kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Dame Edna

Dame Edna, egentlig Dame Edna Everage, var en fiktiv australsk megastjerne, der spilledes af Barry Humphries (1934−2023). Som Dame Edna skrev Barry Humphries flere bøger og var vært i flere TV-shows.

Skønt Barry Humphries tilkendegav, at Dame Edna var en karakter, han spillede, nægtede Dame Edna kategorisk at blive defineret som en fiktiv person eller drag, og omtalte i stedet Humphries som sin iværksætter eller manager. Dame Edna skal ved flere lejligheder have givet udtryk for afsky over for mænd, der optræder som kvinder i underholdningsøjemed.

Karakteren Dame Edna, der optrådte første gang i 1955, er enke med tre voksne børn, datteren Valmai, og sønnerne Bruce samt designeren og homøopaten, Kenny. Valmai er den eneste af Dame Ednas børn, der er blevet set offentligt. Dame Ednas moder befinder sig på et plejehjem, et sted Dame Edna omtaler som et maximum-security twilight home for the bewildered.

Dame Edna sekunderes ofte af Madge Allsop (spillet af Emily Perry, 1907-2008), der sagde aldrig noget, skønt hun ofte var genstand for Dame Ednas humoristiske indfald. Skal man tro Dame Edna, var Madge en af hendes brudepiger.

Ifølge Dame Ednas selvbiografi er hendes fødenavn Edna May Beazley, og hun er født i den lille australske by Wagga Wagga i New South Wales. Hun startede sin karriere den 19. december 1955 som en helt almindelig australsk husmoder (average Australian housewife). Da Dame Ednas mand, Norman Stoddard Everage, døde af prostatakræft, grundlagde hun en velgørenhedsorganisation ved navn Friends of the Prostate. ligesom hun tog initiativ til The World Prostate Olympics.

Ved siden af sine optrædener på scenen, i TV og på film, var Dame Edna også en hyppig gæst blandt verdens politiske ledere og det internationale jetset.

Den 7. marts 2007 blev gaden Brown Alley i Melbourne omdøbt til Dame Edna Place, med officiel indvielse ved Melbournes overborgmester, John So.

Filmografi 
Et udpluk af Dame Ednas optrædener på film og i TV:

 2003 – Dame Edna – Live at the Palace (TV) 
 2002 – Nicholas Nickleby 
 2000 – Ally McBeal (TV) 
 1987 – The Dame Edna Experience (TV)

Kildehenvisning 

 Dame Edna Official Website 
 The Daily Telegraph: A dame fine street (avisartikel om Dame Edna Place)

Personer fra Australien
Fiktive personer
K Line

, også kaldet "K" Line eller KKK, er en stor japansk shippingvirksomhed der flytter primært japansk gods over hele verden.

K Line ejer og administrerer mange fragtskibe, heriblandt bulk carriers, containerskibe, tankskibe (også gastankere) og RoRo-færger.

Firmaet er den tiendestørste shippingvirksomhed i verden .

 Etableret: 5. april 1919
 Indskudt kapital: 29.689 millioner yen
 Kerneområder: Forsikring, drift af varelagre, godstransport til lands, til vands og i luften
 Børsnotering: Tokyo, Osaka, Nagoya, Fukuoka, Frankfurt, Bruxelles

Historie

1919-1937 
"K" Line (opkaldt efter tre K'er i initialerne) blev dannet da Kojiro Matsukata slog Kawasaki Kisen, Kawasaki Zosen og Kokusai Kisen sammen i et joint management for at danne en stærk handelsflåde på 40 til 50 skibe, der skulle sevicere Atlanten, Nord- og Sydamerika, Afrika samt Middelhavet og Østersøen. Ifølge Lloyds var firmaet nummer 13 på verdensranglisten i 1926, mellem NYK Line (9.) og O.S.K. (nu Mitsui O.S.K. Lines) (14.).

1938-1945 
I løbet af anden verdenskrig mistede Kawasaki Kisen 56 ud af 68 fartøjer.

1946-1961 
I denne periode gik firmaet tilbage til primært at bygge og administrere skibe, mens man genopbyggede hovedkontorer rundt om i verden. Indtægterne øgedes igen, og man tog flere skridt for at genopbygge firmaets styrke.

1962-1967 
Efter sammenlægning med Iino Kisen forøgedes formuen med 9 milliarder yen, og den samlede flåde bestod af 104 skibe, hvoraf 55 var ejet af K Line. Denne sammenlægning gav K Line et solidt fundament for dynamiske fremtidsplaner, både som et af verdens største shipping-firmaer og som en velafbalanceret integreret organisation.

Eksterne henvisninger 

 Kawasaki Kisen Kaisha, Ltd. 
 "K" Line America
 "K" Line (Singapore) Pte Ltd. 

Transportvirksomheder fra Japan
Søfart
Rederier
Etableret i 1919
Virksomheder i Tokyo
Henrik Starcke

Henrik Starcke (16. april 1899 i København – 5. juni 1973 på Frederiksberg) var en dansk billedhugger, gift med Dagmar Starcke. Han var søn af professor Carl Nicolai Starcke og bror til politikeren Viggo Starcke.

Han var oprindeligt uddannet som maler på Kunstakademiet i 1924, men det var som billedhugger han fandt sin udtryksform. Hans materialevalg var ofte utraditionelt og overraskende, ligesom hans stil, som betegnes som fantasifuld og fabulerende. 

Han er rigt repræsenteret i Danmark, og har også flere værker i udlandet, blandt andet i FN-bygningen i New York. 

Han er begravet på Karlstrup Kirkegård.

Kendteste værker 
 1949 Dagmarbrønden, udført i granit, indsat i kirkemuren ved Sankt Bendts Kirke i 1949 (Ringsted)
 1959 Løve, udført i stentøjsmosaik, opstillet ved Bakkegårdsskolen i Gentofte.
 1960 De fire Vinde, kobber, rustfrit stål og emalje, opstillet i Københavns lufthavn.
 1968 Kvinde med Fugl, teak, opstillet i FN-bygningen.

Udmærkelser 
 1927 Den Raben-Levetzauske Fond
 1928 Den Raben-Levetzauske Fond (igen)
 1928 Herzogs Præmie
 1935 Oscar Carlsons Præmie
 1937 Det anckerske Legat
 1940 Eckersberg Medaillen som uddeles af Akademiet for de skønne Kunster.
 1941 Zacharias Jacobsens Legat
 1943 Billedhugger Kai Nielsens Mindelegat.
 1960 Thorvaldsen Medaillen som uddeles af Akademiet for de skønne Kunster (Højeste udmærkelse).
 1965 Viggo Jarls legat til fordel for danske billedhuggere. (Ærespris uddelt af ’’Den Frie Udstilling’’)
 1967 Niels Larsen Stevns og hustru Annas Legat.

Links 
 
 Gentofte bibliotek 

Billedhuggere fra Danmark
Modtagere af Eckersberg Medaillen
Danskere i 1900-tallet
Personer fra Frederiksberg
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Reformerte kirke

Den reformerte kirke er et protestantisk trossamfund med udspring i Jean Calvin og Ulrich Zwinglis virke i reformationen.

I Europa står den reformerte kirke stærkt især i Holland, Schweiz og Skotland (de såkaldte presbyterianere), men der er også mange reformerte i Ungarn, Tyskland og Frankrig. Til Danmark kom der sidst i 1500-tallet nogle hundrede reformerte flygtninge fra forfølgelser i Frankrig og Belgien (de såkaldte huguenotter).

De reformerte kirker lægger stor vægt på bibelen, og bibellæsning fylder en stor plads i prædiken, gudstjeneste og menighedsliv. Set fra reformert side gjorde Luther ikke reformationsarbejdet 'færdigt', og derfor ligner den lutherske kirke og gudstjeneste stadig i nogen grad den romersk-katolske. Forskellene mellem den lutherske og den reformerte kirke er derimod relativt små; en af disse forskelle er nadverforståelsen. I 1900-tallet blev der vedtaget en fællesskabserklæring mellem kirkerne (Leuenberg-konkordatet). I nogle lande blev de reformerte og lutherske kirker sluttet sammen til såkaldte unierede kirker.

I Danmark er der reformerte menigheder i Fredericia, København og på Bornholm.

De reformerte spiller en central rolle i Max Webers bog Den protestantiske etik og kapitalismens ånd. Weber mente, at den protestantiske (især den calvinistiske) etik og kaldelsestanke var grundlaget for udviklingen mod et moderne kapitalistisk samfund. Deri lå nemlig et krav om redelighed, selvbeherskelse og nøjsomhed og troen på, at det et tegn på Guds nåde, hvis man er flittig og omhyggelig i sit verdslige kald.

Se også 
 Calvinisme
 Heidelberg-katekismen
 Presbyterianisme
 Det regulative princip
 Reformert Kirke i København

Noter

Eksterne henvisninger 

 Reformerte Menigheder
 Om den reformerte kirke 
 Fællesskabet af protestantiske kirker i Europa (Leuenberg Kirkefællesskabet) – Om Leuenberg Kirkefællesskabet på tysk Wiki
 Niels Lukman: Fredericiakolonien
 Reformert Kirke, Fredericia  hos danmarkskirker.natmus.dk (Danmarks Kirker, Nationalmuseet)
 Berøakirken på Bornholm 

Kirkesamfund
Calvinisme
Medlemmer af Danske Kirkers Råd
Aktiebeskatning

Aktiebeskatning er en beskatningsform, som retter sig mod aktionærernes indtægt i form af udbytte.

Denne form for beskatning er genstand for stor politisk interesse, og fra mange sider ønsker man at gøre beskatningen af denne type indkomst så retfærdig som muligt. Derfor er reglerne fyldt med undtagelser og snørklede formuleringer. Af samme grund er mange nødsaget til at skaffe sig professionel hjælp, når skatten skal beregnes, og ofte må både bankrådgivere, sagførere og revisorer bidrage til forståelsen

Skat
Aktiemarked
Skanderborg Slotskirke

Skanderborg Slotskirke er den sidste rest af Frederik 2.s ombyggede middelalderborg fra Valdemar den Stores tid. Frederik 2. indrettede i 1572 et kapel i den nye fløj. I 1767, da Skanderborg Slot blev nedrevet, bevaredes Slotskapellet som sognekirke.
Af det oprindelige kirkeinventar er stolegavlene med rigsvåben og prædikestol bevaret.
Tårnet var oprindelig et af slottets flankeringstårne.
Under Slotskirken er den gamle borgkælder indrettet til krypt.

Eksterne henvisninger 
 Skanderborg Slotskirke på korttilkirken.dk
 Skanderborg Slotskirke på danmarkskirker.natmus.dk (Danmarks Kirker, Nationalmuseet)

Kirker i Skanderborg Kommune
Kirker i Århus Stift
Kirker i Skanderborg Amt
Martina Hingis

Martina Hingis (født 30. september 1980 i Košice, Tjekkoslovakiet, nu Slovakiet) er en tidligere schweizisk tennisspiller som i slutningen af 1990'erne toppede verdensranglisten. Blandt hendes titler kan nævnes: tre Australian Open, en Wimbledon og en US Open.

Eksterne henvisninger 

Tennisspillere fra Schweiz
Vindere af US Open (tennis) 
Vindere af French Open 
Vindere af Wimbledon 
Vindere af Australian Open
Birgitte Alsted

Birgitte Alsted (født 15. juni 1942) er en dansk violinist, lærer og komponist, uddannet på Det Kgl. Danske Musikkonservatorium og i Warszawa.

Hun har gjort sig meget gældende inden for elektroakustisk musik og bruger ofte kreative udtryksformer som indbefatter andre kunstarter. Således har hun været brugt en del inden for teater og performance/dans. Hendes værkliste indeholder ud over teatermusikken værker for solister og kammerensembler ofte af utraditionel sammensætning og med brug af akustiske instrumenter såvel som computer og bånd.

Birgitte Alsted har også arbejdet en del med multimedieforestillinger, hvor brug af elektroniske midler, poesi, dans og lysbilleder bliver sammensat på eksperimenterende vis. Litteratur og poesi – ny som gammel – er en vigtig inspirationskilde for hende.

Birgitte Alsted var medstifter af Gruppen for alternativ Musik, der fik stor betydning for hendes løbebane som komponist. Gruppen eksperimenterede med alternative koncertformer som happenings og kollektiv improvisation og opførte medlemmernes egne kompositioner på usædvanlige steder, fx på Nørreport Station og i Zoologisk Have. I 1980 tog hun, sammen med Diana Pereira Hay og Anne Kirstine Nielsen, initiativet til stiftelsen af Kvinder i Musik, en organisation der har haft en stor betydning for udbredelsen af kvinders musik i Danmark.

Alsted har arbejdet som underviser ved Hørsholm kommunale Musikskole, på Skt. Annæ Gymnasium og i Københavns Musikskole. Desuden har hun været violinassistent i DR Radiosymfoniorkestret og DR RadioUnderholdningsOrkestret.

Poster og priser 
 Statens Musikråd
 Københavns Kommunes Musikudvalg
 Dansk Kunstnerråd
 Medstifter af foreningen Kvinder i Musik
 Statens Kunstfonds tre-årige arbejdslegat 1980
 Hakon Børresen Prisen 1992
 Komponistforeningens Jubilæumspris i 1996
 I 2012 kom hun på finansloven.
 Modtog Carl Nielsen og Anne Marie Carl-Nielsens Legat på 750.000 kroner i 2017.

Musik (udvalg) 
 To sange til døden 1990
 Haiku-Wärme
 Klumpe (baryton og kammerensemble 1971)
 Smedierne i Granada (skuespil 1975)
 Tredje tilstand (skuespil 1979)
 Timileskoven (skuespil 1980)
 Antigone (skuespil 1983)
 Frokost i det grønne (skuespil 1985)
 Turning Point (skuespil 1985)
 Drømmespil (skuespil 1987-88)
 Vækst (elektroakustisk musik 1989)
 Imitaopposition (orgel 1992)
 Spring I (damekor 1994)
 Haiku-Wärme (1995)
 Sorgsang (elektroakustisk musik 1995)
 Sorgsang II (elektroakustisk musik 1995)
 Sorgsang III (baryton og orgel 1995)
 Hun Askepot (opera 1996)
 Agnetes Latter (2007-2011)
 Beruset (opera for sopran og elektronik 2017)

Kilder 
 Det Virtuelle Musikbibliotek
 Dansk kvindebiografisk Leksikon
 Sekretariat for ny kompositionsmusik

Eksterne henvisninger 

  på Den Store Danske

Komponister fra Danmark
Klassiske komponister fra det 20. århundrede
Danskere i 1900-tallet
Personer i Dansk Kvindebiografisk Leksikon
Violinister fra Danmark
Kunstnere på finansloven
Kvindelige komponister
Charlotte Munck (skuespiller)

Charlotte Munck (født 2. december 1969 i Aarhus) er en dansk skuespillerinde.

Munck er opvokset i Ørsted, ca. 24 km. fra Randers, hvor hun boede fra hun var 5 til hun som 18-årig flyttede til København. Hun har tre søskende, der alle er musikere. Den ældste søster, Marie-Louise Munck, er sangerinde i bandet Armstrong, mens hendes bror spiller jazztrompet og er uddannet fra Det Rytmiske Musikkonservatorium. Charlotte Muncks yngste søster, Camilla Munck, er sangerinde i duoen Munck/Johnson.

Charlotte Munck er uddannet fra Skuespillerskolen ved Odense Teater i 1998, og hun har siden haft mange roller på både film, teater og tv. Blandt filmtitlerne er gyserfilmen Kat, Susanne Biers Den eneste ene, Kongekabale, Headhunter, Solopgang og Hella Joofs komedie En kort en lang, der gav Charlotte Munck en nominering til såvel en Robert som en Bodil for den bedste kvindelige hovedrolle. På teaterscener som f.eks. Betty Nansen Teatret, Det Kongelige Teater, Mammutteatret, Gladsaxe Teater, Husets Teater og Østre Gasværk Teater har hun medvirket i talrige stykker herunder Den vægelsindede, Festen, Ivanhoe, Cabaret, Misantropen og Simon og Thor. Hun modtog Clara Pontoppidans Hæderslegat i 2005. Charlotte Munck har derudover spillet med i flere kortfilm, og på tv har hun haft roller i bl.a. TAXA, Rejseholdet og Ørnen, ligesom hun har spillet en del radioteater. Charlotte Munck er også sangerinde og har i den forbindelse bl.a. optrådt på Copenhagen Jazz Festival.

Mest kendt er Charlotte Munck dog nok for rollen som Anna Pihl i TV 2-serien af samme navn.

Senest er Charlotte Munck begyndt at synge offentligt, og hun er med i bandet MunckBjørnKodal sammen med Claus Bjørn og Janus Kodal. Bandet har i september 2007 udgivet albummet Instruktioner til Gud.

Filmografi

Spillefilm

Serier

Eksterne henvisninger 
 
 Om Anna Pihl på tv2.dk 
 MunckBjørnKodal på myspace.com 

Skuespillere fra Danmark
Personer fra Aarhus
Personer i Kraks Blå Bog
Quake-motor

Quake-motoren er en 3-D realtime computerspil-motor, baseret på den originale Quake, udgivet af id Software d. 31. maj 1996, og frigjordt d. 21. december 1999.

Quake-motoren virker meget som motoren fra Doom. De benyttede begge Binary space partitioning (BSP). 
Quake-motoren benyttede Gouraud shading til at bevæge objekter, og en "Lightmap" til at stoppe objekter eller på engelsk "un-moving".

Quake-motoren var den først til at bruge 3D figurer, i stedet for de simple 2D figure, også kendt som sprites (mest set i id Tech 1).
Dsv. Understøttede motoren sproget QuakeC, der gjorde det muligt for folk at programmere nye funktioner ind i spillet.

Eksterne henvisninger 
 ID Software's officielle hjemmeside

Referencer 

Spilmotorer
Paul Simonon

Paul Simonon (født 15. december 1955 i Brixton, London, England) er bedst kendt som tidligere bassist i punkbandet The Clash. Han voksede op i Brixton, et fattigt kvarter, der dog var rigt på kultur, på grund af de mange udenlandske tilflyttere (specielt fra Jamaica). Dette er også grunden til Simonons store kærlighed til reggae musik. Før han begyndte at spille i The Clash havde han planer om at blive billedkunstner. 

I 1976 spurgte The Clash's guitarist, Mick Jones, om Simonon ville spille andenguitar i bandet. Instrumentet viste sig at være for svært til Simonon, så Jones besluttede sig for at lære ham bas i stedet.

Simonon skrev i alt tre af Clash's tekster, "The Guns of Brixton", "The Crooked Beat og "Long Time Jerk". Simonon skrev "The Guns of Brixton" i jalousi over de mange penge som Strummer og Jones tjente på royalties, og denne sang viste sig senere at blive en af de mest kendte.

Efter The Clash gik fra hinanden, startede Simonon et band under navnet Havanna 3am. De nåede at indspille en enkelt plade i Japan, før de splittede op.
I dag arbejder han som kunstner, og har bl.a. designet coveret til Big Audio Dynamite's plader (Mick Jones' senere band). Han har også designet coveret til hans nye bands debutplade, den selvbetitlede The Good, The Bad & The Queen, et Damon Albarn projekt, der igen fik Simonon ind i musikverdenen.

Paul Simonon optræder på forsiden af "London Calling"-coveret, hvor han smadrer sin bas. Dette billede blev senere et kendt punkikon.

Eksterne henvisninger 

Musikere fra Storbritannien
Rejsegilde

Rejsegildet er den fest, som bygherren holder for håndværkere, arkitekt og teknikere, når murene står færdige, bjælkelaget er lagt og tagkonstruktionen rejst. Så anses bygningen for at være etableret, også selv om der endnu mangler meget, før det er klar til at blive taget i brug efter hensigten. Rejsegildet holdes på byggepladsen og traktementet er ofte beskedent: øl og pølser er gerne det væsentlige. Med til gildet hører også, at man holder taler og skåler på husets sikkerhed og deltagernes velbefindende.

Nybygningen pyntes med en stang med normalt en til tre kranse. Kransene er bundet af grønt og smykket med blomster eller kulørte bånd. Dannebrog ses ofte øverst på stangen. Kransene kan enten hænge vandret eller lodret. I den østlige del af landet hænger de oftest vandret.
Håndværksmestrene sørger for kransene, og bygherren bekoster gildet for alle, der har deltaget i byggeriet. Gildet holdes som regel om eftermiddagen som afslutning på arbejdsdagen. Man samles i nybygningen, hvor der serveres portvin og kransekage eller øl og smørrebrød. Under arrangementet taler både bygherre, arkitekt og mestre. Bl.a. afslutter man oftest talen med sætningen "Gid dette hus må bestå i så mange år, som dette glas går i skår" hvorefter man slår et glas itu mod et af husets vægge.

Skikken er behæftet med en del overtro. Ikke alene forventedes det, at bygherren bekostede gildet, det skulle også gå rigtigt til for at undgå dårlige varsler for fremtiden. Kransen måtte f.eks. ikke blæse ned. Undlod en bygherre at holde rejsegilde, kunne håndværkerne hævne sig på flere måder. Kransen blev f.eks. erstattet af tomme flasker og flaget af gamle cementsække. Ophængning af udstoppede dukker i menneskestørrelse, en såkaldt "død murer" var heller ikke ualmindeligt og bruges stadig. En anden slags "død murer" er indbygget i Sankt Olai Kirke i Helsingør: En indmuret tom flaske, som med sin tuden mindede husejeren om hans nærighed.

Se også 

 Første spadestik
 Grundsten
 Værnetræ
 Lykkemønt

Traditioner
Danske Kirkers Råd

Danske Kirkers Råd er en økumenisk organisation. Rådet har til formål at styrke fællesskabet mellem kirkerne i Danmark og sikre trossamfunds vilkår.

Historie og formål 
Rådet blev stiftet 1. juli 2004 ved en sammenlægning mellem Det økumeniske Fællesråd og Danske Kirkers Samråd. Rådet er det bredeste kirkelige samarbejde nogensinde i Danmark. Hvert kirkesamfund udpeger to medlemmer til rådsmødet, der er øverste organ.

Danske Kirkers Råds formål er (fra formålsparagraffen),
 at være mødested for kristne kirkers samtale og samarbejde om forkyndelse, diakoni og mission.
 at tage initiativ til studier og projekter, som anses for betydningsfulde for samarbejdet og fællesskabet kirkerne imellem.
 at arbejde for at sikre kristne kirkers og trossamfunds frihed og lige vilkår.
 at at fremme kontakt og samarbejde mellem nationalt og internationalt kirkeliv samt at formidle og inspirere til samarbejde mellem menigheder i Danmark og udlandet.

Medlemskirker 
 Folkekirken (Den danske Folkekirkes mellemkirkelige Råd)
 Anglikansk Kirke (britiske protestanter)
 Apostolsk Kirke
 Baptistkirken
 Det Danske Missionsforbund
 Herrnhutiske Brødremenighed
 Koptisk-Ortodoks Kirke
 Frelsens Hær
 International Church of Copenhagen
 Metodistkirken
 Pinsekirken i København
 Reformerte kirke
 Romersk-katolske kirke
 Svensk Gustafskyrka i København

Mellemkirkeligt Arbejdsforum 
Under Danske Kirkers Råd er oprettet "Mellemkirkeligt Arbejdsforum, hvor både kirker og ca. 30 økumenisk engagerede kirkelige organisationer samarbejder om konkrete projekter.

Ekstern henvisning 
 Danske kirkers råds netsted

Medlemmer af Kirkernes Verdensråd
Kirkers Råd
Klosterskovgård

Klosterskovgård har flere betydninger:

 Klosterskovgård (Møn) – en landbrugsejendom i Keldby Sogn
 Klosterskovgård (Lyngå Sogn) – en landbrugsejendom i Lyngå Sogn
Klosterskovgård (Møn)

Klosterskovgård er en landbrugsejendom på 206 hektar i Keldby Sogn på Møn, beliggende ca. 1 km. nord for Spejlsby.

Klosterskovgård hørte oprindeligt under Nordfelt gods.

Kilder 

 Trap, J. P. Danmark. Præstø Amt. Bind IV, 5. udg., 1955.

Møn
Gårde i Danmark
Radio Luxembourg

Radiostationen Radio Luxembourg  begyndte sine udsendelser på langbølgebåndet i 1933 fra Beidweiler på bølgelængden 1.282 meter (svarende til frekvensen 234 kHz).

I 1939 blev udsendelserne afbrudt af 2. verdenskrig, og under 2. verdenskrig blev stationen benyttet af Grossdeutscher Rundfunk til nazistiske propagandaudsendelser, og efter verdenskrigen nogle år af Voice of America.

Radiostationen blev først selvstændig igen i 1951.

Man sendte derefter på 208 meter/1439 kHz; senere 1440 kHz efter frekvensregulering efter "Copenhagen Conference of 1948"/"Copenhagen plan", på mellembølgebåndet fra Marnach, samt på kortbølge på 6090 kHz.

Nogle udsendelser blev optaget i England og udsendt fra Luxembourg, men de fleste udsendelser blev sendt direkte fra Luxembourg.

Radio Luxembourg var en af de første private radiostationer med reklamer i Europa og kunne modtages stort set overalt i Europa og dermed også i Danmark, men med svingende kvalitet pga. fading og forstyrrelser fra andre radiostationer. Fading skyldes ændringer i radioudbredelsen i troposfæren og ionosfæren.

Mange, der var unge i 1950-1980'erne, lyttede til Radio Luxembourg. Der blev sendt pop- og rockmusik, der især henvendte sig til de unge.

Den 29. december 1991 blev de engelske udsendelser fra Radio Luxembourg på 1440 kHz nedlagt. Herefter fortsatte de engelske udsendelserne på satellit og kortbølge 15.350 kHz frem til den 30. december 1992.   

Radio Luxembourg blev i 2005 genoplivet som en 24 timers Classic Rock station, udsendt i Digital Radio Mondiale (DRM) standarden på kortbølge samt på internettet. Der blev kun sendt forudproducerede udsendelser, og disse udsendelser opnåede ingen succes. Efter nogle år blev disse udsendelser indstillede.

Frekvensen 1440 kHz blev også anvendt til tysksprogede udsendelser fra RTL i dagtimerne. I aftentimerne blev 1440 kHz - efter nedlæggelsen af de engelske udsendelser i 1991 - anvendt til retransmission af udsendelser fra China Radio International i fire timer (på tysk, fransk og engelsk) og én time med sydkoreanske KBS. Den stærke mellembølgesender i Marnach på 1440 kHz blev helt nedlagt i 2015. 

Fra 2019 sender den danske radiostation Radio208 på 1440 kHz til primært Storkøbenhavn.

Se også
 Mellembølgebåndet#Mellembølge_i_Danmark

Eksterne henvisninger 
 Den genoplivede Radio Luxembourg 

Radiostationer
Etableret i 1933
Luxembourg (by)