Maleriets historie

Maleriets historie går tilbage til værker af forhistoriske mennesker og spænder næsten uden afbrydelse over alle kulturer fra antikken. Over kontinenter og årtusinder er maleriets historie en vedvarende strøm af kreativitet, der fortsætter ind i det 21.århundrede. Indtil begyndelsen af 1900-tallet var det overvejende repræsentative, religiøse og klassiske motiver, senere med mere vægt på abstrakte og konceptuelle ideer.

Udviklingen inden for Østens maleri forløb parallelt med den vestlige, men oftest et par århundreder tidligere.. Afrikansk, islamisk, indisk, kinesisk og japansk kunst  havde hver især betydelig indflydelse på vestlig kunst og efterhånden også omvendt

Forhistorisk tid 

De ældste kendte malerier findes ved Chauvetgrotten i Frankrig, og de er ca. 30.000 år gamle. De er indgraveret og malet med rød okker og sort pigment og viser heste, næsehorn, løver, urokser, mammutter og mennesker ofte på jagt. Der er eksempler på hulemalerier over hele verden: i Frankrig, Indien, Spanien, Portugal, Kina og Australien. Der er forskellige forklaringer på den betydning, de kan have haft for dem, der lavede dem. De forhistoriske mennesker kan have malet dyr for at "fange" deres "sjæl" eller "ånd", så de var lettere at jage, eller malerierne kan udtrykke et animistisk syn og være en hyldest til den omgivende natur, eller de kan være resultat af et elementært behov for udtryk, eller for give oplysninger.

I ældste stenalder, palæolitikum, var der kun få afbildninger af mennesker i hulerne. Oftest kun dyr, og ikke kun dem der skulle jages for føde, men også dyr, der udtrykte styrke som næsehorn eller store dyr fra kattefamilien som i Chauvetgrotten. Der blev nogle gange tegnet prikker som tegn Sjældent var der håndaftryk og figurer som var halvt menneskelige, halvt dyr. Chauvetgrotten i Ardèche i det sydlige Frankrig indeholder de vigtigste bevarede hulemalerier fra palæolitisk tid, malet omkring 31.000 år f.Kr. Altamiragrottens hulemalerier i Spanien blev udført 14.000 til 12.000 f. Kr. og viser blandt andet bison. Hallen med tyre i Lascaux i Dordogne i Frankrig er et af de bedst kendte hulemalerier mellem 15.000 og 10.000 f.Kr.

Hvis der er en mening med malerierne, er den ukendt. Grotterne lå ikke i beboede områder, så de kan være brugt til faste ritualer. Dyrene er ledsaget af tegn som kan antyde jagtmæssig eller magisk brug. Pilelignende symboler i Lascaux kan tolkes som symboler på jagt eller på kalender- eller almanakker. Men det forbliver uklart. Det vigtigste arbejde fra ældre stenalder, mesolitikum, var de "marcherende krigere", et klippemaleri ved Cingle de la Mola i Castellón i Spanien fra mellem 7.000 og 4.000 f.Kr. Man har muligvis spyttet eller blæst pigmentet på klippen. Malerierne er naturalistiske, men stiliserede. Figurerne overlapper hinanden.

De tidligste kendte indiske malerier er klippemalerier fra forhistorisk tid, helleristninger som blandt andet i bjerghulerne ved Bhimbetka  hvor nogle er fra før 5.500 f.Kr. De blev fortsat, og efter flere årtusinder er de udskårne søjler fra Ajantagrotterne i Ajanta i Maharashtra et fint eksempel på indiske malerier, og farverne, mest forskellige nuancer af rød og orange, var mineralske.

Maleriet i Østen 
Indflydelse fra mange kulturer og religioner indgik i udviklingen i maleriet i Østen. Udviklingen foregik parallelt Vesten, men ofte et par århundreder tidligere. Afrikansk kunst, islamisk kunst, indisk kunst, koreansk kunst, kinesisk kunst og japansk kunst havde hver især en markant indflydelse på vestlig kunst, og det gælder også i den modsatte retning.

Kinesisk maleri udgør en af de ældste sammenhængende kunstneriske traditioner i verden. De tidligste malerier skulle kun være ornamentale. De bestod af mønstre snarere end af billeder. Tidlig keramik var bemalet med spiraler, zigzaglinjer, prikker eller dyr. Det var først i De stridende staters tid (omkr. 400 til 221 f.Kr.), at kunstnerne begyndte at inddrage deres omverden i billederne. Japansk maleri er en af de ældste og mest rafinerede af de japanske kunstarter med en bred variation af genrer og stilarter. Japansk malerihistorie er en lang historie om syntese og kamp mellem indfødt japansk æstetik og importerede ideer. Koreansk malerihistorie daterer sig til omkring 100 e.Kr., da den første gang optræder som en uafhængig form. Der har kun været forsket lidt i den og i malerier og fresker fra Goryeo-dynastiets grave (918-1392). Indtil Joseon-dynastiet (1392-1910) kom den væsentligste indflydelse fra kinesisk maleri ( i koreanske landskaber, ansigtstræk, buddhistiske emner og himmelobservationer for at holde trit med den hurtige udvikling i koreansk astronomi).

Østasiatisk maleri 

Kina, Japan og Korea har en stærk tradition for kalligrafi og grafik, så det ofte anses for maleri. Traditionel fjernøstlig maleri er karakteriseret ved vandfarve, mindre relisme, elegante (erotiske) og stiliserede emner, grafisk tilgang, vigtigheden af "hvidt rum" (eller negativt rum) og landskaber som emner i stedet for mennesker. Ud over blæk og farver på silke eller papirruller, var guld på lak også et almindeligt i østasiatisk kunst. Silke var dyrt at male på, og opfindelsen af papiret i første århundrede e.Kr. af eunukken Cai Lun ved Han-hoffet skabte et billigt og udbredt materiale at skrive og male på.

Vaskende luohaner  "Luohan Laundering"  (eksternt link)Af Lin Tinggui fra 1100-tallets Song-dynasti  Fra Smithsonian Freer Gallery of Art(beskrevet i teksten)
Konfucianisme, daoisme og buddhisme spillede vigtige roller i østasiatisk kunst. Malere fra Song-dynastiet i middelalderen som Lin Tinggui og hans Vaskende lohaner ("Luohan Laundering") er et godt eksempel på buddhistiske ideer i kinesisk kunst. Det er på silke (billede og beskrivelse via linkboks) , og de skaldede buddhistiske lohaner (arhat (person som har opnået fuld oplysning) er afbildet i en praktisk situation: tøjvask ved floden.
Selve maleriet er visuelt imponerende med lohanerne portrætteret i detaljer med lyse, uigennemsigtige farver i modsætning til en tåget, brun og kedelig skov. Trætoppene er indhyllet i hvirvlende tåge og danner det fælles "negative rum".

Kunstnere fra det sene 1800-tal som impressionisterne, Van Gogh, Henri de Toulouse-Lautrec og Whistler beundrede i japonismen traditiolnelle japanske ukiyo-e-kunstnere som Hokusai og Hiroshige, og deres arbejder blev påvirket af det.

Kinesisk maleri 

De tidligste overleverede eksempler på malet kinesisk kunst stammer fra De stridende staters tid (481-221 f.Kr.) med malerier på silke eller gravmurmalerier på klipper, mursten eller sten. De var ofte i et enkelt stiliseret format med mere eller mindre rudimentære geometriske mønstre. De afbildede ofte mytologiske væsener, huslige scener, arbejdssituationer eller paladsscener med arbejdere fra hoffet. Kunstværkerne også fra de efterfølgende Qin- (221-207 f.Kr.) og Han-dynastier (202 f.Kr.-220 e.Kr.) blev ikke fremstillet for deres egen skyld eller som et personligt udtryk. Men snarere for at symbolisere og ære begravelsesrettigheder, repræsentationer af mytologiske guddomme eller forfædrenes ånder etc. Malerier på silke af hofembedsmænd og huslige scener findes gennem hele Han-dynastiet, sammen med scener af ridende mænd på jagt eller i militærparader. Man bemalede også tredimensionelle genstande: figurer og statuer som soldaterne og hestestatuerne i terrakottahæren. I det sociale og kulturelle klima i det østlige Jin-dynasti (317-420 e.Kr.) med sæde i Nanjing mod syd blev maleri en af de officielle fritidsbeskæftigelser for de konfuciansk uddannede bureaukrater og aristokrater (sammen med musik spillet på guqin-citar, fantasifuld kalligrafi og poesi som de både skrev og reciterede). Maleri blev en almindelig form for kunstnerisk selvudfoldelse, og i denne periode blev malere ved hoffet eller i de øverste cirkler bedømt og berømmet af ligemænd.

Etableringen af klassisk kinesisk landskabsmaleri tilskrives især Gu Kaizhi (344-406 e.Kr.) fra det østlige Jin-dynasti. Han er en af de berømteste kunstnere i kinesisk historie. Som de langstrakte scener på rulle af Kaizhi fra Tang-dynastiet (618-907 e.Kr.) malede kinesiske kunstnere som Wu Daozi (685-758) levende og yderst detaljerede kunstneriske arbejder på lange horisontale håndruller (der var meget populære under Tang-dynastiet) som hans 87 himmelvæsener (i galleri ovenfor). Malede arbejder i Tang-perioden var idealiserede landskabelige omgivelser med få genstande, personer eller aktiviteter, og var i grunden monokrome naturskildringerne (eksempel: muralerne ved fyrst Yides grav i Qianling-mausoleet)
Den tidlige Tang-maler Zhan Ziqian malede superbe landskabsmalerier, der var forud for deres tid hvad angår realisme. Imidlertid udviklede landskabskunsten sig ikke mod større realisme før i De fem dynastier og ti kongedømmer (907-960 e.Kr.) med ekstraordinære landskabsmalere som Dong Yuan og Gu Hongzhong, der hellere malede livlige og realistiske skildringer af huslige scener som "Nattefest" (Night Revels of Han Xizai, i galleri ovenfor)

Under det kinesiske Song-dynasti (960-1279 e.Kr.) skete der ikke kun udvikling inden for landskabsmaleriet, men også portrætmaleriet blev mere standardiseret og sofistikeret (se kejser Huizong af Song) og nåede sin klassiske modenhed under Ming-dynastiet (1368-1644 e.Kr.).

I slutningen af 1200-tallet og første halvdel af 1300-tallet havde kineserne i det mongolkontrollerede Yuan-dynasti ikke lov til at indtage højere stillinger i regeringen. De v ar forbeholdt mongoler eller andre etniske grupper fra Centralasien; og det kejserlige embedsmandseksamenssystem ophørte for en tid. Mange konfuciansk-uddannede kinerere, som nu manglede beskæftigelse, vendte sig til kunst og teater i stedet, så Yuan-perioden blev en af de livligste og rigeste i kinesisk kunst. Et eksempel på det er Qian Xuan (1235-1305 e.Kr.), som var embedsmand i Song-dynastiet, men som af patriotisme nægtede at tjene ved Yuan-hoffet og gav sig til at male i stedet. Enestående kunst er de rige og detaljerede muraler på Yongle-paladset (billeder via ) eller "Dachunyang Longevity Palace", ('Dachunyangs evighedspalads' ? fra 1262 e.Kr. (på UNESCOs Verdensarvsliste ).  Inde i paladset dækker malerierne mere end 1000 m2 og har for det meste daoistiske temaer. Det var også under Song-dynastiet at kunstnerne samledes i klubber eller til møder for at diskutere egne og andres kunstværker, hvor ros og overtalelse kunne føre til handel og salg af kunstværker. Der kunne imidlertid også være kritik af forskelle i stil og smag hos de forskellige kunstnere. 1088 e.Kr. skrev videnskabsmanden og statsmanden Shen Kuo om et værk af Li Cheng, som han kritiserede på følgende måde:

Skønt kinesene ofte foretrak en høj grad af stilisering, appel til mystik og overnaturlig elegance frem for realisme (som i shan shui-stilen: ”bjerg, vand”) begyndende med middelalderens Song-dynasti, var der (og kom der) mange kinesiske malere, der afbildede naturscener, der var livagtige. Senere lagde kunstnere fra Ming-dynastiet efter Song-dynastiet vægt på intrikate detaljer og realisme i genstande fra naturen, især i skildringer af dyr (ænder, svaner, spurve, tigre, osv.) placeret blandt farvestrålende blomster og krat af buske og træer (et eksempel: det anonyme maleri fra Ming-dynastiet Birds and Plum Blossoms ('Fugle og blommeblomster', link i ). Der var mange berømte kunstnere fra Ming-dynastiet; Qiu Ying er et godt eksempel på en betydelig maler, der også var berømt i sin egen tid, som i sine kunstneriske arbejder benyttede hjemlige scener, travle paladsscener og naturscenerier af floddale og stejle bjerge indhyllet i tåge og hvirvlende skyer. Under Ming-dynastiet var der forskellige og rivaliserende kunstskoler inden for maleri som Wu-skolen og Zhe-skolen.

Klassisk kinesisk maleri fortsatte ind i det tidlige moderne Qing-dynasti med realistisk portrætmaleri som i det sene Ming-dynasti i begyndelsen af 1600-tallet. Portrætterne af Kangxi-kejseren, Yongzheng-kejseren og Qianlong-kejseren er gode eksempler på realistisk kinesisk portrætmaleri. I Qianlong-perioden og det følgende 1800-tal havde europæiske barokstilarter mærkbar indflydelse på kinesisk portrætmaleri, især med effekter af lys og skygge. Europæerne satte pris på østasiatisk maleri og anden kunst (som for eksempel porcelæn og lakvarer) efter de første kontakter i 1500-tallet.

Japansk maleri 
Japansk maleri (絵画) er en af de ældste og mest forfinede af de japanske kunstarter og omfatter en bred vifte af genrer og stilarter.
Som med japansk kunst i almindelighed er historien om det japanske maleri en lang historie om syntese og konkurrence mellem indfødt japansk æstetik og importerede ideer.
Ukiyo-e (omtrent: "billeder af en flydende verden") er en genre af japansk træbloktryk (eller træsnit) og malerier produceret mellem det 17. og det 20. århundrede med motiver af landskaber, teatre og glædeskvarterer. Det er den vigtigste kunstneriske genre inden for træbloktryk i Japan. Japansk grafik især fra Edo-perioden øvede stor indflydelse på vestligt maleri i Frankrig i det 19. århundrede.

Sydasiatisk maleri

Indisk maleri 
Indisk maleri udviklede sig omkring guder og konger. Indisk kunst er en samlebetegnelse for forskellige kunstskoler på det indiske subkontinent. Malerierne varierede fra store freskoer i Ajantagrotterne i Ajanta til de intrikate miniaturemalerier fra Mogulriget til de metaldekorerede arbejder fra Tanjore-skolen (Tanjore eller Thanjavur var hovedstad i Choladynastiet). Malerierne fra Gandhara–Taxila er påvirket af persiske arbejder. Den østlige malestil blev for det meste udviklet omkring Nalanda-kunstskolen. Arbejderne er for det meste inspireret af forskellige scener fra indisk mytologi.

Historie 
De tidligste kendte indiske malerier er klippemalerier fra forhistorisk tid, helleristninger som blandt andet i bjerghulerne ved Bhimbetka, hvoraf nogle er fra før 5.500 f. Kr. Sådanne arbejder blev fortsat, og efter flere årtusinder er de udskårne søjler fra Ajantagrotterne i Ajanta i Maharashtra fine eksempeler på indiske malerier. Farverne, mest nuancer af rød og orange, var mineralske.

Ajantagrotterne i Maharashtra er udhugget hulearkitektur fra omkring 2. århundrede f.Kr. og indeholder malerier og skulpturer, der regnes for mesterværker af både buddhistisk religiøs kunst og verdalig billedkunst.

Madhubani-maleri
Madhubani-maleri er en stil inden for indisk maleri praktiseret i Mithila-regionen i staten Bihar. Oprindelsen fortoner sig i antikken.

Rajput-maleri 
Rajput-maleri var en indisk malestil, der blomstrede gennem 1700-tallet ved de kongelige hoffer i Rajputana. De enkelte kongedømmer udviklede en egen stil, men delte visse fælles træk.

Rajput-malerier skildrer en række temaer og begivenheder fra epos som Ramayana og Mahabharata, Krishnas liv, landskaber og mennesker. Miniaturer var det foretrukne medium, men flere manuskripter indeholder også Rajput-malerier. Der blev også udført malerier på væggene i paladser, indvendigt i forter og 'haveli', navnlig 'haveli' i Shekhawait.

Farverne blev udvundet af forskellige mineralske og vegetabilske materialer, konkylier eller ædelsten; guld og sølv brugtes også. Det var en langvarig proces (ofte ugelang) at fremstille de farverne. Penslerne var meget fine.

Mogul-maleri 
Mogul-maleri (en. Mughal painting) var en særlig indisk malestil, der sædvanligvis anvendtes ved illustration af bøger og manuskripter. Malestilen opstod, udviklede sig og tog form under Mogulriget (16.-19. århundrede).

Tanjore-maleri 
Tanjore-maleri er en vigtig form for klassisk sydindisk maleri knyttet til byen Tanjore i Tamil Nadu.
Denne kunstform går tilbage til begyndelsen af 9. århundrede, en periode domineret af Cholaherskere, som tilskyndede til frembringelse af kunst og litteratur. Malerierne er kendt for deres elegance, smukke farver og sans for detaljer. Motiverne for de fleste af disse malerier er hinduistiske guder og gudinder og scener fra hinduistisk mytologi. I moderne tid er de blevet efterspurgte souvenirs ved festlige lejligheder i det sydlige Indien.

At fremstille et "Tanjore-maleri" har mange faser: Den første etape er klargøring af den foreløbige skitse af billedet på et underlag af lærred klæbet på træ.
Så blandes kridtpulver eller zinkoxid med vandopløselig lim og stryges på underlaget, og for at gøre det glattere bruges et let slibemiddel. Når tegningen er lavet, udføres den videre udsmykning af juveler og klædning på billedet med halvædelsten. Bånd eller tråde bruges også til at dekorere juvelerne eller smykkerne. Derover klæbes bladguld (en. gold foils). Endelig bruges farvestoffer (en. dyes) til malerierne.

Madrasskolen 
Under det britiske styre i Indien fandt kronen, at Madras havde nogle meget talentfulde og kunstneriske begavelser. Da mange briter havde etableret sig i og omkring Madras, blev Georgetown (Chennai) valgt til et institut til de kunstneriske forventninger fra London. Det blev kendt som Madrasskolen. I første omgang blev traditionelle kunstnere ansat til at producere udsøgte møbeltyper, metalarbejder og kuriositeter, og deres arbejde blev sendt til dronningens paladser.

I modsætning til den bengalske skole, hvor 'kopiering' var normen i undervisningen, var skabelsen af nye stilarter, argumenter og tendenser kendetegnende for Madrasskolen.

Bengalskolen 

The Bengal School of Art, den bengalske kunstskole, var en indflydelsesrig kunststil, der blomstrede i Indien under det britiske styre (Britisk Raj) i begyndelsen af det 20. århundrede. Det var forbundet med indisk nationalisme, men blev også understøttet af mange britiske kunstadministratorer.

Den bengalske skole opstod som en avantgardistisk og nationalistisk bevægelse, en reaktion imod de akademiske kunststilarter der tidligere blev fremmet i Indien, både af indiske kunstnere som Raja Ravi Varma (1848-1906) og i de britiske kunstskoler. I kølvandet på den udbredte indflydelse i Vesten fra indiske spirituelle ideer, forsøgte den britiske kunstlærer Ernest Binfield Havel (1861-1934) at reformere undervisningsmetoderne på kunstskolen i Kolkata (dengang Calcutta) ved at tilskynde studerende til at efterligne mogulminiaturer. Det afstedkom stor kontrovers, der førte til en strejke blandt de studerende og klager fra den lokale presse, herunder fra nationalister som mente, at det var et tilbageskridt. Havel blev støttet af kunstneren Abanindranath Tagore, en nevø til digteren Rabindranath Tagore (1861-1941, Nobelpris 1913). Tagore malede en række værker inspireret af mogulkunst, en stil han og Havel mente var udtryk for Indiens forskellige spirituelle kvaliteter, i modsætning til vestens "materialisme". Tagores mest kendte maleri, Bharat Mata ('Moder Indien'), afbildede en ung kvinde, skildret med fire arme som hinduistiske guder med genstande der symboliserede Indiens nationale aspirationer. Tagore forsøgte senere at udvikle forbindelser med japanske kunstnere som led i et ønske om at udarbejde en panasiatisk kunstmodel.

Den bengalske skoles indflydelse i Indien aftog med udbredelsen af modernistiske ideer i 1920'erne. Efter uafhængigheden´viste indiske kunstnere mere tilpasningsevne, idet de lånte fra europæiske stilarter og fusionerede dem med indiske motiver til ny kunst. Mens kunstnere som Francis Newton Souza (1924-2002) og Tyeb Mehta (1925-2009) var mere vestlige i deres tilgang, var der andre som Ganesh Pyne (1937-) og Maqbool Fida Husain (1915-) der udviklede indenlandske stilarter. Efter liberalisering af markedet i Indien har kunstnerne fået mere eksponering på den internationale kunstscene, hvilket hjælper dem til at frembringe nye former for kunst, som hidtil ikke er set i Indien. Jitish Kallat (1974-) blev berømt i slutningen af 1990'erne med sine malerier, som var både moderne og uden for rammerne af en generisk definition. Skønt kunstnere i Indien i det nye århundrede afprøver nye stilarter, temaer og metaforer, ville det ikke have været muligt at få så hurtig anerkendelse uden støtte fra virksomheder, der bevæger sig ind på kunstens område som aldrig før.

Moderne indisk maleri 

Amrita Sher-Gil (1913-1941) var en indisk maler, undertiden omtalt som Indiens Frida Kahlo. Hun betragtes som en vigtig kvindelig indisk maler fra det 20. århundrede, på niveau med ledende figurer fra den bengalske renaissance. Hun har på et tidspunkt været Indiens dyreste kvindelige maler (2007).

Amrita Sher-Gil er blandt de "ni mestre" (Nine Masters), hvis arbejder blev erklæret som kunstskatte af The Archaeological Survey of India i 1976 og 1979, og over 100 af hendes malerier er nu udstillet på National Gallery of Modern Art i New Delhi.

I løbet af kolonitiden fik den vestlige indflydelse virkning på indisk kunst. Nogle kunstnere udviklede en stil, der anvendte vestlige ideer i komposition, perspektiv og realisme til at illustrere indiske temaer. Andre inspireredes af folkekunst som Jamini Roy.

Ved Indiens uafhængighed 1947 gav flere kunstskoler i Indien mulighed for at stifte bekendtskab med moderne teknikker og ideer. Gallerier blev oprettet med dem. Moderne indisk kunst kan vise påvirkning fra vestlige stilarter, men er ofte inspireret af indiske temaer og billeder. Nogle kunstnere er begyndt at opnå international anerkendelse, i første omgang i den indiske diaspora, men også blandt et ikke-indisk publikum.

Progressive Artists' Group (progressive kunstneres gruppe) blev oprettet kort efter Indien blev selvstændigt i 1947 og havde til formål at etablere nye måder at markere Indien på. Grundlæggerne var seks fremtrædende kunstnere: K.H. Ara, S.K. Bakre, H.A. Gade, M.F. Husain, S.H. Raza og F.N. Souza. Skønt gruppen blev opløst i 1956, havde den stor betydning for ændringen af formsproget i indisk kunst. Næsten alle Indiens største kunstnere i 1950'erne havde tilknytning til gruppen. Nogle af dem der er kendt i dag er Bal Chabda, Manishi Dey, Mukul Dey, V.S. Gaitonde, Ram Kumar, Tyeb Mehta og Akbar Padamsee. Andre berømte malere som Jahar Dasgupta, Prokash Karmakar, John Wilkins, Narayanan Ramachandran og Bijon Choudhuri berigede kunsten i Indien. De er blevet en slags ikoner i moderne indisk kunst. Kunsthistorikere som professor Rai Anand Krishna har henvist til de værker af moderne kunstnere, der afspejler indisk etos. Geeta Vadhera har fået anerkendelse for at overføre komplekse, indiske spirituelle temaer til lærredet: sufi-tanker, Upanishaderne og Bhagavad Gita.

Indisk kunst fik et løft med den økonomiske liberalisering af landet siden begyndelsen af 1990'erne. Kunstnere fra forskellige områder begyndte nu at introducere varierede stilarter i deres arbejder. Indiske kunstværker efter liberaliseringen bevæger sig ikke kun inden for rammerne af akademiske traditioner, men også udenfor. Nye koncepter er blevet introduceret som hidtil ikke har været set i indisk kunst. Devajyoti Ray har indført en ny genre 'pseudorealism'. "Pseudorealist kunst" er en kunststil udviklet på indisk jord. Den tager hensyn til den indiske forståelse af abstraktion og bruger den til at omdanne almindelige scener i indisk liv til "fantastiske billeder" (excentriske, groteske, en. 'fantastic images').

I Indien efter liberaliseringen har mange kunstnere etableret sig på det internationale kunstmarked som den abstrakte maler Natvar Bhavsar og billedhuggeren Anish Kapoor, hvis voldsomt store postminimalistiske kunstværker har fået opmærksomhed alene på grund af størrelsen. Mange kunsthuse og gallerier i USA og Europa udstiller indiske kunstværker.

Filippinerne 

Filippinsk maleri kan betragtes som en sammensmeltning af indflydelse fra flere sider, i dets nuværende former især fra vest - med østlige rødder.

Tidligt filippinsk maleri kan findes i begitninger af rituelt lertøj som den højt værdsatte Manunggul-urne (en. Manunggul Jar), en urne til sekundær begravelse.
Man har i hulerne ved Sanga-sanga i provinsen Sulu og Laurente i provinsen Cagayan fundet tegn på tidlig filippinsk pottemagervirksomhed fra så tidligt som 6000 f.Kr. - og at sådan virksomhed skulle være udbredt over hele landet ca. 1000 år senere.
Man havde pottemagervirksomhed før naboerne i Cambodia og samtidig med thaierne hvad der synes at have været en udbredt udvikling af pottemagerteknik under istiden. Tatoveringstraditionen hos de tidlige filippinere er yderligere tegn på en tegne- eller maletradition. Portugiserne kaldte dem Pintados - de bemalede folk fra Visayas Forskellige mønstre med referencer til flora og fauna med himmelske figurer dekorerer kroppene med forskellige farver.

Hos Maranao-folket på det sydlige Mindanao findes eksempler på udførligt malearbejde af tidlige filippinere i deres kunst og arkitektur. De er kendt for deres naga-slanger og for den mytologiske Sarimanok-fugl indskåret og malet på en udskåret bjælke - en Panolong - på deres Torogan eller "kongehus", et residenshus for overklassen.

I 1600-tallet under den spanske periode begyndte man at male i europæisk tradition. De tidligste arbejder var kirke-freskoer, billeder med bibelsk indhold, udskæringer af skulpturer og litografier med kristne motiver og europæisk adel. De fleste malerier og skulpturer i det 19. og 20. århundrede havde religiøse, politiske og landskabelige motiver.
Tidlige modernistiske malere som Juan Luna og Felix Hidalgo kunne udtrykke politiske holdninger i deres arbejder. Kunstnere som Fernando Amorsolo benyttede postmodernistiske udtryk for at illustrere filippinsk kultur, natur og harmoni. Fernando Zóbel anvendte både genkendelige og abstrakte elementer i sit arbejde. I begyndelsen af 1980'erne virkede Elito Circa, kendt som Amangpintor. Han udviklede sin egen stil uden professionel træning og vejledning - og brugte sit eget hår til pensler og signerede med sit eget blod.

Maleriet i Vesten

Egypten, Grækenland og Rom 

Det gamle Egypten var en civilisation med tradition for bemaling af arkitektur og skulptur. Der var også mange vægmalerier i templer og bygninger, og malede illustrationer på papyrusmanuskripter. Murmaleriet og den dekorative bemaling var ofte grafisk, tit mere symbolsk end realistisk. Figurerne havde tydelig kontur og flad silhuet med vægt på symmetri. Der er i egyptisk maleri en tæt forbindelse til de egyptiske hieroglyffer. Malede symboler er blandt de første former i deres skriftsprog. Egypterne malede også på klæde; nogle findes i dag på grund af det tørre klima. Malerierne har skullet medvirke til, at de døde kunne få det behageligt i deres næste tilværelse. Til temaerne hørte rejser gennem efterverdenen eller introduktion af den afdøde i underverdenen af deres beskyttende guder som Ra, Horus, Anubis, Nut, Osiris og Isis. Nogle gravmalerier viser de gøremål, den døde havde i dette liv og som man forestillede sig han ville fortsætte med. I Det nye Rige og senere blev Den egyptiske dødebog lagt med i graven som en vigtig introduktion til efterlivet. Se afsnittet "Sjælen i det ægyptiske efterliv"

Nord for Egypten lå øen Kreta med den minoiske civilisation. Der er ligheder mellem egyptiske murmalerier og dem fra paladset i Knossos. Omkring 1100 f.Kr. blev Grækenland invaderet af stammer nordfra, og græsk kunst tog en ny retning.

Det antikke Grækenland havde betydelige bygmestre, malere og billedhuggere. Parthenon har overlevet til i dag, og græske marmorstatuer hører til det bedste inden for klassisk kunst. Bemaling af lertøj og keramik giver et indblik i samfundet i det antikke Grækenland. Sort- og rødmalede vaser er eksempler herpå.
Der er ikke overleveret bemalede træpaneler, men der findes beskrivelser af samtidige og senere romerne. Til sådanne malere hører Apelles, Zeuxis og Parrhasius. Zeuxis virkede i det 5. århundrede f.Kr. og de skulle være blandt de første der benyttede sfumato. Ifølge Plinius den ældre var realismen i hans billeder så slående, at fugle forsøgte at spise de malede druer. Apelles regnes for en af antikkens største malere på grund af fremragende tegneteknik, farvebehandling og formgivning.

Romersk kunst var påvirket af græsk kunst, men har dog egne træk. Der er overleveret romerske vægmalerier, mange fra villaer i Campania i det sydlige Italien. Man har inddelt dem i fire perioder. og der kan blandt dem være de første med eksempler på trompe-l’œil, pseudoperspektiv og rent landskabsmaleri. Næsten alle malede portrætter, vi har fra antikken, hører til kisteportrætter i busteform fundet på den senantikke begravelsesplads i Al Fayyum (Fayyum-portrætterne). Skønt de hverken var fra den bedste periode eller af bedste kvalitet, kan de alligevel give et indtryk af, hvad det bedste kunne være. Der er også overleveret et lille antal miniaturer fra senantikkens illustrerede bøger og et større antal kopier af dem fra Middelalderen.

Middelalderen 

Efter kristendommen fik stilarterne inden for maleriet en ny ånd og et andet mål.
Efter at byzantinsk kunst havde fastlagt sin stil i løbet af det sjette århundrede, blev vægten især lagt på traditionelle ikonografi og stil, og den ændrede sig kun lidt i det byzantinske riges tusindårige historie og i græsk og russisk ikonmaleri. Byzantinsk maleri har  et særligt hierarkisk islæt med ikoner som en særlig afspejling af det guddommelige.
Der var også mange vægmalerier i fresko, men det er byzantinske mosaikker der er bevaret flest af. Byzantinsk kunst har træk af abstraktion i dets "fladhed" og stærkt stiliserede figurer og landskaber. Dog er der perioder - især i den makedonske kunst i 900-tallet - hvor den byzantinske kunst var mere fleksibel.

Den insulære kunst på De britiske øer var den første udprægede stil i det katolske Europa med maleriet. Der er bevaret miniaturer i illuminerede manuskripter som Book of Kells. Det var måske endda det eneste sted med maleri. Miniaturerne er berømte for deres abstrakte udsmykninger; der var også portrætter bl.a. af evangelisterne.
Karolingisk og ottonsk kunst er også især bevaret i manuskripter, skønt der også findes flere vægmalerier. Kunsten fra denne periode kombinerer insulær og "barbarisk" indflydelse med stærk byzantinsk indflydelse og en stræben efter klassisk monumentalitet og værdighed.

Mure i romanske og gotiske kirker blev dekoreret med fresker og skulpturer, og mange af dem har stor intensitet og kombinerer den dekorative energi i den insulære kunst med en ny monumentalitet i behandlingen af figurer. Der er mange flere lignende miniaturer i illuminerede manuskripter fra denne periode , og de fortsætter ind i gotikken.

Panelmalerier blev mere almindelige gennem den romanske periode under stærk indflydelse fra byzantinske ikoner. Mod midten af 1200-tallet blev middelalderkunst og det gotiske maleri mere realistisk med en voksende interesse for rumlighed og perspektiv. I Italien med Cimabue og hans elev Giotto, og efter ham blev behandlingen af komposition friere hos de bedste malere. De to regnes som de bedste af vestens middelaldermalere. Cimabue brugte inden for den byzantinske tradition en mere realistisk og dramatisk kunst. Giotto bragte disse fornyelser til et højere niveau og blev en af grundlæggerne af den vestlige maletradition. Begge var pionerer i bevægelsen mod mere naturalisme.

Kirkerne fik flere og flere vinduer, og glasmalerier blev en del af udsmykningen som i Notre Dame i Paris. I 1300-tallet var de vestlige samfund blevet rigere, og malere fik nye bestillinger fra adel og borgerskab. Illuminerede manuskripter fik slanke, moderigtigt klædte hofkvinder i landskaberne. Stilen international gotik og panelmalerier og altertavler i tempera vandt frem.

Renæssance og manierisme 

Renæssancen betragtes ofte som maleriets guldalder og varer omtrent fra 1300-tallet til midt i 1600-tallet. I Italien bragte malere som Paolo Uccello, Fra Angelico, Masaccio, Piero della Francesca, Andrea Mantegna, Filippo Lippi, Giorgione, Tintoretto, Sandro Botticelli, Leonardo da Vinci, Michelangelo Buonarroti, Raphael, Giovanni Bellini og Titian maleriet op på et højere niveau eller ind på et nyt spor ved brug af perspektivet, studiet af den menneskelige anatomi og udviklingen af tegne- og maleteknikker.

Flamske, hollandske og tyske malere som Hans Holbein den yngre, Albrecht Dürer, Lucas Cranach, Matthias Grünewald, Hieronymus Bosch og Pieter Bruegel repræsenterer en mere realistik og mindre idealistisk tilgang end deres italienske kolleger. Genremaleriet blev populært blandt malere fra Nordeuropa som Pieter Bruegel. En ny verisimilitude - "overensstemmelse med sandheden eller virkeligheden" - blev mulig med udbredelsen af oliemaleriet som efter traditionen tilskrives Jan van Eyck, en vigtig overgangsfigur mellem middelalder og renæssance. Til forskel fra italienerne, hvis arbejde var præget af kunsten fra det gamle Grækenland og Rom, beholdt kunstnerne fra nord en stilistisk rest fra middelalderens skulptur og illuminerede manuskripter. Samme tendens ses også hos kunstnere under tudorerne i England, der var under stærk påvirkning fra flygtninge fra Nederlandene.

Renæssancemaleriet afspejler den omvæltning i ideer og videnskab (astronomi, geografi), der fandt sted omkring den protestantiske reformation og bogtrykkerkunsten. Dürer, som også var trykker, bemærker, at malere ikke blot er håndværkere, men også intellektuelle eller tænkere. Da man i renæssancen begyndte at male på staffeli og ikke blot vægmalerier opnåede maleriet uafhængighed fra arkitekturen. Efter århundreder, hvor det religiøse billedsprog havde været dominerende, vandt verdslige emner igen indpas i vestlig maleri. Som tidens visioner eller egne forestillinger. Rige mennesker kunne blive mæcener og bekoste portrætter af sig selv og familien.

I 1400- og 1500-tallet blev flytbare panelmalerier stadig mere populære hos både kirken og private, så den ikke længere var begrænset til vægge og altertavler. I højmiddelalderen udviklede der sig en stilart, som nu kendes som manierisme, en 'kunstnerisk manér'. I stedet for den afbalancerede komposition og rationelle tilgang til perspektivet, der havde udviklet sig i slutningen af 1500-tallet, søgte manieristerne ustabilitet, kunstgreb og tvivl. De uforstyrrede ansigter og gestus hos Piero della Francesca og de kølige jomfruportrætter hos Raphael erstattedes af bekymrede udtryk hos Pontormo og følelsesmæssig intensitet hos El Greco. Nogle årtier senere dominerede nordisk manierisme den nederlandske og tyske kunst indtil barokken.

Barok og rokoko 

Maleriet i barokken forbindes ofte med absolutisme og modreformation eller Den katolske reform. At der også blev fremstillet vigtigt barokmaleri i ikke-absolutiske og protestantiske lande understreger dets popularitet, idet stilen spredtes ud over Vesteuropa.

Barokmaleriet er karakteristisk ved stort drama; rig, dyb farve; intenst lys og mørk skygge. Kunsten i barokken skulle vække følelser og lidenskaber i stedet for den kølige rationalitet, der havde været værdsat under renæssancen.  Blandt de største kunstnere regnes Caravaggio, Rembrandt, Frans Hals, Rubens, Velázquez, Poussin og Jan Vermeer. Caravaggio er arvtager til højrenæssancens humanistiske maleri. Hans realistiske skildring af menneskekroppen - taget fra det levede liv og dramatisk sat op mod en mørk baggrund (se chiaroscuro) - chokerede hans samtidige og åbnede et nyt kapitel i maleriets historie. Dramatiske scener med lyseffekter kan ses i værker af Rembrandt, Vermeer, Le Nain-brødrene og Georges de La Tour.

I 1700-tallet fulgte rokoko som en elegantere forlængelse af barokken, ofte med indslag af frivol eller erotisk karakter. Den udviklede sig først inden for kunstindustrien og indendørs udsmykning i Frankrig. Med Ludvig 15 fulgte et skifte i moden for hofkunstnerne og andre malere. I Frankrig nåede rokokoen sit højeste i 1730'erne med værker af Antoine Watteau og François Boucher. Rokokoen beholdt barokkens smag for komplekse former og indviklede mønstre, men begyndte at opløse dem, blandt andet ved kinesiske og orientalske mønstre og asymmetriske kompositioner.

Stilen spredtes med franske kunstnere og franske kobberstik. Den blev godt modtaget i de katolske dele af Tyskland, Böhmen og Østrig hvor den smeltede sammen med tyske barok. Tysk rokoko blev med begejstring anvendt på kirker og paladser, især i syd, mens en preussisk rokoko udviklede sig mere afdæmpet i Kongeriget Preussen hos Frederik den Store af Preussen.

De franske mestre Watteau, Boucher og Fragonard repræsenterede stilen, lige som Giovanni Battista Tiepolo, mens Jean-Baptiste-Siméon Chardin, som hørte til 1700-tallets bedste franske malere, snarere kan betegnes som hyggerokokko ja, anti-rokoko. Portrætmaleriet var vigtigt i alle lande, især i England hvor de ledende var William Hogarth, der malede i en realistisk stil, og Francis Hayman, Angelika Kauffmann (som var schweizer), Thomas Gainsborough og Joshua Reynolds på en mere flatterende måde under indflydelse af Antoon van Dyck. I Frankrig var i rokokoperioden den mere sødladne Jean-Baptiste Greuze (Denis Diderots faroritmaler), Maurice Quentin de La Tour og Élisabeth Vigée-Lebrun elegante og grundige portræt- og historiemalere.

William Hogarth var med i udviklingen af det teoretiske grundlag for skønheden ved rokoko. Skønt han ikke udtrykkeligt henviste til bevægelsen, argumenterede han 1753 i sin analyse af skønheden (Analysis of Beauty) at de hyppigt forekommende bølgelinjer og S-kurver var grundlaget for ynde og skønhed i kunst og natur til forskel fra de lige linjer i klassikken.
Det begyndte at lakke mod enden for rokokoen i 1760'erne da Voltaire og Jacques-François Blondel indledte deres kritik af kunstens overfladiskhed og degeneration. Blondel fordømte det "latterlige virvar af skaller, drager, rør, palmer og planter" i moderne interiører <ref group="note>" Engelsk: ".. Blondel decried the "ridiculous jumble of shells, dragons, reeds, palm-trees and plants" - I den franske artikel Rococo: « ridicule le pêle-mêle des coquillages, dragons, roseaux, palmiers et autres plantes » - Er måske: Blondel, Jacques-François: De la distribution des maisons de plaisance et de la décoration des édifices en général, 1737 - Blondel 1737 </ref>
Omkring 1785 var rokokoen gået af mode i Frankrig, afløst af orden og alvor hos nyklassiske kunstnere som Jacques Louis David.

1800-tallet: Neoklassicisme, historiemaleri, romantik, impressionisme, postimpressionisme, symbolisme 

En neoklassicistisk retning voksede frem i det sene 1700-tal efter rokokoen. Først inden for arkitekturen og senere inden for maleriet med fx David og hans elev Ingres. Hans arbejde indeholdt meget af den sensualitet, der skulle karakterisere den senere romantik, men manglede dens spontaniteten. Romantikken skildrede landskab, naturen og den menneskelige skikkelse, med naturens overordnet mennesket. Der er panteistiske elementer (se Spinoza og Hegel) i deres koncept som går imod oplysningens idealer ved at se menneskets skæbne i et mere tragisk eller pessimistisk lys. Den idé, at mennesket ikke står over naturens kræfter, går imod antikkens græske idealer og renæssancens, hvor mennesket stod øverst og styrede sin egen skæbne. Tankegangen fik romantiske kunstnere til at afbilde det sublime, kirkeruiner, skibsvrag, tåge, massakrer og galskab.

I løbet af 1800-tallet blev malerne mere uafhængige af mæceners krav om scener fra religion, mytologi, historie og portrætter. Ideen om 'kunst for kunstens skyld' vandt indpas i arbejder af Goya, Constable og Turner. Romantiske kunstnere gjorde landskabsmaleriet til en selvstændig genre. Før var det kun baggrund for figurkompositioner.
Malere fra denne periode tæller Eugène Delacroix, Théodore Géricault, J.M.W. Turner, Caspar David Friedrich og John Constable. Francisco de Goyas senere arbejder viser hans interesse for det irrationelle, mens Arnold Böcklin fremkalder en stemning af mystik, og James McNeill Whistler fra den den æstetiske bevægelse en blanding af raffinement og dekadence.
I USA kaldtes den romantiske bevægelse inden for landskabsmaleri for Hudson River School: med malere som Thomas Cole, Frederic Edwin Church, Albert Bierstadt, Thomas Moran og John Frederick Kensett. Luminisme var en bevægelse inden for amerikansk landskabsmaleri med forbindelser til Hudson River-skolen.

Camille Corot fra Barbizon-skolen malede både romantisk og realistisk. Hans arbejder er forløbere for impressionismen; det samme gælder Eugène Boudin, som var en af de første franske landskabsmalere, der malede udendørs. Han havde også indflydelse på Claude Monet, som han i 1857 tog med ud til friluftsmaleriet. Gustave Courbet var vigtig for det realistiske maleri ved 1800-tallets midte. I den sidste tredjedel af århundredet arbejdede impressionister som Édouard Manet, Claude Monet, Pierre-Auguste Renoir, Camille Pissarro, Alfred Sisley, Berthe Morisot, Mary Cassatt og Edgar Degas på en mere direkte måde end før set.
De undgik allegori og fortælling til fordel for særlige svar på den moderne verden. De malede ofte uden forstudier, idet de stolede på deres tegneevner og en kromatisk palet.
Manet, Degas, Renoir, Morisot og Cassatt arbejdede mest med mennesker. Både Manet og Degas genfortolkede en klassisk kanon for figurafbildning: Manets fik en uvenlig modtagelse. Renoir, Morisot og Cassatt hentede inspiration i scener fra det daglige liv, Renoir med fokus på nøgenstudier af kvinder. Monet, Pissarro og Sisley brugte landskabet som deres primære motiv med vægt på omskifteligheden i lys og vejr. Mens Sisley for det meste holdt sig til impressionisternes opfattelse af landskabet, afsøgte Monet mulighederne i stadige skiftende farver og situationer, kulminerende med en serie åkander malet i hans have i Giverny.

Pissarro brugte nogle af eksperimenterne fra postimpressionismen. Lidt yngre malere som Vincent van Gogh, Paul Gauguin og Georges Seurat førte sammen med Paul Cézanne kunsten i retning af modernismen. For Gauguin afløstes impressionismen af en personlig symbolisme; Seurat omdannede impressionismens brudte farver til et optisk studie med friseagtig karakter.
Van Goghs turbulente maleteknik sammen med en fuldtonet brug af farver var forløber for ekspressionisme og fauvisme; og Cézanne, der ville forene klassisk komposition med abstraktion af naturlige former, blev efterhånden føreren for kunsten i begyndelsen af 1900-tallet, the father of us all.
Impressionismens fortryllelse nåede også amerikansk impressionisme som hos Childe Hassam, John Twachtman og Theodore Robinson; og i Australien hvor malere fra Heidelberg-skolen som Arthur Streeton, Frederick McCubbin og Charles Conder malede en plein air og især var interesserede i det australske landskab og lys.
Impressionismen øvede også indflydelse på andre malere som portræt- og landskabsmaleren John Singer Sargent. Ved indgangen til 1900-tallet var der i Amerika en indlandsk og nærmest insulær realisme, der i udstrakt grad kom til udtryk i arbejder af Thomas Eakins, i Ashcan-skolen og i Winslow Homers landskabs- og marinemalerier. Homers billeder var dybt forankret i naturlige formers soliditet. Det visionære landskab - et motiv der beroede meget på nattens tvetydighed - havde sine udøvere i Albert Pinkham Ryder og Ralph Albert Blakelock.

I det sene 1800-tal var der også adskillige ret forskellige grupper af symbolistiske malere, hvis arbejder var i samklang med yngre kunstnere i 1900-tallet, især fauvisterne og surrealisterne som Gustave Moreau, Odilon Redon, Pierre Puvis de Chavannes, Henri Fantin-Latour, Arnold Böcklin, Edvard Munch, Félicien Rops og Jan Toorop, Gustave Klimt og russiske symbolister som Mikhail Vrubel.

Symbolistiske malere benyttede mytologi og drømmeagtigt billedsprog for at skabe et visuelt sprog for sjælen, med malerier der kunne fremstille en statisk verden af stilhed. Dens symboler var ikke de kendte emblemer af mainstream ikonografi, men stærkt personlige, private, obskure og tvetydige. Mere som filosofi end som stilretning øvede de symbolistiske malere indflydelse på den samtidige Art Nouveau-bevægelse og Les Nabis. I drømmeagtige motiver er der symbolistiske malere på tværs af århundreder og kulturer. Til i dag. Bernard Delvaille har beskrevet René Magrittes surrealisme som "symbolisme plus Freud".

Noter og referencer 
 Artiklen er under oversættelse fra den engelske, påbegyndt med denne version fra 10. februar 2011

Noter tilkommet under og efter oversættelsen

Referencer

Historie
Kunsthistorie