Borgerkrigen i Libyen

Borgerkrigen i Libyen er en borgerkrig, der startede i 2011 med fremkomsten af en NATO-støttet fraktion i landet.
     
I februar 2011 blev der meldt om sammenstød under demonstrationer i Libyen, hvilket i FN-regi bl.a. førte til en beslutning om at udsende en undersøgelseskommission til undersøgelse af påståede brud på menneskerettighedslovgivning i den forbindelse.  Den 1. marts 2011 vedtog det amerikanske Senat resolution S.Res.85 hvori FN's Sikkerhedsråd opfordres "to take such further action as may be necessary to protect civilians in Libya from attack, including the possible imposition of a no-fly zone over Libyan territory." Den 17. marts 2011 vedtog FN's Sikkerhedsråd resolution 1973 (2011), hvori sikkerhedsrådet "Authorizes Member States that have notified the Secretary-General, (...), to take all necessary measures, notwithstanding paragraph 9 of resolution 1970 (2011), to protect civilians and civilian populated areas under threat of attack in the Libyan Arab Jamahiriya, including Benghazi, while excluding a foreign occupation force of any form on any part of Libyan territory," 

Den 19. marts 2011 påbegyndte en koalition bestående af bl.a. USA, Storbritannien, Frankrig og Danmark en militæroperation i Libyen. Koalitionens medlemmer tilkendegav, af flere omgange, at støtte den i Benghazi den 5. marts 2011 formelt stiftede forsamling. Militæroperationen kom i perioden fra den 31. marts til den 31. oktober 2011  formelt under NATO's kommando. I denne periode, hvor koalitionen, ifølge NATO, fløj over 26.000 togter, blev Libyens regering drevet ud af Tripoli og dennes leder Muammar Gaddafi dræbt.
       
I 2014 mislykkedes et forsøg, på at danne et af alle parter anerkendt parlament.  Perioden efter 2011 har været præget af fortsatte kampe, opsplitning og et betydeligt sammenbrud i landets sikkerhedssituation, økonomi og evne til at håndtere migration.

Baggrund 
I 1969 ledte Muammar Gaddafi et statskup mod kong Idris I og kom herved til magten i Libyen. Muammar Gaddafis The Green Book beskriver dennes politiske filosofi i forhold til bl.a. styreform, økonomi og uddannelse. 

Libyen havde i 2010 en med flere europæiske lande sammenlignelig bruttonationalindkomst per indbygger samt den højeste middellevealder og det højeste Human Development Index i Afrika.
     
I starten af 2011 fandt regeringskritiske protester sted i en række arabiske lande heriblandt Tunesien, Egypten, Yemen, Bahrain og Libyen.
Baggrunden for at der i Libyens tilfælde, blev vedtaget en FN kapitel VII resolution og iværksat en militæroperation, er blevet undersøgt af det britiske parlament i regi af the House of Commons Foreign Affairs Committee. I rapporten om undersøgelsen, som komiteen offentliggjorde den 14. september 2016, finder komiten at andre motiver udover civilist beskyttelse ser ud til at have gjort sig gældende. Komiteen peger bl.a. på en aktindsigt i en e-mail sendt til den amerikanske statssekretær Hillary Clinton den 2. april 2011, hvori en af dennes rådgivere bl.a. rapporterer følgende:
"On April 2, 2011 sources with access to advisors to Salt al-Islam Qaddafi stated in strictest confidence that while the freezing of Libya's foreign bank accounts presents Muammar Qaddafi with serious challenges, his ability to equip and maintain his armed forces and intelligence services remains intact. According to sensitive information available to this these individuals, Qaddafi's government holds 143 tons of gold, and a similar amount in silver. During late March, 2011 these stocks were moved to SABHA (south west in the direction of the Libyan border with Niger and Chad); taken from the vaults of the Libyan Central Bank in Tripoli. This gold was accumulated prior to the current rebellion and was intended to be used to establish a pan-African currency based on the Libyan golden Dinar. This plan was designed to provide the Francophone African Countries with an alternative to the French franc (CFA). 

(Source Comment: According to knowledgeable individuals this quantity of gold and silver is valued at more than $ 7 billion. French intelligence officers discovered this plan shortly after the current rebellion began, and this was one of the factors that influenced President Nicolas Sarkozy's decision to commit France to the attack on Libya. According to these individuals Sarkozy's plans are driven by the following issues: a. A desire to gain a greater share of Libya oil production, b. Increase French influence in North Africa, c. Improve his internal political situation in France, d. Provide the French military with an opportunity to reassert its position in the world, e. Address the concern of his advisors over Qaddafi's long term plans to supplant France as the dominant power in Francophone Africa)"

Forløb 
15. februar 2011 det amerikanske udenrigsministerium angiver at have startet med at advare amerikanske statsborgere.

21. februar 2011 chargé d’affaires a.i. ved Libyens faste mission ved FN, Ibrahim Dabbashi, anmoder FN's Sikkerhedsråd om at afholde et møde.  Et møde med en lang række indbudte medlemsstater, blev afholdt privat uden ordret protokol dagen efter, hvor "The Security Council heard a statement by the representative of the Libyan Arab Jamahiriya."

24. februar 2011 den første i en række udskrifter af telefonsamtaler mellem USA's præsident Barack Obama og stats og regeringslederne i Frankrig, Storbritannien, Italien, Tyrkiet og Tyskland offentliggøres.  I den sidste, der er dateret den 26. februar 2011, hedder det om Libyens regeringsleder Muammar Gaddafi: "he has lost the legitimacy to rule and needs to do what is right for his country by leaving now."

25. februar 2011 FN's Menneskerettighedsråd vedtager uden afstemning  resolution A/HRC/RES/S-15/1, hvori det bl.a. besluttes, at udsende en undersøgelseskommission til undersøgelse af påståede brud på   menneskerettighedslovgivning i Libyen. 
 
26. februar 2011 FN's Sikkerhedsråd vedtager enstemmigt resolution 1970 (2011), hvori sikkerhedsrådet indfører en række internationale sanktioner herunder en våbenembargo (paragraf 9) og henviser "situationen i Den Libyske Arabiske Jamahiriya siden den 15. februar 2011" til Den Internationale Straffedomstol. 
 
1. marts 2011 det amerikanske Senat vedtager enstemmigt resolution S.Res.85, som "(7) urges the United Nations Security Council to take such further action as may be necessary to protect civilians in Libya from attack, including the possible imposition of a no-fly zone over Libyan territory;"

12. marts 2011 Den Arabiske Liga's Råd vedtager resolution 7360, som      
"Recalling its commitment to preserve Libyan territorial integrity, regional security, political independence and civil peace; to ensure the safety and security of Libyan citizens, the national unity and independence of the Libyan people and their sovereignty over their territory; and to reject all forms of foreign intervention in Libya; and emphasizing that failure to take the measures necessary to end this crisis will lead to foreign intervention in Libyan internal affairs,
Decides
1. To call upon the Security Council, in view of the deterioration in the situation in Libya, to shoulder its responsibilities and take the measures necessary to immediately impose a no-fly zone on Libyan military aircraft and establish safe havens in areas that are exposed to bombardment, as precautionary measures that will provide protection for the Libyan people and the various foreign nationals resident in Libya while respecting the sovereignty and territorial integrity of neighbouring States."

17. marts 2011 FN's Sikkerhedsråd vedtager resolution 1973 (2011), hvori sikkerhedsrådet "Authorizes Member States that have notified the Secretary-General, (...), to take all necessary measures, notwithstanding paragraph 9 of resolution 1970 (2011), to protect civilians and civilian populated areas under threat of attack in the Libyan Arab Jamahiriya, including Benghazi, while excluding a foreign occupation force of any form on any part of Libyan territory,"    
  Frankrig, Libanon, Storbritannien og USA indsendte resolutionsforslaget. Bosnien-Hercegovina, Colombia, Frankrig, Gabon, Libanon, Nigeria, Portugal, Storbritannien, Sydafrika og USA stemte for. Brasilien, Indien, Kina, Rusland og Tyskland undlod at stemme. 
  
18. marts 2011 Folketinget vedtager enstemmigt "B 89 Forslag til folketingsbeslutning om et dansk militært bidrag til en international militær indsats i Libyen."

19. marts 2011 militæroperation påbegyndes.  

23. marts 2011 Storbritanniens kommandør af luftoperationerne meddeler: "We are now applying sustained, unrelenting pressure on the Libyan Armed Forces. Their air force no longer exists as a fighting force,"

14. april 2011 Det Hvide Hus i USA offentliggør "Joint Op-ed by President Obama, Prime Minister Cameron and President Sarkozy: ‘Libya's Pathway to Peace’" hvori det hedder: "However, so long as Gaddafi is in power, NATO and its coalition partners must maintain their operations so that civilians remain protected and the pressure on the regime builds. Then a genuine transition from dictatorship to an inclusive constitutional process can really begin, led by a new generation of leaders. For that transition to succeed, Colonel Gaddafi must go, and go for good."

16. maj 2011 anklager ved Den Internationale Straffedomstol meddeler at ville søge en anholdelsesbegæring mod Libyens regeringsleder Muammar Gaddafi.

16. september 2011 FN's Generalforsamling vedtager resolution 66/1, om bl.a. at lade repræsentanter for den i Benghazi den 5. marts 2011 formelt stiftede forsamling, Det Nationale Overgangsråd, repræsentere Libyen i FN.

20. oktober 2011 Libyens regeringsleder Muammar Gaddafi er blevet dræbt.

31. oktober 2011 NATO meddeler at organisationens militæroperation i Libyen er til ende.

11. september 2012 amerikansk diplomatisk ejendom i Benghazi bliver angrebet. Fire amerikanere, herunder USA's ambassadør i Libyen Chris Stevens, bliver dræbt. 

26. juli 2014 USA og efterfølgende bl.a. Frankrig og Storbritannien rømmer landenes ambassader i Libyen.

Internationale reaktioner 
 Udenrigsminister Lene Espersen udmeldte den 18. februar 2011: "Jeg tager skarpt afstand fra den vold og knægtelse af menneskerettigheder og ytringsfrihed, som i flere lande i Mellemøsten har været myndighedernes svar på fredelige demonstrationer,"

 Rådet for Den Europæiske Union erklærede den 28. februar 2011, at være gået videre end de internationale sanktioner i FN-sikkerhedsrådsresolution 1970 (2011).

 Højkommissær for menneskerettigheder Navi Pillay, udtrykte den 18. februar 2011 fordømmelse og bekymring over rapporter om vold i forbindelse med protester i en række mellemøstlige og nordafrikanske lande, herunder Bahrain, Libyen og Yeman. 

 Generalsekretær Anders Fogh Rasmussen erklærede den 27. marts 2011: "NATO Allies have decided to take on the whole military operation in Libya under the United Nations Security Council Resolution. Our goal is to protect civilians and civilian-populated areas under threat of attack from the Gaddafi regime."

 Udenrigsminister Jonas Gahr Støre udmeldte den 19. februar 2011: "Jeg fordømmer voldsbruken mot fredelige demonstranter i Libya, Bahrain og Jemen."

 Udenrigsminister William Hague udmeldte den 19. februar 2011: "The British Government is deeply concerned by continuing reports overnight of unacceptable violence used against protesters in Libya, Bahrain, and Yemen and the deaths of protesters."

 Drabet på Libyens regeringsleder Muammar Gaddafi, blev  kommenteret med grin og en parodi på et Julius Cæsar citat, af den amerikanske statssekretær Hillary Clinton.

Se også 
 NATO bombing of Yugoslavia
 Liste over nuværende væbnede konflikter

Referencer

Eksterne henvisninger 

 www.um.dk 
 Translated transcript of February 20, 2011 speech 
 www.b.dk. Hvem har magten i Libyen
 Der Spiegel: Aufstand in Libyen
 Der Spiegel: Libya
 New York Times: Libya — Protests and Revolt (2011)

Begivenheder i 2011
Libyen
Protesterne i den arabiske verden 2010-2011
Libyen