Månehav

Et månehav (latin: mare hav, flertal maria) er en stor, mørk, slette af plateaubasalt på Jordens Måne, dannet af milliarder år gamle vulkanudbrud. Månehavene fik denne betegnelse af tidligere astronomer, som fejlagtigt antog dem for at være have af vand. Som følge af en meget jernholdig sammensætning er de mindre reflekterende end "højlandet", hvilket får dem til at se mørke ud. Månehavenes placering på Månens forside kan omkring fuldmåne give indtryk af, at den er et ansigt på himmelen, hvoraf udtrykket manden i Månen er opstået.

Månehavene dækker omkring 16 procent af Månens overflade og befinder sig overvejende på Månens forside. De få mareområder på Månens bagside er meget mindre og ligger for det meste i meget store kratere, hvoraf kun et mindre område er "oversvømmet" af lava.

Skønt basalten de fleste steder ligger inde i – eller er flydt ind i – lavtliggende nedslagsbassiner, findes langt det største område med plateaubasalter i Oceanus Procellarum, som ikke svarer til noget kendt nedslagsbassin.

Foruden mare omfatter den traditionelle nomenklatur for Månen også et oceanus (verdenshav), foruden landskabstræk med navne som lacus (sø), palus (sump) og sinus (bugt). De tre sidstnævnte er mindre end mareområderne, men er af samme type og har samme karakteristika.

Månehavenes aldre 
Aldrene på månehavenes basalter er blevet bestemt både ved absolut datering vha. radiometri og relativt vha. kratertælling. De radiometriske målinger giver en alder i intervallet 3,16 til 4,2 milliarder år, mens den laveste alder, som er bestemt ved kratertælling, er omkring 1,2 milliarder år. Ikke desto mindre synes aldrene af de fleste basalter at være mellem ca. 3 og 3,5 milliarder år. De få udstrømninger af basalt, som har fundet sted på Månens bagside er gamle, mens de yngste findes i Oceanus Procellarum på Månens forside.
De radiometriske dateringer er baseret på hjemtagne prøver fra få månelandinger og in situ-målinger foretaget af ubemandede landere mens kratertællinger er foretaget for hele Månen.

Fordelingen af plateaubasalter 

Årsagen til, at plateaubasalterne overvejende findes på Månens forside, debatteres stadigt af videnskaben. På grundlag af data, som er opnået fra Lunar Prospector-missionen, lader det til, at en stor del af Månens indhold af radioaktive, varmeproducerende grundstoffer (i form af KREEP) findes i områderne Oceanus Procellarum og Imbriumbassinet, et enestående geokemisk område, som under et kaldes for Procellarum KREEP-terrænet.
 Det foreslås ofte, at der kunne være en eller anden forbindelse mellem opbremsningen af Månens rotation, som endte med dens overgang til bunden rotation i forhold til Jorden, og fordelingen af dens mareområder. Imidlertid stammer det gravitationelle drejningsmoment, som førte til tidevandsafhængig opbremsning af Månens rotation, kun fra dens inertimoment (som er direkte relateret til tyngdefeltets sfæriske harmoni af anden grad, hvilket mareområderne næsten ikke bidrager til, jf. tidevandslåsning. Halvkugle-legemer svarer til sfærisk harmoni af første grad og bidrager ikke til inertimomenter.) Yderligere er det almindeligt anerkendt, at Månens overgang til bunden rotation skete meget hurtigt (i løbet af en størrelsesorden på få gange ti millioner år), hvorimod hovedparten af plateaubasalten strømmede ud omkring 1 milliard år senere.

Sammensætning 
Basalten grupperes traditionelt i tre serier baseret på deres kemiske indhold af grundstoffer, specielt titanium (Ti), nemlig basalt med højt, lavt og meget lavt Ti-indhold. På grundlag af måneprøver hentet i Apollo-programmet mentes serierne tidligere at være adskilte, men nyere data fra fjernmålinger foretaget af Clementinesonden viser nu, at der er en kontinuert fordeling af titaniumkoncentrationen mellem disse tre grupper, og at mængden af basalt med højt Ti-indhold er den mindste. Indholdet af titaniumoxyd (TiO2) i månebasalter kan udgøre helt op til 15 vægtprocent, mens det i basalter fra Jorden for det meste udgør mindre end 4 vægtprocent.

Andre geokemiske underinddelinger er baseret på mængden af aluminium eller kalium.

Navngivning 
Mange af de latinske navne på Månens have skyldes den italienske astronom og geograf Giambattista Riccioli, der i 1651 udgav værket ”Almagestum novum astronomiam veterem novamque complectens” sammen med Francesco Maria Grimaldi. Mere end 200 navne på landskabstræk på Månen stammer fra ham og det nævnte værk.

Se også 
 Månens geologi
 Selenografi
 Liste over have på Månen
 Liste over kratere på Månen

Kilder 
Citerede kilder

Generelle kilder
 Paul D. Spudis, The Once and Future Moon, Smithsonian Institution Press, 1996, .
 
 
 
 
</div>

Eksterne henvisninger 
 Lunar and Planetary Institute: Exploring the Moon 
 Lunar and Planetary Institute: Lunar Atlases 
 Ralph Aeschliman Planetary Cartography and Graphics: Lunar Maps  
 Artikler om Månen i Planetary Science Research Discoveries