kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Potosi (Missouri)

Potosi er en amerikansk by i Washington County, i staten Missouri. I 2000 havde byen et indbyggertal på .

Byer i Missouri
Paris (Texas)

Paris er en amerikansk by og administrativt centrum for det amerikanske county Lamar County, i staten Texas. I 2000 havde byen et indbyggertal på .

Filmen Paris, Texas refererer til denne by, men foregår ikke i den.

Ekstern henvisning 
 Paris hjemmeside 

Byer i Texas
Akamaru

Akamaru er en fiktiv hund fra manga- og anime-serien Naruto. Akamaru er Kiba Inuzuka's trofaste tjener den følges med ham, hvor end de drager hen. Kiba fik Akamaru som lille af sin mor, Tsume Inuzuka. Hun ville have ham til at træne Akamaru op, så den kunne beskytte ham. Akamaru betyder "rød hund"

Figurer fra Naruto
Douglas Lilburn

Douglas Gordon Lilburn (2. november 1915 i Wanganui, New Zealand – 6. juni 2001 i Wellington, New Zealand) var en newzealandsk komponist.

Lilburn studerede komposition på Royal College of Music i London under Ralph Vaughan Williams.

Han var den første newzealænder der fik opmærksomhed i Verden som klassisk komponist.
Han komponerede i seriel stil med pastorale overtoner, inspireret af sin lærer Williams.

Lilburn skrev 3 symfonier, orkesterværker og klaverværker etc.

Udvalgte værker 

 Symfoni nr. 1 (1949) - for orkester
 Symfoni nr. 2 (1951) - for orkester
 Symfoni nr. 3 (1961) - for orkester
 "Aotearoa overture" (1940) - for orkester
 "En sang om øer" (1946) – for orkester
 "Et fødselsdags tilbud" (1955) – for orkester
 "Festival overture" (1940) – for orkester
 "Jordskred i ukendte have" (19?) – for fortæller og orkester
 Suite (1955) - for orkester
 "Drysdale overture" (1937) – for orkester
 "Lille sang" (1942) – for violin og bratsch
 "Tre Havændringer" (1981) – for orkester
 Ni korte stykker" (1966)  – for klaver
 "Synger Harry" (1954) – (sangcyklus) - for baryton
 Suite (1954 Rev. 1955) - for solo bratsch

Eksterne henvisninger 
 The Lilburn Trust 
 

Komponister fra New Zealand
Edwin Carr (komponist)

Edwin James Nairn Carr (10. august 1926 i Auckland, New Zealand – 27. marts 2003 på øen Waiheke Island, New Zealand) var en new zealandsk komponist.

Carr studerede komposition hos Douglas Lilburn, tog så til England for at studere hos Benjamin Frankel. Studerede i Rom, 1954, og hos Carl Orff i München 1957.

Var tilbage i New Zealand igen og underviste der fra 1958 til 1960.

Han har komponeret 4 symfonier, orkesterværker, 2 strygekvartetter, sange, koncerter, kammermusik etc.

Udvalgte værker 

 Symfoni nr. 1 (1981) - for orkester
 Symfoni nr. 2 (1983) - for orkester
 Symfoni nr. 3 (1987) - for orkester
 Symfoni nr. 4 (1991) - for orkester
 "Snehvide" (1963) - for orkester
 "5 stykker" (1967) - for orkester
 2 Klaverkoncerter (1962, 1985) - for klaver og orkester
 Obokoncert (2002) - for obo og orkester
 2 Strygekvartetter (1954, 1978)

Eksterne henvisninger 
 
 

Komponister fra New Zealand
Personer fra Auckland
David Farquhar

David Farquhar (født 5. april 1928 i Cambridge, New Zealand, død 8. maj 2007 i Wellington, New Zealand) var en newzealandsk komponist.
Farquhar studerede på Victoria University of Wellington under Douglas Lilburn. Han tog derefter til England, hvor han studerede på Guildhall School of Music under Benjamin Frankel.

Han har komponeret 3 symfonier, orkesterværker, kammermusik, koncerter, klavermusik og 1 opera.

Farquhar hører, sammen med Douglas Lilburn, til de ledende komponister fra New Zealand.

Udvalgte værker 

 Symfoni nr. 1 (1951) - for orkester
 Symfoni nr. 2 (1982) - for orkester
 Symfoni nr. 3 "Sange som huskes" (2002) - for orkester
 Klaverkoncert (19?) for klaver og strygeorkester
 Guitarkoncert (19?) - for guitar og kammerorkester
 "Ringen omkring Månen" (1957) - for 9 dansere og orkester

Eksterne henvisninger 
 

Komponister fra New Zealand
Anthony Ritchie

Anthony Ritchie (født 6. december 1960 i Christchurch, New Zealand) er en newzealandsk komponist.

Ritchie hører til New Zealands ledende komponister i nutiden. 

Han har skrevet 5 symfonier, koncerter, operaer og orkesterværker.

Udvalgte værker 

 Symfoni nr. 1 "Boum" (1993) - for orkester
 Symfoni nr. 2 "Det udvidede bål" (1999) - for orkester
 Symfoni nr. 3 (2010) - for orkester
 Symfoni nr. 4 "Stationer" (2014) - for orkester
 Symfoni nr. 5 Barndom (2018) - for orkester
 Klaverkoncert (1982) - for klaver og orkester
 Bratschkoncert (1994-1995) - for bratsch og orkester
 Fløjtekoncert (1993) - for fløjte og orkester
 Guitarkoncert (1997) - for guitar og orkester
 "The Good Boy" (2004) – opera

Eksterne henvisninger 
 
 

Komponister fra New Zealand
Personer fra Christchurch
Gillian Whitehead

Gillian Whitehead (født 23. april 1941 Auckland, New Zealand) er en newzealandsk komponist.

Whitehead studerede komposition på University of Sydney under Peter Sculthorpe.

Hun deltog derefter på et kompositions kursus i Adelaide ledet af Peter Maxwell Davies, og tog derefter til England for at studere videre hos ham.

Hun har komponeret en symfoni, orkestermusik, operaer, soloværker og korværker.

Udvalgte værker 

 Symfoni nr. 1 "Øen" (2000) - for baryton og orkester
 "Den usandsynlige ordnede dans" (2000) -´for orkester
 "Genoplivninger" (1989) - for stort okester
 "Turanga-nui" (2018) - for orkester

Eksterne henvisninger 
 
 

Komponister fra New Zealand
Personer fra Auckland
Jack Body

Jack Body (født 7. oktober 1944 i Auckland, New Zealand, død 10. maj 2015) var en newzealandsk komponist.

Body, der var meget inspireret af indonesisk og Asiatisk musik, har komponeret i alle genre. Han har skrevet kammermusik, orkestermusik, filmmusik, teatermusik og elektronisk musik. Han er blevet spillet af mange orkestre og kammermusik ensembler i Australien og på New Zealand.

Værker 
 Music for sale
 Music of Madura
 Jemblung
 Alley – opera
 Close to Home – Soap Opera
 Saura – elektronisk musik
 Sacred and Profane – elektronisk musik
 Pulse

Eksterne henvisninger 
 
 

Komponister fra New Zealand
Personer fra Auckland
Jens B. Christensen

Jens Behrend Christensen (født 13. november 1950) er en tidligere dansk atlet nu atletiktræner og lektor i historie og idræt, samt og sportschef i Aarhus 1900 Atletik og Motion.
 
Christensen har en bred idrætslig karriere bag sig: Han har været eliteroer og spillet håndbold, volleyball og basketball på divisions niveau; men det var som atletikudøver i Freja Odense han nåede sine bedste resultater, som tikæmper var han på landsholdet 1977-1981. Han vandt et dansk mesterskab i hækkeløb, et dansk mesterskab i femkamp og tre holdmesterskaber i atletik. 

Christensen var 1978-2000 ansat på Aarhus Katedralskole. Han er i dag leder af Center for Idræt på Aarhus Universitet og er formand for Team Danmarks repræsentantskab. Han er siden 1987 Dansk Atletik Forbunds landstræner i mangekamp. Han er også medlem af Anti-Doping Danmarks juridisk gruppe udpeget af Danmarks Idræts-Forbund og Team Danmark. Den 22. oktober 2000, kom det frem at Søren W. Johansson i 1989, kort inden afrejsen til NM, fik et tilbud af Jens B. Christensen som den gang var landstræner i mangekamp: "Hvis du tager doping, så sig det nu, og du kan blive hjemme, uden yderligere konsekvenser." Dette hævdede Johansson, i et interview i DR TV Sporten. Jens B. Christensen, bekræftede oplysningerne uden at sagen fik konsekvenser for ham. Tilbuddet blev givet, fordi dansk atletik ikke ønskede at blive tilsværtet i en eventuel dopingskandale.

Danske mesterskaber 
   1982  Danmarksturneringen 
   1981  Danmarksturneringen    
   1980  Danmarksturneringen    
   1979  60 meter hæk-inde  8.3
   1978  110 meter hæk  15.24  
  1978 Femkamp  3619p 
  1976 Femkamp

Personlige rekorder 
 200 meter: 22,2h 1975
 110 meter hæk: 15,24 1977 
 200 meter hæk: 25,2h 1976 
 400 meter hæk: 55,19 1976 
 Femkamp: 3619 1978 (Serie:6,66 – 55,30 – 22,2h – 37,45 – 4.26,8h)  
 Tikamp: 7032 1981 (Serie: 11,57 – 6,55 – 11,44 – 1,96 – 51,25 / 15,50 – 38,90 – 3,90 – 55,56 – 4.22,4h)

Referencer

Eksterne henvisninger 
 DAF i tal – Jens B. Christensen
 Om DIF – Eliteidrætsudvalg Jens B. Christensen 

Hækkeløbere fra Danmark
Atleter fra Odense Freja
Ansatte ved Aarhus Universitet
Trænere fra Danmark
Mangekæmpere fra Danmark
Renault Mascott

Renault Mascott (type 52/54/56A) var en let lastbil bygget af Renault Trucks. Modellen afløste i januar 1999 den på Renault Master I baserede Renault Messenger.

På trods af udvendige optiske ligheder med Renault Master II var Mascott teknisk set betydeligt anderledes. Så chassiset og komponenterne var placeret på en chassisramme hentet fra Iveco Daily sammen med en let modificeret kabine fra Master. Her lå forskellen i frontgrillen på grund af den afvigende placering af motoren. Den var i Mascott monteret på langs og trak på enten baghjulene eller alle fire hjul. De første versioner var forsynet med en 2,8-liters dieselmotor fra Sofim. I 2004 fulgte et facelift, hvor frontdesignet og kabinen blev modificeret, ligesom i Master. Sofim-motorerne blev afløst af en 3,0-liters Nissan-dieselmotor fra Nissan Patrol, som i Mascott kunne fås med 115 og 156 hk. I 2007 blev motoren modificeret og kunne herefter fås med 130 og 150 hk.

Mascotts tilladte totalvægt lå alt efter version på mellem 3,5 og 6,5 tons, og modellen kunne fås med fire forskellige akselafstande (3130 mm, 3630 mm, 4130 mm og 4630 mm). Udover ladvogne med enkelt- eller dobbeltkabine kunne modellen fra fabrikken også fås som kassevogn med 12 m³ lastrum. Modellen kunne også fås som chassis til opbygning som f.eks. minibus eller brandbil.

Efter at Renault Trucks blev overtaget af Volvo blev Mascott i nogle lande solgt gennem Volvo Trucks' forhandlernet. Visse versioner blev også solgt som Renault Master Maxi gennem Renaults personbilsforhandlernet. I slutningen af 2010 blev Mascott afløst af den baghjulstrukne Master III.

Tekniske specifikationer

Noter

Litteratur 
 Renault Mascott 90 − 110 − 130 − 140 instruktionsbog. Renault V.I., september 2000. Varenr. 50 21 001 734 − 09/00 (på tysk).

Eksterne henvisninger 

 Renault Mascott salgsbrochure, april 2007

Mascott
Varebiler
Minibusser
Baghjulstrukne biler
Biler introduceret i 1999
Biler fra 1990'erne
Biler fra 2000'erne
Biler fra 2010'erne
Det kgl. danske Haveselskabs have

Det kgl. Danske Haveselskabs have eller blot Haveselskabets Have er en inspirationshave på 14.000 kvm på Frederiksberg Runddel. Haven blev etableret i 1882 af Det kgl. danske Haveselskab (siden 2008 en del af Haveselskabet).

Haven indeholder flere unikke afdelinger, der over årene er blevet anlagt af forskellige danske havearkitekter. Blandt disse er Vandhaven, Græshaven, Rosenhaven og Staudehaven..

Haven er åben dagligt året rundt fra solopgang til solnedgang.

Bygninger i Haveselskabets Have

Brøndsalen 

Brøndsalen blev tegnet af arkitekt P.C. Bønecke (1841-1914) og opført i 1885. Bygningen erstattede den tidligere Brøndsal fra 1873 ved Frederiksberg Allé med indgang fra Dr. Priemes Vej, hvor borgerskabet to dage om ugen akkompagneret af et orkester kunne indtage "alle Slags Vandcure, da enhver Art konstig Mineralvand findes rede til Udskjenken paa Stedet", ifølge Illustreret Tidende fra den 15. juni 1873. I 1886 flyttede kurstedet til den ny brøndsal i Haveselskabets Have, hvor brøndkuren foregik tidligt om morgenen og blev efterfulgt af en promenade i haven. Herefter stod bygningen til Haveselskabets disposition. Vandkurene ophørte i 1905. Bygningen er fredet og anvendes i dag til udstillinger, receptioner og fester.

Orangeriet og restaurant 

I den fredede bygning ud til Frederiksberg Runddel, Laurierhuset fra 1663, ligger Haveselskabets restaurant, der for tiden drives af Jakob Mielcke og Thomas Korby under navnet Mielcke & Hurtigkarl. I forbindelse med restauranten ligger Orangeriet. Laurierhuset, tegnet af arkitekt og fæstningsingeniør baron Rüsensteen (1624-1679), var oprindelig en af længerne til herregården, Prinsens Gård, som var forløberen for Frederiksberg Slot.

Fotogalleri

Kilder

 

Etableret i 1882
Frederiksberg
Haver i Danmark
Anna Berit Asp Christensen

Anna Berit Asp Christensen (født 1971) er musikteoretiker, skribent og kurator. Hendes kuratoriske praksis er præget af en stadig undersøgelse af den eksperimenterende kunstmusiks potentiale, spændvidde og placering på samtidskunstscenen. 

Hun kuraterede i 2007 SPOR festival under titlen Composing What? og tiltrådte efterfølgende som direktør for SPOR festival i delt lederskab med Anne Marqvardsen. Hun initierede i 2008 Scenatet, ensemble for kunst og musik, hvor hun i dag er ansvarshavende kurator.

Anna Berit Asp Chrisensen er udpeget til SNYK's kunstneriske udvalg i perioden 2009-2011.

Referencer 

Musikteoretikere
Musikfolk fra Danmark
Julia Ward Howe

Julia Ward Howe (27 maj 1819 – 17. oktober 1910) var en fremtrædende amerikansk abolitionist, social aktivist og digter mest berømt som forfatter til "The Battle Hymn of the Republic."

Biografi 
Født Julia Ward i New York City, hun var det fjerde af syv børn til Samuel Ward (1. maj 1786 – November 27, 1839) og Julia Rush Cutler.
Blandt hendes søskende var Samuel Cutler Ward. Hendes far var en velhavende bankmand. Hendes mor, barnebarn af William Greene (16. august, 1731 – 30. november 1809), guvernør af Rhode Island og hans kone Catharine Ray, døde da Julia var fem.

I 1843 giftede hun sig med Samuel Gridley Howe (1801-1876), en læge og reformator, der grundlagde Perkins School for blinde i Watertown, Massachusetts.

Social aktivisme 
Howes " Battle Hymn of the Republic", til William Steffes allerede eksisterende musik, blev første gang offentliggjort i Atlantic Monthly i 1862 og blev hurtigt en af de mest populære sange under den amerikanske borgerkrig.

I 1870 var Howe den første til at proklamere Mors Dag, med hendes ”Mother's Day Proclamation” (Mors dags proklamationen).

Efter krigen fokuserede Howe hendes aktiviteter på sagerne om pacifisme og kvinders valgret.
Fra 1872 til 1879, bistod hun Lucy Stone og Henry Brown Blackwell i redigeringen af Woman's Journal.
Fra 1891 til 1909 var hun interesseret i sagen for russisk(e) frihed. Howe støttede den russiske emigrant Stepniak-Kravchinskii og blev medlem af Society of American Friends of Russian Freedom (SAFRF).

Døden 
Howe døde den 17. oktober 1910, i (hendes) sit hjem, Oak Glen i Portsmouth, Rhode Island, i en alder af 91. Hendes død var forårsaget af lungebetændelse. Hun er begravet i Mount Auburn Cemetery i Cambridge, Massachusetts.

Æresbevisninger 

Den 28. januar 1908 blev Howe den første kvinde valgt ind i American Academy of Arts and Letters.
Howe blev optaget posthumt i Songwriters Hall of Fame (Sangskrivere Hall of Fame) i 1970.
 
Hun var på et amerikansk 15 cent frimærke i 1987.

The Julia Ward Howe School of Excellence i Chicago's Austin er opkaldt efter hende.

Hendes hjem i Rhode Island, Oak Glen, blev tilføjet til det National Register of Historic Places i 1978.

Noter

Eksterne henvisninger 
 

Arbejder and papirer
 Howe Papers på Harvard University
 Articles by Howe Archive at "Making of America" project, Cornell University Library
 Poetry  at Representative Poetry Online (University of Toronto)
 Mother's Day Proclamation (1870)
 Julia Ward Howe.org Electronic archive of Howe's life and works
 Finding Aid for the Julia Ward Howe Papers  at The University of North Carolina at Greensboro

Biografier
 Julia Ward Howe, biography by Laura E. Richards, online at the University of Pennsylvania
 Biography  Dictionary of Unitarian & Universalist Biography
 Julia Ward Howe at Answers.com

Æresbevisninger
 National Women's Hall of Fame
 Plaque on the Willard Hotel in Washington, D.C.  marking where Howe wrote the Hymn
 Welcome to Howe Elementary School  at www.mtlsd.org

Familie
 En profil af hendes far
 En profil af hendes farfar 

Digtere fra USA
Personer fra New York
Kvindernes æresgalleri i USA
WWE NXT

WWE NXT er et ugentligt tv-program, der bliver produceret af World Wrestling Entertainment (WWE). Det fik sin debut d. 23. februar 2010 og er en blanding mellem reality-tv og traditionel wrestling. I programmet følger man en række wrestlere, der er på kontrakt med Florida Championship Wrestling (FCW), der er ét af WWE's regionale udviklingsområder. Wrestlerne kæmper om at få en kontrakt med ét af WWE's to brands (WWE's primære tv-programmer RAW og SmackDown) med hjælp fra nogle af WWE's etablerede stjerner. 

Wrestling i USA
Tv-programmer fra USA
Teemu Raimoranta

Teemu Raimoranta, med dæknavnet Somnium (19. maj 1977 – 16. marts 2003) var en finsk musiker, der var bedst kendt som guitarist i black/folk metal-bandet Finntroll fra bandets begyndelse i 1997 og frem til sin død i 2003. Han var en af kun to musikere der medvirkede på bandets første (og eneste) demo, Rivfader (den anden var eks-vokalisten Katla). Herudover havde han også spillet med flere andre store finske metalbands.

Raimoranta døde 16. marts 2003, efter at være faldet fra i bro ned på den frosne Tölöviken. Hans tidligere bandkollega, Impaled Nazarene-vokalisten Mika Luttinen, mistænkte det for at være selvmord. Efter hans død dedikerede Finntroll deres næste udgivelse, ep'en Visor Om Slutet (der er den eneste Finntroll-udgivelse som ikke er metal) til ham.

Diskografi

Med Finntroll 
 1998: Rivfader
 1999: Midnattens Widunder
 2001: Jaktens Tid 2003: Visor Om Slutet Med Barathrum 
 1999: Saatana 2000: Okkult Med Impaled Nazarene 
 2001: Absence of War Does Not Mean Peace''

Fodnoter

Eksterne henvisninger 
 Teemu Raimoranta på Librarius Metallicus
 

Guitarister fra Finland
Støttevokalister
Finntroll
Kaldrad Branislav

Kaldrad Branislav (født Boris Podsobljajev )  (født 25. august 1974 - 27. april  2019) var en russisk musiker, som spillede i en række højreekstreme NSBM-bands. Han var det sidste tilbageværende medlem af BlazeBirth Hall-sammenslutningen. Branislav var, ligesom resten af BBH-medlemmerne, involveret i flere kriminelle gerninger, og var fængslet i perioden 2001-2002 for vold og våbenbesiddelse. Han døde i 2019 efter at være blevet påkørt af en bil.

Hans soloband Branikald er en sammentrækning af hans for- og efternavn i omvendt rækkefølge.

Diskografi

Med Branikald 
 1994: Stormheit (demo)
 1995: To Kampf (demo)
 1995: Varg fjerne a tornet
 1996: Рдяндалир (, )
 1996: Kveldulv
 1998: Жизнеотрицанью жизневероломство (, )
 1998: Хмель мизантропии (, )
 1999: Хладавзор (, )
 2000: Струн натянутых вдохновенья сталь (, ) 
 2000: Раздувая тинг ветров (, )
 2000: Тингов наслаждаясь распрей (, )
 2001: Триумф воли (, )

Med Vandal 
 2004: Судьба моей расы (, )
 2007: Окружён, но не сломлен (, )

Med Forest 
 1996: Forest
 1998: Обрекая надежду на вечность (, )
 1999: Песнью в жатве горя (, )
 2005: В пламени славы (, )

Med Nitberg 
 1999: Волк коня холокоста копыт (, )
 2004: Hammer Härte (split med Волкотень)
 2005: Nitsanger (ep)
 2007: Donnerwetter, Donnerwyrd
 2010: Nagelreid

Med Raven Dark 
 2006: Autumn Roar

Med Temnozor 
 2003: Horizons...
 2005: Вольницей в просинь ночей (, )

Med Vargleide 
 2000: Пожару нового дня (, )
 2000: Лишь прах, окалину и выжженую землю оставляя... (, )

Gæsteoptrædender og som sessionsmusiker 
 1999: Raven Dark - Гневом раскрытия вечного (, ) (guitar)
 2000: Raven Dark - Verdandi (trommer, vokal)
 2000: Raven Dark - Berustet av kriegsdronnet (vokal)
 2004: Велимор ( ) - Во славу Рода! (baggrundsvokal)
 2006: Sternatis - Смерчем воли тараня (, ) (bas)
 2013: Велимор - Cын Одина (, ) (vokal)

Eksterne henvisninger

Noter 

Musikere fra Rusland
Mangler diskografi
Nynazistisk musik
Legind Sø

Legind Sø eller Legind Vejle er en sø på Mors, men var oprindelig en fjordarm, på vestsiden af Sallingsund, lige syd for Nykøbing Mors og nord for Legind Bjerge og Jesperhus Blomsterpark. Den tørrede helt ud i 1923 og blev senere genoprettet som sø i 1991.

I begyndelsen af 1900-tallet var der kun lidt åbent vand tilbage og Hedeselskabet udarbejdede i 1920'erne et projekt for et dige langs landevejen, en pumpestation med vindkraft 
til at pumpe vejlens vand op over diget og en afvandingskanal op i vejlen. Området blev dog ikke helt tørt; Først i 1955, da vindmøllen erstattedes med en elektrisk pumpe, blev engene helt tørre. Da pumpeanlægget var slidt op i 1971 steg vandet med det samme, og fuglene 
indtog den genskabte sø. 

I 1974 havde lodsejerne fået etableret en ny pumpe, og genoptog afvandingen, men nu under store protester; I efteråret 1974 indsamlede Biologisk Forening for Nordvestjylland 4.000 underskrifter mod afvandingen, der dog ikke var så effektiv som tidligere. 
 
Det var i ca. samme periode (1973), at vejdirektoratet gik i gang med at 
bygge den 1.717 meter lange Sallingsundbroen og den 421 meter lange 
højbro hen over Legind Vejle (indviet 1978). 

I 1989 købte staten en større 
ejendom uden for vejlen, så man kunne bytte  med jordejerne; Sytten ejendomme 
deltog, og staten kunne derefter genoprette vejlen som en ferskvandssø på 27 hektar. Der er stadig en pumpestation til brug ved højvande i Limfjorden. 

Den genoprettede Legind Sø blev indviet 16. september 1991 af den daværende miljøminister Per Stig Møller.

Legind Sø er del af en større naturfredning fra 1975 af Legindbjerge og Højris Plantager,

Eksterne kilder og henvisninger 

 Keld Hansen: Legind Sø som pionerprojekt i Det tabte land: Folk og steder.
 Legind Vejle naturstyrelsen.dk hentet 22.. juli 2022

Søer i Morsø Kommune
Fredede arealer i Danmark
Limfjorden
ID Prisen

ID Prisen var en årspris der uddeltes af det tidl. Dansk Designråd (nu Designrådet). Prisen blev indført i 1965 og blev givet til det bedste dansk design.

I 1980 fik ID Prisen en søsterpris, IG Prisen der blev givet som belønning for det bedste danske industrielle grafiske design.

I 2000 blev ID Prisen og IG Prisen sammenlagt til Den Danske Designpris.

Prismodtagere

 1965: Fajancestellet Blåkant for Aluminia. Design: Grethe Meyer
 1967: Pumpe fra Grundfos. Design: Poul Due Jensen
 1967: Cylinda-Line for Stelton. Design: Arne Jacobsen
 1969: Kevi-hjulet. Design: Jørgen Rasmussen, Ib og Jørgen Rasmussens Tegnestue for Kevi A/S
 1970: ''Hank'' porcelænsstel. Design: Erik Magnussen for Bing & Grøndahl A/S
1971: Flipperjollen. Design: Peer Bruun, arkitekt og bådkonstruktør Flipper Socw, Kvistgaard
 1975: Beslag. Design: Knud Holscher
 1976: Stentøjsserien Ildpot for Royal Copenhagen. Design: Grethe Meyer
 1977: Grinden, IOR Halvtonner sejlbåd. Design: Peter Bruun, bådkonstruktør 
 1977: Ventilation. Design: Knud Holscher
 1977: Vacuum-kande for Stelton. Design: Erik Magnussen
 1977: Kompan legeredskaber. Design: Tom Lindhardt for Kompan Multikunst Design A/S
 1978: H. & S. byggekomponenter. Design: Knud Holscher
 1981: Diagnoseudstyr for Novo Dianostic System A/S Design: Dissing+Weitling
 1984: Gevindmåler. Design: Leif G. Larsen for Leitech
 1985: Margretheskålen. Design: Acton Bjørns og Sigvard Bernadottes tegnestue for Rosti
1986: Conveen uristomipose. Design: Henning Andreasen for Coloplast AS
 1986: Haugensen-bordet. Design: Niels Jørgen Haugesen
 1987: X-line-stolen. Design: Niels Jørgen Haugesen
1988: Danwin. Design: Jørn Blinkenberg Willadsen og Bjørn Rønne
 1987: Salatskål for Stelton. Design: Erik Magnussen
 1989: Air-Titanium brillesystem for Lindberg Optik. Design: Dissing+Weitling
 1989: Hope LX 170 LaseXposer. Design: Hope Computer ved Thure Barsøe-Carnfeldt
 1990: NovoLet insulinpen. Design: Steve McGugan for Pharma-Plast, Novo Nordisk
 1991: Skagen-karmstol. Design: Jørgen Gammelgaard og Børge Schiang
 1995: Trinidad-stolen. Design: Nanna Ditzel
 1997: Orbit blokke. Design: Gert Frederiksen
 2000: Øresundstoget. Design: DSB v/ Pia Bech Mathiesen, ADtranz og 11 Danes

Kilder

Etableret i 1965
Ophørt i 2000
Designpriser fra Danmark
Last.fm

Last.fm er en internettjeneste som registrer hvilket musik deres brugere lytter til. Denne information bliver brugt til at genere en smagsprofil, som der bliver anbefalet musik og kunstnere ud fra.

Hver enkel bruger får sin egen oversigt, som viser hvilke kunstnere og sange de lytter mest til. Kunstnerne får deres egne hitlister, hvor der står hvilke sange der bliver spillet mest af platformens brugere. Desuden er der en overordnet hitliste som viser hvilke bands og sange, der er mest populære. 

Last.fm samler denne information via et plug-in som brugerne installerer til deres foretrukne medieafspiller.

Se også 
 Jango – en lignende service

Eksterne henvisninger 

 Last.fm

Etableret i 2005
Community Sites