludvigs nevø Henrik blev ligeledes af nogle anset som Henrik 5., men den nye styre anerkendte ikke hans krav på tronen, og han regerede aldrig.

Huset Bourbon-Orléans, Julimonarkiet (1830-1848) 
Under Ludvig-Filip ændrede folkemonarkiet i Frankrig stilen og formerne fra tiden for Den franske revolution den Franske revolution og erstattede dem med mere populistiske former som f.eks. blev "Konge af Frankrig" til "De franskes konge").

Med tiden blev Ludvig-filip mere konservativ. Da der udbrød revolution flygtede han til Storbritannien, hvorefter hans barnebarn prins Philippe, grev af Paris formelt var konge. To dage senere blev den Anden franske republik udråbt. Han blev aldrig kronet, hvilket gjorde det omstridt at anse ham som en ægte monark.

Huset Bonaparte, Det andet imperium (1852–1870) 
Den anden franske republik eksisterede fra 1848 til 1852, da dens præsident, Louis-Napoléon Bonaparte, udråbte sig selv til De franskes kejser. Han antog titlen Napoleon 3. efter sin onkel (Napoleon 1.) og sin fætter (Napoleon 2., der blev udråbt, men ikke kronet som arving til den kejserlige trone).

Napoleon 3. kom senere til at blive afsat under Den fransk-preussiske krig. Han var den sidste monark, der regerede Frankrig. Derefter blev landet styret af en række af republikanske regeringer (se Den Tredje Franske Republik).

Senere prætendenter 
Forskellige tronprætendenter, der nedstammede fra de foregående monarker, har hævdet at være Frankrigs legitime monark, idet de afviser Frankrigs præsident og hinandens ret til at regere. Disse grupper er:

 Legitimisterne: Efterkommere af Huset Bourbon, der afviser alle statsoverhovedene 1792-1814, 1815 og siden 1830.
 Anjou-Legitimisterne: Efterkommere af Ludvig 14., der hævder at have forrang over Huset Bourbon-Orléans i kraft af førstefødselsretten.
 Orléanisterne: Efterkommere af Ludvig-Fillip, der selv nedstammede selv fra en sidelinje i Huset Bourbon og har afvist alle statsledere siden 1848.
 Bonapartisterne: Efterkommere af Napoleon 1. og hans brødre, der afviser alle statsoverhoveder 1815–48 og siden 1870.
 Engelske prætendenter: Konger af England og senere af Storbritannien (indtil Kong Georg 3. i forbindelse med foreningen af Storbritannien og Irland i 1800).
 Jakobitterne: De nærmeste arvinger til kong Edvard 3. af England og dermed hans krav på den franske trone, som også gør krav på England, Skotland og Irland.

Gravsted 
Langt de fleste af Frankrigs monarker er begravet i Saint-Denis Basilikaen, men nogen er også begravet andre steder i Frankrig, og enkelte endda uden for Frankrigs grænser.

Se også 

 Frankrigs dronninger

Noter

Referencer 

Monarker
Monarker