kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Erkki Melartin

Erkki Melartin (2. februar 1875 i Helsinki, Finland – 14. februar 1937) var en finsk komponist og lærer.

Melartin er nok mest kendt som symfoniker. Han har komponeret otte symfonier i lyrisk stil, hvoraf kun de første 6 er udgivet og spillet og indspillet. Han fjerner sig i stil væsentligt fra sin samtidige kollega Jean Sibelius
Han var den første komponist i Finland, som komponerede i stil med Gustav Mahler. 

Han har undervist bl.a. Uuno Klami. Han komponerede ligeledes orkesterværker, klaverværker, vokalværker og kammermusik.

Udvalgte værker  

 Symfoni nr. 1 (1902) - for orkester
 Symfoni nr. 2 "Tornerose" (1904) - for orkester
 Symfoni nr. 3 (1907) - for orkester
 Symfoni nr. 4 "Sommersymfoni" (1912) - for orkester
 Symfoni nr. 5 "Lille Symfoni" (1915) - for orkester 
 Symfoni nr. 6 (1924) - for orkester
 Symfoni nr. 7 "Sinfonia gaia" (1935-1936) (ufærdig) - for orkester
 Symfoni nr. 8 (1936-1937) (ufuldstændig) - for orkester

Kilde 
 Om Erkki Melartin 

Komponister fra Finland
Klassiske komponister fra det 20. århundrede
Leevi Madetoja

Leevi Antti Madetoja (født 17. februar 1887 i Oulu, Finland, død 6. oktober 1947 i Helsinki) var en finsk komponist.

Madetoja var en romantisk komponist inspireret af Jean Sibelius. Han har komponeret tre symfonier, orkesterværker, en opera, en ballet, og symfoniske digte.
Han hører til en af Finlands tidlige betydningsfulde komponister.

Biografi 
Hans fader emigrerede til USA for at tjene penge til familien, men døde der af tuberkulose uden at have set sin søn.

Han studerede musik ved Helsingfors universitet og hos Jean Sibelius 1906-1910, i Paris hos Vincent d'Indy 1910–1911 og i Wien og Berlin 1911–1912. Årene 1912-1914 var han assisterende kapelmester for Filharmoniska orkestern i Helsingfors og 1914-1916 leder af Vyborgs musikvenners orkester og lærer ved byens orkesterskole. Da han vendte tilbage til Helsingfors, blev han lærer i musikteori og musikhistorie ved Helsingfors konservatorium frem till 1939. Han var tillige aktiv som musikkritiker i Helsingin Sanomat 1916-1932 og som musiklærer ved universitetet 1926-1947. Professor 1937.

Madetoja oprettede i 1917 sammen med komponisten Robert Kajanus Finlands tonkonstnärsförbund. Han blev medlem af Kungliga Musikaliska Akademien 1935.

Han er begravet på Sandudds begravningsplats i Helsingfors.

Musikken 
Musikken er stærkt påvirket af österbottnisk folkemusik, og Madetoja ved siden af Jean Sibelius en vigtig repræsentant for den finske senromantik. I begyndelsen komponerede han i den stil og var stærkt påvirket af Richard Strauss. Et eksempel på dette er den første symfoni. Allerede i symfoni nr. 2 har han fundet et mere selvstændigt tonesprog. Naturens skønhed kontrasteres her mod den finske borgerkrig under hvilken både hans broder og hans komponistkollega Toivo Kuula døde.

I 1923 komponerede han den finske nationalopera Österbottningar (finsk: Pohjalaisia) og derefter fandt han en lettere, fransk inspireret stil, som også var et resultat af et ophold i Frankrig 1926. Der skrev han symfoni nr. 3 og balletsuiten Okon Fuoko. Hans anden opera Juha (1935) fik ikke samme succes som Österbottningar.

Efter færdiggørelsen af kantaten Lauluseppele i 1938 bragte økonomiske bekymringer og dårligere helbred til en nedgang i kompositionsvirksomheden. Frem til hans død tilkom kun nogle a cappella-korværker under årene 1945 og 1946.

Værker 
 Pianotrio, e-Moll Op. 1
 Sonatine för violin och piano Op. 19
 Kuoleman Puutarha ("Dødens have") for piano Op. 41
 Lyrisk suite Op. 51
 Kullervo, symfonisk dikt efter Kalevala (1913)
 Symfoni nr. 1 (1914-1916) - for orkester
 Symfoni nr. 2 (1916-1918) - for orkester
 Comedy ouvertyr (1923)
 Operaen Österbottningar (Pohjalaisia) (1923)
 Symfoni nr. 3 (1925-1926) - for orkester
 Balletpantomimen Okon fuoko (1927)
 Operaen Juha (1935)
 Kantaten Lauluseppele (1938)
 I alt 34 korværker (1908-1946)

Kilde 
 Om Leevi Madetoja

Noter 

Komponister fra Finland
Klassiske komponister fra det 20. århundrede
Hegermann-Lindencrone

Hegermann-Lindencrone er en nulevende dansk adelsslægt tilhørende lav- og sværdadelen.

Militærslægten Hegermann føres tilbage til kommandant på Frederiksholm ved Kristianssand, kaptajn Diderich Hegermann (død 1718), der formentlig var af tysk herkomst. Hans søn, oberstløjtnant Diderik Hegermann (1697-1772) var fader til oberstløjtnant, krigskommissær Cay Detlev Hegermann (1732-1800). Denne havde sønnerne general, statsråd Diderik Hegermann (1763-1835) — hvis efterkommere lever i Norge — generalmajor Frederik Christian Otto Hegermann (1769-1841) og general, kammerherre Johan Hendrik Hegermann-Lindencrone (1765-1849), der var gift med forfatterinden Mette Louise Christiane Frederikke Hegermann-Lindencrone, født de Lindencrone (1778-1853) og som 2. maj 1818 optoges i den danske adel med navnet Hegermann-Lindencrone.

Blandt dette ægtepars børn var generalløjtnant, kammerherre Cai Ditlev Hegermann-Lindencrone (1807-1893) og oberst Diderik William Hegermann-Lindencrone (1817-1885). Cai Ditlev Hegermann-Lindencrone var fader til gesandt, gehejmekonferensråd Johan Henrik Hegermann-Lindencrone (1838-1918) og generalmajor, kammerherre Johan Frederik (Fritz) Hegermann-Lindencrone (1840-1938).

Diderik William Hegermann-Lindencrone var fader til porcelænsmaleren og keramikeren Effie Frederikke Nicoline Octavia Hegermann-Lindencrone (1860-1945).

Johan Henrik Hegermann-Lindencrone var fader til jurist og teaterdirektør Cai Ditlev Hegermann-Lindencrone (1881-1947).

Fritz Hegermann-Lindencrone var fader til ritmester Johan Herman Hegermann-Lindencrone (1872-1929).

Våben 
Slægtens våben er identisk med Lindencrones, men med et hjerteskjold, der viser en stork stående på ét ben i guld felt.

Kilder 
 Albert Fabritius, "Hegermann-Lindencrone", i: Povl Engelstoft & Svend Dahl (red.), Dansk Biografisk Leksikon, København: J.H. Schultz Forlag 1932-44.
 Danmarks Adels Aarbog 1906, s. 174-175.
 Dansk Adelskalender (1878)

 
Adelsslægter fra Danmark
Magnus Friedrich von Barner

Magnus Friedrich von Barner (1720 – 31. maj 1815 i Slesvig by) var en dansk officer.

Han var søn af den mecklenburgske adelsmand Christoph Magnus von Barner til Cressin, kom i en alder af nogle og tyve år til Danmark og fik ansættelse som premierlieutenant i Livgarden til Fods, hvor han, efter 1756 at være udnævnt til kaptajn, blev kompagnichef 1762 og major 1765. 1767 blev han oberstløjtnant ved Sjællandske Infanteriregiment, men overgik i slutningen af året til Danske Livregiment, som han efter regimentschefens død 1770 midlertidig kommanderede. Hans embedsførelse synes ikke at have været den bedste, i alle fald kom han på kant med Struensees parti, og efter først at være tildelt en irettesættelse for forsømmelighed blev han ved kabinetsordre af 17. maj 1771 forsat til nordenfjeldske regiment i Norge med skarpt pålæg om inden sin afrejse at aflevere regimentskassen i rigtig stand til oberstløjtnant Hans Jacob Henning Hesselberg, der under oberst Seneca Otto von Falkenskiold overtog hans kommando.

Efter kuppet mod Struensee 17. januar 1772 blev Hesselberg imidlertid sat i fængsel på Bremerholm, og de nye magthavere kaldte Barner tilbage og ansatte ham på ny som kommandør for Livregimentet, hvis nominelle chef var Carl Wilhelm Sames. 1774 fik Barner obersts karakter, men han følte sig misfornøjet med at stå som næstkommanderende og indgav samme år sin ansøgning om afsked. Ansøgningen bevilgedes dog ikke, fordi man, som det hedder, ikke kunne se, af hvilken kasse hans pension skulle tages, og man søgte at stille ham til freds med løfte om befordring. Denne udeblev dog noget, da man heller ikke kunne se, af hvilken kasse regimentschefsgagen skulle tages, og Barner ytrede gentagne gange sin utålmodighed, men endelig 1777 imødekom man hans længe nærede ønske og gjorde ham til chef for Livregimentet. Året forud var han blevet naturaliseret som dansk adelsmand, 1780 blev han udnævnt til generalmajor. 1787 fik han afsked på grund af svagelighed og tilbragte resten af sin tid mest i Slesvig, hvor han, hele 95 år gammel, døde ugift 31. maj 1815.

Kilder 
 S.A. Sørensen, "Magnus Friedrich von Barner", i: C.F. Bricka (red.), Dansk Biografisk Lexikon, København: Gyldendal 1887-1905.

Magnus Friedrich
Danskere i 1700-tallet
Generalmajorer fra Danmark
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Caroline Adelheid Cornelia von Baudissin

Caroline Adelheid Cornelia rigsgrevinde von Baudissin, født Schimmelmann (født 21. januar 1760 i Dresden, død 17. januar 1826 på Knoop) var en tysk forfatter.

Hun var datter af købmanden, senere dansk greve og skatmester Heinrich Carl von Schimmelmann og hustru Caroline Tugendreich Friedeborn (1730-1795) og havde seks søskende, bl.a. grev Ernst Heinrich von Schimmelmann og grevinde Friederike Juliane von Reventlow, som var centrum for Emkendorfkredsen.

I året 1776 blev hun gift med grev Heinrich Friedrich von Baudissin. Ved samme lejlighed købte den rige svigerfader det forgældede gods Knoop af Baudissin og gav ham både godset og en sum penge som en stor medgift, som parret i 1790'erne anvendte på at bygge en ny hovedbygning. Den danske arkitekt Axel Bundsen var ophavsmand til byggeriet.

På en rejse i 1791 gjorde hun i Karlsbad bekendtskab med digteren Johann Gottfried von Herder, der opholdt sig her i en badekur, og fattede et inderligt venskab til ham; Herder helligede hende et smukt og inderligt lille digt, hvori han priser hendes hjertensgodhed, uskyld og ånd, beklager, at de er skilte så langt fra hinanden, og udtaler ønsket om gensyn ("An Cornelia", Gedichte, 3. Buch). Som forfatterinde har hun mest gjort sig bekendt ved en belærende folkebog: Die Dorfgesellschaft, ein unterrichtendes Lesebuch für das Volk (Kiel 1792; oversat på dansk af Hasse 1793). Hun døde 17. januar 1826 på godset Knoop.

Kilder 

 

Slægten Schimmelmann
Caroline Adelheid Cornelia
Faglitterære forfattere fra Tyskland
Personer i oplysningstiden
Personer fra Dresden
Personer fra Sønderjylland (på tværs af landegrænser)
EB/Streymur

EB/Streymur er en færøsk fodboldklub, som blev etableret i 1993 efter en fusion mellem EB fra Eiði (Eiðis Bóltfelag), som blev etableret i 1913 og Streymur fra Streymnes og Hvalvík, som blev etableret i 1976. EB/Streymurs bedste fodboldhold spiller i Betrideildin, som er mændenes top-division. EB/Streymur har vundet det færøske mesterskab to gange, i 2008 og 2012 og den færøske pokalturnering fire gange: 2007, 2008, 2010, 2011.

Trænere
 Hans Jákup Andreasen (1993)
 Páll Guðlaugsson (Jan 1994–Juni 94)
 Bergur Magnussen (Juni 1994–Dec 94)
 Harry Benjaminsen (1997)
 Jón Sólsker
 Bergur Magnussen (2001)
 Trygvi Mortensen (2002)
 Piotr Krakowski (2003–07)
 Sámal Erik Hentze (2007)
 Sigfríður Clementsen (Jan 2008–Juni 09)
 Heðin Askham (Aug 2009–Dec 12)
 Rúni Nolsøe (Jan 2013––2014)
 Eliesar Olsen (2015)
 Olgar Danielsen (2016)
 Heðin Askham (2017–2018)
 Jákup Martin Joensen (2019–)

Referencer 

Fodboldklubber i Færøerne
Etableret i 1953
Washington Allston

Washington Allston (født 5. november 1779 i Georgetown, South Carolina, død 9. juli 1843 i Cambridge, Massachusetts) var en amerikansk maler og digter.

Efter at have forsøgt sig i malerkunsten i sit fædreland tog han for sin kunstneriske udviklings skyld til London, opholdt sig derpå i længere tid i Frankrig og Italien (blev her ven med Bertel Thorvaldsen), var en kortere tid hjemme, så atter i Europa og vendte igen 1818 tilbage til sin hjemstavn. Allston slog først ret igennem med sit Elisa opvækker en Død (1811), der skaffede ham British Institution’s første pris. Allston ynder fortrinsvis gammeltestamentlige emner (Jakob’s Drøm, Jeremias (Yale College i New Haven), Elias i Ørkenen, Samuel’s Skygge m.fl.) og vælger ofte motiver af uhyggelig, gruopvækkende karakter (Heksen i Endor). Hans højtstræbende kunst, der beundredes af hans landsmænd, manglede dog et tilstrækkelig sikkert teknisk grundlag. Af hans portrætter kom Benjamin Wests til Boston Athenæum, Samuel Taylor Coleridges (1814) til National Portrait Gallery i London. Allston har tillige optrådt med held som forfatter (om kunst; hans skrifter i den retning udkom i to bind 1850) og digter.

Kilder 
 

Malere fra USA
Digtere fra USA
Amerikanere i 1700-tallet
Amerikanere i 1800-tallet
Ilim

Ilim () er en flod i Irkutsk oblast i Rusland og er en af bifloderne til Angara fra højre. Floden er 589 kilometer lang og har et afvandingsareal på 30.300 km². 

Floden fryser normalt til sent i oktober og er islagt til tidligt i maj. De største bifloder til Ilim er Kotsjenga, Tuba og Tjora.

Floder i Irkutsk oblast
Altichiero

Altichiero da Zevio (ca. 1330 i Zevio – ca. 1390 i Verona) var en italiensk maler fra 14. århundrede, virkede i Verona og Padua. I Verona malede han blandt meget andet til Scaliger’s palads det i sin tid højt skattede, nu forsvundne Jerusalems Erobring. I Padua udførte han sammen med sin lærling Jacopo d'Avanzi Korsfæstelsen, freskerne i San Felice-Kapellet (scener af den hellige Jakob’s Liv) og i San Giorgio, hvor bl.a. Sankt Georgs-legenden er fremstillet. I disse betydelige værker brydes på en ejendommelig måde trangen til dramatisk liv og trofast naturiagttagelse med den fra den ældre kunst nedarvede stivhed. Under påvirkning fra Giotto di Bondone bliver Altichiero grundlæggeren af den gammelveronesiske malerskole.

Litteratur 
P. Schubring, Altichiero und seine Schule, Leipzig 1898

Eksterne henvisninger 

 

Malere fra Italien
Khatanga

Khatanga (russisk: Хатанга) er en flod i Krasnojarsk kraj i Rusland. Den begynder ved sammenløbet af floderne Kotuj og Kheta, og løber derefter 227 km mod nordøst til den munder ud i Khatangabugten i Laptevhavet.

Medregnet Kotuj, den længste tilløbsflod, er Khatanga 1636 km lang, med et afvandingsområde på 364.000 km². Der er over 112.000 indsøer i Khatangas afvandingsområde, med et samlet areal på 11.600 km².

Floden fryser til i månedsskiftet september-oktober og er frosset over til først i juni. Den er sejlbar i hele sin længde, men på grund af is og flom er det kun midt på sommeren det i praksis er muligt at færdes med båd på floden. Khatanga er meget fiskerig.

Flodhavnen og landsbyen Khatanga ligger ved flodens høfre (sydlige) bred, omkring 15 km nedstrøms fra Kotuj/Kheta-sammenløbet.

Floder i Krasnojarsk kraj
Søren Jensen Qvist

Søren Jensen Qvist (død 1626 på Ravnhøj Bakke) var en dansk sognepræst, der blev offer for et justitsmord. Hans levned gav inspiration til Steen Steensen Blichers novelle Præsten i Vejlbye.

Han var født i Ålsø ved Grenaa, hvor hans fader, Jens Andersen (død ca. 1619), var provst, og blev ca. 1596 student fra Viborg Katedralskole. Hans egenhændige besvarelse af et spørgsmål til bispeeksamen hos biskop Jens Giødesen i Aarhus findes endnu bevaret. 1599 eller 1600 valgtes han til sognepræst for Vejlby og Homå ved Grenaa og ægtede sin formands steddatter Eline Clemensdatter (død før 1634), datter af foged på Hessel Clemens Hesselballe og NN (gift 2. gang med sognepræst i Vejlby-Homå Jens Madsen Nikskæg). Året 1607 blev skæbnesvangert for ham. Hans hustru havde en dag været til marked i Grenaa; men kusken kom ikke med tilbage og synes fra den dag af at have været sporløst forsvundet. Der begyndte snart at snige sig rygter omkring iblandt folk om, at præsten efter kuskens hjemkomst skulle have dræbt ham, men først 1625 anlagdes sag imod ham; han blev fængslet og både ved herredstinget og landstinget dømt fra livet, hvilken dom næste forår stadfæstedes ved rettertinget, skønt ikke med enstemmighed; en dag i sommeren 1626 henrettedes Søren Jensen Qvist ved halshugning på Sønderherreds ting. Den ældste søn, Peder, fik mere og mere den faste overvisning, at der måtte kunne skaffes vidnesbyrd om, at hans fader var dømt uretfærdig; det lykkedes ham at få sagen genoptaget til ny undersøgelse, ved hvilken det fremgik med en til vished grænsende sandsynlighed, at der i sin tid var begået et justitsmord. To af vidnerne tilstod, at det var falsk ed, de havde svoret, og nu måtte de selv bøde med livet (1634).

Sønnen blev 1646 præst i sin faders embede. Søren Jensen Qvists enke overlevede i mange år sin mand; for øvrigt fortalte et senere sagn, at det skulle være hende, som havde ombragt kusken, og at hun havde set på sin uskyldige mands henrettelse uden at røres derved. Flere andre sagn dannede sig i tidernes løb om denne tragiske begivenhed, der ligger til grund for en af Steen Steensen Blichers noveller, Præsten i Vejlbye.

Kilder og litteratur 
 Vilhelm Bang: "Søren Jensen Qvist", i: C.F. Bricka (red.), Dansk Biografisk Lexikon, København: Gyldendal 1887-1905.
 S.V. Wiberg: Almindelig Præstehistorie III, s. 500 ff.
 Severin Kjær: Præsten i Vejlby Søren Jensen Qvist, 1894.
 P.A. Pedersen i Fra Randers Amt, XXXIV, 1940, s. 112-24.
 Hans Brix: Analyser og problemer VI, 1950, s. 183-193.
 A.P. Larsen: Sagen mod præsten i Vejlby, 1951.
 Samme i Juristen, XXXIV, 1952, s. 205-220.
 Henrik G. Poulsen: En criminalhistorie, 1970.
 Niels Fenger: Hr. Sørens henrettelse'', 1976.

Eksterne henvisninger 
 Biografi i Dansk biografisk Lexikon

Præster fra Danmark
Danskere i 1600-tallet
Personer henrettet ved halshugning
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Henrettede personer fra Danmark
Kaj og Bøje

Kaj og Bøje er to måger (formentlig sølvmåger), der medvirkede i Scandlines reklamefilm, der sendtes for første gang i 1997.

Kaj og Bøje protesterer mod at Scandlines sejler for meget mellem Rødby-Puttgarden og Gedser-Rostock. De påstår, at det er dyrplageri, fordi de jo også sejler med. 

Kaj og Bøje stoppede på skærmen 2007 efter 10 år.

I 2011 kom mågerne så tilbage på skæmen. Men denne gang får vi selskab af en ny måge, nemlig polakken Piotr, som er vikar for Kaj der er gået ned med stress. Så nu er det Bøje og Piotr, der ses i reklameblokkene. I den nye "sæson" er der indtil august lavet 3 reklamefilm med Bøje og Piotr.

Den nye måge Piotr er en hættemåge, han er en mere glad og tilfreds måge. Han er noget yngre end Bøje. Han er en mere opret måge i forhold til Bøje.

Alle mågerne er bygget af dukkebygger Poul Arne Kring.

Stemmerne 
 Kaj: Ole Fick
 Bøje: Søren Rislund
 Piotr: Brian Lykke
 Fortæller: Claus Bue

Referencer 

Fiktive personer fra Danmark
Reklamefilm
Christian Bauditz

Christian Ferdinand Bauditz (31. januar 1815 i København – 5. januar 1909 sammesteds) var en dansk officer.

Han var en søn af major, stadsmægler i København Theodor August Gotthilf Bauditz og Cathrine Marie f. Holm. Han blev landkadet i 1827 og sekondløjtnant i 1830, men afgik først til tjeneste ved 2. jyske infanteriregiment i 1833, blev premierløjtnant 1842 og ansattes ved 9. bataljon, hvorefter han i januar 1843 indtrådte i ægteskab med Jacobine Margrethe Cathrine Seidelin, datter af oberstløjtnant Seidelin, ejer af det Seidelinske Officin. I 1849 blev Bauditz kaptajn ved 9. bataljon og deltog i Treårskrigen. Han deltog i kampene ved Kolding, Gudsø og Fredericia, og året efter var han med ved Helligbæk, Isted, Stenten Mølle og Frederiksstad. Efter at være blevet major i 1861 blev han overført til 19. bataljon, som han blev chef for i 1863, stadigvæk i felten. Dog blev han i marts 1864 stillet til Overkommandoens rådighed og havde flere betroede hverv i 2. Slesvigske Krig, hvor han som leder af 8. regiment deltog i Dybbøls og Als' forsvar indtil maj samme år.

I 1865 udnævntes han til oberstløjtnant og chef for Den Kongelige Livgarde, året efter til kammerherre og i 1867 til oberst. I 1869 ledsagede han kronprins Frederik (den senere Frederik VIII) under en rejse til Stockholm og samme år kong Christian IX i anledning af kronprinsens bryllup. I 1872 deltog Bauditz i en troppesamling i Østrig, beordredes atter til Stockholm i anledning af Carl XV's bisættelse og ledsagede i 1874 kronprinsen på en rejse til Rusland og Preussen. Samme år udnævntes han til generalmajor og chef for fynske brigade; om sommeren beordredes han til lejren ved Hald som chef for 1. brigade. Atter i 1880 deltog han som brigadechef i øvelserne ved Hald og udnævntes 1882 til generalløjtnant og kommanderende general i 2. Generalkommandodistrikt, hvorfra han afgik i 1885 på grund af alder. Han blev en gammel mand, men var blind på sine senere dage.

Bauditz blev Ridder af Dannebrog 1849, Dannebrogsmand 1864, Kommandør af 2. grad 1869 og af 1. grad 1878. Han modtog Storkorset 1883 og bar også flere udenlandske ordener.

Han er begravet på Assistens Kirkegård. Der findes en tegning udført af hans fjerne slægtning, kaptajn, rigsgreve Ulrich von Baudissin (ca. 1850) i familieeje. Litografi. Helitypi af Pacht & Crone. Fotografi af Georg E. Hansen.

Kilder 
 P.N. Nieuwenhuis, "Christian Bauditz", i: C.F. Bricka (red.), Dansk Biografisk Lexikon, København: Gyldendal 1887-1905.
 Nationaltidende, nr. 1665.

Eksterne henvisninger 
 

Storkors af Dannebrog
Christian
Personer i Treårskrigen fra Danmark
Personer i den 2. Slesvigske Krig fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Personer fra København
Generalløjtnanter fra Danmark
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Kammerherrer fra Danmark
Vingåkers kommun

Vingåker er en kommune i den svenske län Södermanlands län med Vingåker som hovedby.

Kommuner i Södermanlands län
Ferdinand Bauditz (1811-1866)

Ferdinand Carl Adolph Bauditz (17. marts 1811 i København – 18. maj 1866 sammesteds) var en dansk officer, bror til Julius og Waldemar Gustav Otto Bauditz.

Han var en søn af generalmajor Ferdinand Christian Fürchtegott Bauditz. Han blev kadet 1822, sekondløjtnant 1824 i Prins Ferdinands Regiment lette dragoner, kammerjunker i 1829 og i 1834 premierløjtnant, hvornæst han i 1841, da han alt fik ritmesters karakter, indtrådte i ægteskab med Siegfriede Antoinette Caroline Louise komtesse Holstein af Ledreborg (6. marts 1816 på Ledreborg – 29. januar 1892 i København), datter af kammerherre, lensgreve Christian Erhardt Holstein. I 1842 kom han til tjeneste ved 3. dragonregiment, blev adjudant ved samme i 1845 og var som sådan med i kampen ved Bov. Straks efter blev han ansat som adjudant ved kavaleriets stab og deltog i Slaget ved Slesvig, hvorefter han en tid var souschef ved det højre flankekorps under oberst Juel samt deltog i affæren ved Hoptrup. Efter endt felttog, som bragte ham Ridderkorset, blev han stabschef ved kavaleriet og i 1849 stabschef ved kavaleribrigaden, i hvilken stilling han deltog i kampen ved Kolding, hvornæst han kom til tjeneste ved 4. og i 1850 ved 3. dragonregiment, hvormed han deltog i slaget ved Isted. Udnævnt til major i 1856 ved samme regiment blev han medlem af Dannevirkekommissionen og af Kavalerikommissionen og kom i 1860 til 6. dragonregiment, hvorved han blev oberstløjtnant i 1862. I krigen 1864 deltog han i kampen ved Vejle og udnævntes til oberst 8. juli samme år, men afgik ved reduktionen i december fra Hæren.

Bauditz, som blev Dannebrogsmand i 1860 og kammerherre i 1866, afgik ved døden 18. maj samme år; han var en begavet officer, som navnlig i sine yngre år gjorde god fyldest i sine forskellige tjenestestillinger og oftere optrådte som forfatter. I Militært Repertorium 2. række behandles således avancementsforholdet imellem kavaleriet og infanteriet ved den danske hær og i 3. række kavaleriets stilling i forhold til de andre våben.

Han er begravet på Garnisons Kirkegård. Der findes en miniature i familieeje. Fotografier af Emil Rye.

Han var far til redaktøren Ferdinand Bauditz.

Eksterne henvisninger 
 

Riddere af Dannebrog
Ferdinand 2
Personer i Treårskrigen fra Danmark
Personer i den 2. Slesvigske Krig fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Personer fra København
Kavaleriofficerer fra Danmark
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Kammerherrer fra Danmark
Arven-serien

Arven-serien er skrevet af Christopher Paolini. Det er en fantasyfortælling om dragerytteren Eragon of hans drage Saphira, som tager kampen op mod den onde Galbatorix, som også selv er dragerytter. Der er fire bøger i serien, hvor det tredje, og fjerde bind er delt op i to bøger.

Bøgerne 
 Eragon – udgivet i 2002 (filmatiseret i 2006 af Stefen Fangmeier med bl.a. Jeremy Irons, Robert Carlyle og John Malkovich i rollelisterne)
 Den ældste – udgivet i 2005
 Brisingr – udgivet i 2008
 Arven – udgivet i 2012

Fantasy
Romaner fra USA