kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Peter Yorck von Wartenburg

Peter greve (Graf) Yorck von Wartenburg (født 13. november 1904 i Klein-Öls ved Ohlau, Niederschlesien, død 8. august 1944 i Plötzensee) var en tysk jurist og modstandsmand, som deltog i 20. juli-attentatet i 1944.

Biografi 

Han tilhørte en slægt af schlesiske godsejere og var oldebarn af de preussiske generaler prins Louis Ferdinand af Preussen og grev Johann David Ludwig Yorck von Wartenburg samt af filosofen Paul Yorck von Wartenburg. Efter Abitur (artium) i Rossleben (Schlesien) studerde han fra 1923 i Bonn og Breslau. Under studiet blev han medlem af studenterorganisationen Corps Borussia Bonn, som mange sønner af den tyske højadel, deriblandt den senere kejser Wilhelm II, havde været medlem af. I 1927 blev han dr. jur.

I 1938 mødte han ved en familiesammenkomst sin fjerne slægtning grev Helmuth James von Moltke. Dermed kom han i kontakt med konservative, som var modstandere af nazi-regimet, herunder hans fætter, grev Berthold Schenk von Stauffenberg, og Adam von Trott zu Solz. Med dem og Fritz-Dietlof von der Schulenburg og grev Ulrich Wilhelm Schwerin von Schwanenfeld diskuterede han Tysklands forfatning efter nazismen.

Ved begyndelsen af 2. verdenskrig var han løjtnant og adjutant ved et panserregiment. Hans modstand mod regimet og afvisning af krigen blev forstærket efter at hans broder døde i krigen. I 1940 var han med til grundlæggelse af modstandsgruppen Kreisauer Kreis. I 1942 blev han tilknyttet rustningsministeriet, da en skade gjorde, at han ikke kunne tjenestegøre ved fronten. Da Moltkes lejlighed i Berlin blev bombet i 1943 flyttede han ind hos Yorck v. Wartenburg i Hortensienstraße 50 i Berlin-Lichterfelde. Efter at Moltke blev arresteret og efter nærmere kontakt med Claus von Stauffenberg gik Yorck v. Wartenburg ind for, at attentatplanerne mod Hitler skulle udføres.

Yorck v. Wartenburg havde tiltænkt sig rollen som statssekretær for vicekansler Wilhelm Leuschner, men dagen efter at attentatet mislykkedes, blev han arresteret, og den 8. august samme år blev han dømt til døden. Han blev hængt samme dag i Plötzensee.

Peter Yorck von Wartenburg var gift med Marion Winter.

Litteratur 
 Marion Gräfin Yorck von Wartenburg: Die Stärke der Stille. Erzählung eines Lebens aus dem deutschen Widerstand; Köln 1984 ()

Eksterne henvisninger 

 Fotografie von Wartenburgs vor dem Volksgerichtshof  
 Biographie: Marion Gräfin Yorck von Wartenburg 

Militærfolk fra Tyskland
Modstandsfolk fra Tyskland
Grever fra Tyskland
Jurister fra Tyskland
Personer myrdet af Nazityskland
Personer henrettet ved hængning
20. juli-attentatet
Personer fra Schlesien
Otto Hofmann

Otto Hofmann (16. marts 1896 – 31. december 1982) var en tysk militærmand, der i 1914 meldte sig til hæren og siden blev forfremmet til sekondløjtnant. Han flygtede fra russisk fangenskab og blev fra 1933 fuldtids SS-officer. Hofmann blev i 1943 udnævnt til kommandant for SS-Hovedsektor Sydvest, og senior SS- og politileder i Württemberg, Baden og Alsace. Han blev idømt 25 års fængsel for krigsforbrydelser og forbrydelser mod menneskeheden. I 1954 fik han amnesti og påbegyndte arbejde i en privat virksomhed frem til sin død i 1982.

Eksterne henvisninger 

SS-generaler
Nazister dømt for krigsforbrydelser
Matthias Flacius

Matthias Vlacich, bedre kendt under sit latinske navn Flacius (3. marts 1520 i Albona i Istrien, hvorfor han kaldte sig Illyricus – 11. marts 1575) var en luthersk teolog.

Flacius sluttede sig med stor begejstring til Luther og blev 1544 professor i hebraisk i Wittenberg. Men først den schmalkaldiske strid og senere striden om Augsburg-Interimet 1548, som han angreb skarpt, bevirkede, at han måtte opgive denne stilling. Med stor iver og voldsomhed, men ofte også med stor dygtighed og klarhed kastede Flacius sig ind i tidens dogmatiske Kampe. Han angreb Melanchthon i anledning af Interimet, men stillede sig på Wittenbergernes side mod Osiander. Flacius holdt en tid til i Magdeburg, senere, 1557, blev han professor i Jena. Kløften mellem ham og Melanchthon blev stadig større, og det var forgæves, at forskellige, bl.a. Christian III af Danmark, søgte at udfylde den. Nu udbrød tillige den synergistiske strid, og Flacius angreb med sædvanlig voldsomhed Synergismen. 1562 slog han sig ned i Regensburg og udsendte det ene kampskrift efter det andet til alle sider, mod Calvins nadverlære, mod Synergisterne, mod Tridentinerkoncilet osv. Øvrigheden
begyndte imidlertid at røre på sig, og for at undgå fængsling og andre ubehageligheder måtte Flacius flakke om fra sted til sted. Til sidst opholdt han sig i Frankfurt am Main. Han døde der med en udvisningsordre truende over hovedet.

Dommen over Flacius er højst forskellig. Han skildres sædvanlig som de lutherske teologers smertensbarn, som sarikaturen af en teologisk polemiker, men han har dog indlagt sig store fortjenester af den ny lutherske teologi. Navnlig for kirkehistorien udrettede han meget. Han satte således arbejdet med de "magdeburgske Centurier" i gang, han begyndte i Magdeburg at skrive en omfattende kirkehistorie, hvor hvert århundrede skulle have sit bind, og dette arbejde, der skulde være historiens modtræk mod den romersk-katolske kirke, blev udarbejdet med den største flid og med en uhyre samling nyt materiale, som han delvis selv fremskaffede. Han havde en hel stab hjælpere om sig under arbejdet, men udførte selv en betydelig del af det. Navnlig Wigand
førte det videre, da Flacius ikke kunde mere. Værket betegner noget af et vendepunkt i kirkehistorieforskningen. 1. bind udkom 1559, 13. bind 1574. For skriftvidenskaben har Flacius også betydning. 1567 udgav han Clavis Scripturæ, en bibelordbog med hermeneutik, og 1570 Glossa compendiaria in N. T., som bl.a. indeholder en kommentar til det ny testamente. På det dogmatiske område søgte Flacius altid nær tilknytning til Luthers tanker, men undgik ikke stærke ensidigheder. Under kampen mod Synergismen lod han sig således henrive til den påstand, at arvesynden ikke var en Accidens, men en Substans, således at mennesket ved faldet er blevet ganske fordærvet.

Eksterne henvisninger 

Reformatorer
Lutheranisme
Teologer fra Kroatien
Reginald Pole

Reginald Pole (født 3. marts 1500, død 18. november 1558) var en engelsk statsmand og kirkemand.

Pole tilhørte en fornem familie, der var nært beslægtet med Huset York, da hans mor, Margaret Pole, grevinde af Salisbury, var datter af hertugen af Clarence, yngre bror til Edvard 4. af England. Henrik 8. interesserede sig meget for den unge mand og lod ham studere først i Oxford, siden i Italien (1521—30) og Paris. Han undgik så længe som muligt at udtale sig i sagen om Henriks skilsmisse fra Katarina af Aragonien, skønt han havde fået universitetet i Paris til at udtale sig til fordel for skilsmissen. Endelig da kongen tvang ham til at sige sin mening, udgav han i 1536 værket De unitate ecclesiæ, der skarpt kritiserede kongens optræden. Han brød herved med sit fædreland og opholdt sig i 20 år i landflygtighed. Paven gjorde ham til kardinal og sendte ham som legat til Nederlandene. Han arbejdede her ivrigt på at rejse det engelske folk til opstand og få Frankrig og Spanien til at angribe England. Han tænkte, at han selv kunne blive engelsk konge og ægte kongens datter Maria. Hans planer mislykkedes dog, og Henrik 8. lod hans mor og brødre henrette. Han måtte derpå i nogle år opholde sig i Viterbo, hvor han var i kontakt med Vittoria Colonna og andre, der senere blev anset for kættere. Han blev selv tilskrevet et lutheransk skrift. "I Rom ansås han for en lutheraner, i Tyskland for en papist, i Frankrig for kejserens tilhænger, i Bruxelles for Frankrigs", blev der sagt om ham. Det skyldtes denne uklare holdning, at han i 1549 ikke valgtes til pave. I 1554, da Maria havde besteget Englands trone, vendte han tilbage som pavelig legat og virkede nu som dronningens fortrolige rådgiver med iver for at genindføre katolicismen og få pavens overhøjhed anerkendt. I 1556 blev han Cranmers efterfølger som ærkebiskop af Canterbury. Alligevel afsatte hans fjende Caraffa, der i 1556 blev valgt til pave som Paul 4., ham som legat og kaldte ham tilbage til Rom for at forsvare sig mod beskyldninger om kætteri. Hans død, dagen efter dronning Marias, skånede ham for denne ydmygelse.

Kilder 

 

Kardinaler fra Storbritannien
Ærkebiskopper af Canterbury
Ticketmaster Danmark

Ticketmaster Danmark (tidligere Billetnet A/S) er en dansk billetformidler, der er ejet af Ticketmaster, der igen er ejet af Live Nation Entertainment.

Selskabet blev grundlagt i 1991 under navnet Billetnet. I 2002 blev det solgt til Ticketmaster, der er blandt verdens største billetformidler. I april 2016 skiftede man navnet til det nuværende Ticketmaster Danmark.

Hovedsædet ligger på Gammel Kongevej på Frederiksberg.

Referencer

Eksterne henvisninger 
 

Etableret i 1991
Netbutikker i Danmark
John Baskerville

John Baskerville (født 28. januar 1706, død 8. januar 1775) var en engelsk typograf og bogtrykker, som skabte den elegante og klare skrifttype Baskerville, der er en af de mest benyttede.

John Baskerville var en yderst anerkendt bogtrykker og skriftstøber, som blandt andet var ophavsmand til det klassicistiske skriftsnit: Baskerville antikva. John Baskerville publicerede første gang denne skrifttype, da han 1757 udgav Virgils samlede værker. Dette gjorde han i samarbejde med James Whatman the Elder. I kraft af, at John Baskerville ville præsentere denne nye og revolutionerende skrifttype på bedst mulig vis, så han sig nødsaget til at lave hvad der kaldes "kiss impression". Dette betegner en proces, der har til formål at skabe det skarpeste tryk overhovedet muligt med mindst muligt tryk fra pladerne. Til dette havde John Baskerville brug for et papir med en glat og ensartet overflade, hvilket James Whatman the Elder udarbejdede ved at forbedre papirfremstillingsprocessen.  Virgils samlede værker, som var det første tryk John Baskerville lavede, blev fremstillet på både vævet papir og papyrus. Han blev sidenhen beundret for skriftsnit af selveste Benjamin Franklin, som bragte designet af denne skrifttype med hjem til det nyligt grundlagte USA, hvor skrifttypen blev brugt til de føderale regeringsudgivelser. 

Desværre blev John Baskervilles skriftsnit hurtigt kritiseret af konkurrenter, hvilket medvirkede til faldende interesse for skriftsnittet. John Baskerville er i dag kendt for sit bidrag i innovationen af print, papir og tryk. Han udarbejdede et papir, der var langt glattere og mere blankt, end hvad man hidtil havde brugt. John Baskervilles bemærkelsesværdige skriftsnit repræsenterer højdepunktet for ”transitional” skrifttyper og overgangen fra Old style til Moderne type design.

Eksterne henvisninger 

Typografer
Bogtrykkere
Personer fra England
En håndfuld rug

En håndfuld rug er en Agatha Christie krimi fra 1953 med Miss Marple i opklarerens rolle. Rigmanden, Rex Fortesque, der har tjent sin formue ved tvilsomme investeringer bl.a. i Sydafrika, bliver myrdet og senere følger flere drab.

Plot 

Drabene følger handlingen i den engelske børneremse "Sing af song of sixpence." Christie må have været særlig glad for den, idet to noveller med Hercule Poirot har titel efter den remse. Spørgsmålet i romanen er, om der er tale om en sindssyg drabsmand, der er besat af remsen eller om anvendelsen er morderens spøg, som skal føre politiet på vildspor. Chefen for efterforskningen, kommisær Neele er mere kompetent og lydhør for Miss Marples teorier end sædvanligt; hun overbeviser ham om sagens rette sammenhæng , men der er ikke noget egentligt bevis før morderen med posten modtager et brev med et fotografi af morderen og et af ofrene.

Anmeldelser 

Anmelderne betegnede bl.a. denne roman som et eksempel på "hvor godt hun næsten altid skriver, denne kære gamle dekadente dødsrejsende" , mens en kendt biografi finder den under Christies normale standard i den klassiske periode, men dog en "god, underholdende læsning".

Danske udgaver 
 Carit Andersen (De trestjernede kriminalromaner, nr. 26); 1957.
Carit Andersen (De trestjernede kriminalromaner, nr. 43); 1969.
Forum Krimi; 1985.

TV versioner 

Romanen er indspillet i 1985 med Joan Hickson i hovedrollen og senere af ITV med premiere 6. september 2009 med Julia McKenzie som Miss Marple. Mens Hickson ofte nævnes som god i rollen som Miss Marple, er McKenzie mere omstridt, muligvis fordi plottene med hende i hovedrollen ofte er stærkt omskrevne.

Noter

Litteratur 

 Barnard, Robert (1980): A Talent to Decieve, Fontana/Collins
 Osborne, Charles (1982): The Life and Crimes of Agatha Christie,Collins (London)

Krimier
Litteratur i 1953
Romaner fra England
Agatha Christie
Miss Marple bøger
Erik Parker

Erik Parker (1918-2003) var en dansk jazztrompetist. Allerede i 1938 blev han medlem af Svend Asmussens orkester og var fra 1939 til 1945 engageret i Leo Mathisens orkester, hvor han både optrådte som instrumentalist og vokalist. Han anses for én af de betydeligste danske jazzmusikere og en fornem repræsentant for guldalderjazzen. I 1953 emigrerede han til USA, hvor han slog sig ned som restauratør i Los Angeles.

Eksterne henvisninger 
http://www.information.dk/88638 

Jazzmusikere fra Danmark
Dansk Elbil Alliance

Dansk Elbil Alliance blev stiftet den 3. november 2009 og er et selvstændigt branchefællesskab under Dansk Energi. Foreningen repræsenterer virksomheder med kommerciel interesse i elbilintroduktionen i Danmark, herunder energiselskaber, virksomheder der leverer komponenter til ladeinfrastrukturen, ladeoperatører og elbilleverandører.

Dansk Elbil Alliance arbejder for at skabe en stærk fælles platform og være talerør for kommercielle aktører inden for bæredygtig transport, samt at fremme en massiv udbredelse af eldrevne køretøjer i Danmark.

Der holdes generalforsamling en gang om året og løbende medlemsmøder og strategimøder. Der arrangeres derudover workshops og konferencer om aktuelle emner indenfor udviklingen af markedet.

Eksterne henvisninger 
www.danskelbilalliance.dk

Elbil Alliance
Etableret i 2009
Franz Steindachner

Franz Steindachner (født 11. november 1834, død 10. december 1919) var en østrigsk zoolog.

Han var interesseret i naturhistorie, og påbegyndte studiet af fossile fisk på anbefaling af sin ven Eduard Suess. I 1860 blev han udnævnt til intendent for fiskesamlingen ved Naturhistorisches Museum, en stilling som havde vært ubesat siden Johann Jakob Heckels død.

Steindachners ry som fiskeekspert voksede, og i 1868 blev han inviteret af Louis Agassiz og tilbudt en stilling ved Museum of Comparative Zoology ved Harvard University. Efter at have deltaget i en ekspedition i 1871-1872, kom Steindachner et par år senere tilbage til Wien og i 1887 blev han udnævnt til direktør for den zoologiske afdeling af Naturhistorisches Museum og blev i 1898 forfremmet til museumsdirektør.

Steindachneridion er i øvrigt en gruppe fisk fra Sydamerika som blev opdaget af Steindachner og opkaldt efter ham.

Zoologer fra Østrig
Peter Medawar

Sir Peter Brian Medawar (født 28. februar 1915 i Rio de Janeiro, død 2. oktober 1987 i London) var en brasilianskfødt, engelsk zoolog, som sammen med Frank Macfarlane Burnet modtog Nobelprisen i fysiologi eller medicin i 1960 for opdagelsen af erhvervet immunologisk tolerance ved transplantationer af væv. Medawars arbejde har senere haft stor betydning for forståelsen af hvordan kroppen bortstøder væv efter en transplantation.

Eksterne henvisninger 
 Nobelprize.org, Nobelprisen i fysiologi eller medicin 1960
 Nobelprize.org, Peter Medawar – Biografi

Zoologer fra Storbritannien
Nobelprismodtagere i medicin
Nobelprismodtagere fra Storbritannien
Modtagere af Copleymedaljen
Modtagere af Royal Medal
Gottfried Menken

Gottfried Menken (29. maj 1768 i Bremen – 1. juni 1831) var en tysk præst. 

Udgået fra et fromt barndomshjem kom han til universiteterne i Jena og Duisburg, hvor han
hos de rationalistiske professorer stadig følte sig som en særling. Allerede som ung optrådte han
som Biblens forsvarer over for professor Grimm. Efter i kortere tid at have virket som præst
forskellige steder kom han 1802 til sin fødeby Bremen, hvor han virkede til sin afsked 1825.

Menken var en af sin tids betydeligste præster i Tyskland. Han stod som en afgjort modstander
af rationalismen, men heller ikke af den kirkelige ortodoksi var han en ven; sin åndelige
påvirkning havde han fra Bengel og lægen Samuel Kallenbusch, og navnlig kunne han
ikke finde sig i kirkelæren om Kristi lidelse som straflidelse. Skønt hørende til den
reformerte kirke var han meget lidet konfessionel, men gik altid tilbage til selve Biblen. Hans
skrifter er samlede og udgivne i 7 bind (Bremen 1860) af J.G. Heyse.

Kilder 
 

Præster fra Tyskland
Personer fra Bremen
Center Air Pilot Academy

Center Air Pilot Academy (CAPA) er en af Skandinaviens største uddannelsesinstitutioner for professionelle piloter og den første skole i verden der uddannede MPL-piloter (Multi-Crew Pilot License).

Eksterne henvisninger 
Center Airs hjemmeside

Uddannelsesvirksomheder i Danmark
Flyskoler
Ernst A. Kallenberg

Ernst Anton Kallenberg (16. august 1866 i Malmö – 30. oktober 1947) var en svensk retslærd. 

Kallenberg blev student ved Lunds Universitet 1884, cand. jur. 1889,
vice-herredshøvding 1892, Dr. jur. 1895, Prof. ord. i Proces smst. 1897. Foruden en Rk. Afh.,
Anmeldelser o. 1. i »Tidsskr. f. Retsvidenskab«, »Statsvetenskaplig Tidskrift«, »Svensk Juristtidning«
o. a. har K., hvis hele forfattervirksomhed vidner om klarhed, skarphed og energi i
tanken samt praktisk blik, skrevet »Om återfall i brott« (1894), »Om forum i brottmål« (1896),
»Om qualificeradt erkännande i civilprocessen« (1896), »Föreläsningar öfver lag om ändring i
vissa delar af rättegångsbalken den 14. Juni 1901«, (I, 1902; II, 1902-04), »De ordinära
devolutiva rättsmedlen i den svenska civilprocessen enligt 1901 och 1915 års lagstiftning i
ämnet« (1915) og »Svensk civilprocessrätt. Föreläsningar« (I, 1917; II, 1918; III 1922). Som
Diskussionsemne paa 8. nordiske juristmøde i Stockholm fremlagde K. »Om forpliktelse till edition i civilprocessen« (1896). 

Af den svenske regering var der lagt meget beslag på K.'s store arbejdskraft
og evner som lovforfatter. 1899—1901 var han således medlem af og sekretær ved den 19.
maj 1899 nedsatte kommission angående revision af universitetsstatutterne, 1905—08
Medlem af en kommission angående revision af aktielovgivningen, 1907 medlem af, 1908
formand for en kommission ang. revision af konkurslovgivningen, 1920 formand for en
kommission ang. videre arbejder for en reform deraf, 1916 Medlem af en kommission ang. en
ny straffelovgivning. 1907 var K. kultusministeriets konsulent i sager vedrørende universitetsforhold.

Kilder 

 

Jurister fra Sverige
Ansatte ved Lunds Universitet
Personer fra Malmø
Multi-Crew Pilot License

Multi-Crew Pilot License (MPL) er et kommercielt flyvecertifikat. Uddannelsen er et samarbejde mellem en FTO (Flight Training Organisation) og et luftfartsselskab. Uddannelsen inkluderer en typeuddannelse på et fly der flyves af to piloter. Center Air Pilot Academy var de første i verden til at uddanne piloter efter de nye certifikat regler.

Eksterne henvisninger 
 http://atwonline.com/operations-maintenance/article/mpl-takes-0309
 http://www.icao.int/icao/en/trivia/peltrgFAQ.htm#31¨

Certificering
Luftfart
Uddannelser
Piloter
Christian Hermann Weisse

Christian Hermann Weisse (10. august 1801 — 19. september 1866) var en tysk filosof, søn af Christian Ernst Weisse, sønnesøn af Christian Felix Weisse.

Wessie, som var professor i Leipzig,
skrev en lang række værker, hvoraf
fremhæves: »System der Aesthetik« (1830), »Grundzüge
der Metaphysik« (1835), »Philosophische
Dogmatik« (1855—62); han udgik fra Hegel, men
fjernede sig stedse mere fra den dialektiske
Metode, idet han hævdede, at den logiske
Nødvendighed kun fører til skematisk Opstilling
af det mulige, medens Virkeligheden
forudsætter Frembringelse og dermed Begrebet Frihed.
Saaledes har Gud ved en Frihedsakt, kun
begrænset af de logisk-matematiske Love for det
mulige, Tal, Tid og Rum, skabt en Verden og
deri menneskelige Væsener, der ogsaa har
Frihed til at handle, hvorfor al Erkendelse beror
paa Erfaring og ingen Virkelighed lader sig
konstruere; denne skabte Verden modsætter sig
i Kraft af Friheden sin Skaber, men Kampen
ender med en Forsoning til et Guds Rige i
kristelig Forstand. Gennem denne spekulative
Theisme førtes W. over til teologisk Forskning,
hvortil han ogsaa har ydet betydningsfulde
Bidrag, navnlig som en af de første Talsmænd
for Markus-Hypotesen. Særlig bekendt er W.'s
Æstetik, hvor ogsaa Begrebet Frihed spiller en
stor Rolle, i Fantasiens frie, skabende
Udfoldelse; navnlig i senere Tid, da den Hegelske
Metode er overvunden, er W.s æstetiske
Betragtninger ofte dybe og åndrige.

Kilder 

 

Filosoffer fra Tyskland
Tyskere i 1800-tallet
Salmonsens
Lenins fredspris

Lenins fredspris, oprindelig Stalins fredspris, kendt som Stalinprisen, var en pris som blev uddelt af Sovjetunionen fra 1949 til 1990.

Prisen blev indstiftet 21. december 1949 af Josef Stalin (formelt gennem et dekret fra præsidiet i Den Øverste Sovjet) som Den internationale Stalinpris «for at styrke freden mellem nationerne». Prisen blev som regel omtalt som Stalins fredspris eller Stalinprisen. Den blev oprettet til ære for Stalin i anledning af hans 70-årsdag, og var ment som et slags stalinistisk alternativ til Nobels fredspris. Selv om prisen var til ære for den runde fødselsdag, blev den først oprettet efter at Stalin var fyldt 71 år (18. december samme år). Prisen blev uddelt til flere modtagere hvert år og blev kun givet til udlændinge.

I forbindelse med afstaliniseringen fik prisen i 1956 det officielle navn Den internationale Leninpris «for at styrke freden mellem nationerne» (russisk Международная Ленинская премия «За укрепление мира между народами»). Tidligere prisvindere blev opfordret til at sende deres prismedaljer retur for at få dem byttet til medaljer uden Stalins navn og portræt.

Modtagere af Stalins fredspris/Lenins fredspris (listen er ufuldstændig)

Stalins fredspris 
 Halldór Laxness (1949)
 Jorge Amado (1949)
 Liu Baiyu (1950)
 Pablo Picasso (1950)
 Frédéric Joliot-Curie (1951)
 Anna Seghers (1951)
 Hewlett Johnson (1951)
 Song Qingling (宋庆龄; kaldt Madame Sun Yat-sen) (1951)
 Martin Andersen Nexø 
 James Gareth Endicott (1953)
 Eliza Branco (1953)
 Johannes Becher (1953)
 Sayfuddin Kichloo (1953)
 Ilja Ehrenburg (1953)
 Yves Farge (1953)
 Pablo Neruda (1953)
 Paul Robeson (1953) 
 John Desmond Bernal (1953) 
 Michael Sadovyany
 Leon Kruczkowski (1953) 
 Nina Vasilevna Popova (1953) 
 Andrea Andreen (1953) 
 Isabelle Blume (1953) 
 Andrew Gaggiero (1953) 
 Sir Sahib-singh Sokhey (1953) 
 Howard Fast (1953) 
 Leon Kruczkowski (1953) 
 Saifuddin Kitchlew (1954)
 Bertolt Brecht (1954)
 Joseph Wirth (1954)
 Felix Iversen (1954)
 Ragnar Forbech (1955)

Lenins fredspris 

 Danilo Dolci (1958)
 W.E.B. DuBois (1959)
 Cyrus Eaton (1960)
 Fidel Castro (1961)
 Jorge Amado de Faria (1962)
 Faiz Ahmed Faiz (1962) 
 Nelson Mandela (1962) Tildelt i 1962, men uddelt i 2002.
 Kwame Nkrumah (1962)
 Olga Poblete de Espinosa (1962)
 István Dobi (1962)
 Manolis Glezos (1963)
 Oscar Niemeyer (1963)
 Dolores Ibárruri (1964) 
 Miguel Ángel Asturias (1966)
 Linus Pauling (1967)
 Jean Effel (April 1968)
 Rockwell Kent
 Carlton Goodlett (1970)
 Eric Henry Stoneley Burhop (1972)
 Kamal Jumblatt (1972)
 Sam Nujoma (1973)
 Seán MacBride (1977) 
 Jannis Ritsos (1977)
 Angela Davis (1979)
 Mahmoud Darwish (1983)
 Mikis Theodorakis (1983)
 Harilaos Florakis (1984)
 Dorothy Hodgkin (1987)
 Lady Valerie Goulding 
 Martti Ahtisaari

Etableret i 1949
Hædersbevisninger fra Sovjetunionen