Hercule Poirot

Hercule Poirot er den hyppigst optrædende og – sammen med Miss Marple – den bedst kendte af forfatterinden Agatha Christies fiktive detektiver. Han er hovedpersonen i Christies første bog fra 1920, De låsede Døre. Manuskriptet var færdigt i 1916 og blev sendt til flere forlag, men blev først antaget af The Bodley Head i 1926, som havde haft det liggende i næsten to år. Poirot optræder i 33 romaner og 54 noveller. Alle romanerne og de fleste af novellerne er oversat til dansk.

Christie beskriver Poirot som født i den fransktalende del af Belgien. Som fuldvoksen er han blot ca. 160 cm høj og aparte af udseende. Et særligt kendetegn er det æggeformede hoved, der hælder en smule til den ene side. Hans velplejede moustache beskrives som imponerende, og efter engelsk opfattelse er han lapset. Han er i besiddelse af en usædvanlig logisk sans, som afspejler sig i en systematisk livsførelse og usædvanlig evne til at opklare forbrydelser, som politiet fejlfortolker. Samtidig er han excentrisk i sin adfærd, hvilket irriterer mange i hans omgangskreds, ikke mindst hans nærmeste venner. Han har haft en karriere i det belgiske politikorps, inden han som flygtning kommer til England under 1. verdenskrig. Her møder han på godset Styles sin ven og hjælper kaptajn Arthur Hastings, der optræder som fortæller i otte romaner og adskillige noveller. Poirot bosætter sig senere i romanserien i London, men han er ofte på udenlandsrejse, og en del af hans største succeser som detektiv sker på disse rejser.

De fleste Poirot-fortællinger foregår i England, men andre foregår i Orienten og ved Rivieraen. Kriminalforfatterinden Ariadne Oliver (Agatha Christies selvkarikatur) deltager sammen med Poirot i opklaringen af Kortene på bordet fra 1936 og fem af hans senere sager. Andre tilbagevendende bipersoner er Inspector Japp fra Scotland Yard, Poirots sekretær Miss Lemon og den perfekte tjener, George.

Christie offentliggjorde ikke det nøjagtige årstal for Poirots død, men hans sidste sag blev beskrevet af Hastings i Tæppefald fra 1975. Som den eneste fiktive person nogensinde fik Hercule Poirot sin nekrolog bragt i New York Times.

Poirot er portrætteret på film af Albert Finney, Peter Ustinov og Kenneth Branagh samt i en tv-serie på 75 afsnit af David Suchet. Denne serie omfatter samtlige romaner og 42 noveller.

Opvækst 
Hercule Poirot er belgier og sandsynligvis født i eller ved landsbyen Ellezelles i Ardennerne. Der er imidlertid en del mystik om hans fødselsdato og barndom, som Agatha Christie først gav oplysninger om efter nogle år efter at have skabt ham. Den mest udførlige kommentar om barndommen forekommer i Mord for åbent tæppe, hvor han afslører, at han som barn var opvokset i trange kår med mange søskende Ved flere lejligheder betror han Hastings, at sammenhold i familien er af største betydning. Det fremgår af små bemærkninger, som han fremsætter under afhøringer af mistænkte eller vidner, at moderen styrede hjemmet, og han udtrykker ofte stor respekt for moderens betydning for barnets opvækst.
 
Der opstår imidlertid problemer, når hans familieforhold analyseres i detaljer. I flere tilfælde lader Christie ham opdigte slægtninge, som hævdes at have været i samme situation som et vidne, han afhører. I sagen om De fire store er det tvillingebroderen Achilles, mens det i andre tilfælde er en handikappet nevø eller onkel.
 
På trods af de vanskelige kår, han angiveligt opvoksede under, lærte han bl.a. engelsk og blev ansat i det belgiske politi.

Karriereforløb 
Det fremgår af forfatterskabet, at Hercule Poirot som ung var ansat i det belgiske politikorps og var politiofficer i Bruxelles, hvor han var i aktiv tjeneste i 1893. I Tæppefald afslører han, at han tidligt i karrieren var nødt til at skyde en "desperat kriminel", men senere i livet klarede han sig alene ved hjælp af sine "små grå celler". Han virkede senere i Antwerpen, hvor han samarbejdede med politiinspektør Japp i 1906. Han havde også deltaget i opklaringen af en sag i Oostende omkring år 1908 og fratrådte sin stilling nogle få år senere. Under 1. verdenskrig ankom han som flygtning til England, hvor han efter krigen etablerede sig som privatdetektiv.
 
Efter 1. verdenskrig fik Hercule Poirot opgaver for det britiske efterretningsvæsen og nogle celebre sager som privatdetektiv, hvor han blev assisteret af Hastings, inden han trak sig tilbage omkring 1925. Kort efter. påtager han sig dog endnu en sag i landsbyen King's Abbot, hvor han har bosat sig for at dyrke græskar. Opklaringen berettes af Dr. Sheppard,<ref>Hvem dræbte?, (Carit Andersens Forlag "De trestjernede", nr. 8)</ref> fordi Hastings i mellemtiden var blevet gift og havde bosat sig i Argentina. Allerede i en udgivelse året efter optræder Poirot i De fire store, der er en for den lille belgier atypisk jagt på et verdensomspændende forbrydersyndikat. Handlingen udspiller sig på flere kontinenter og forløber over næsten et år. Denne sag berettes af Hastings, som egentlig var vendt tilbage til England i forretningsanliggender, men foretrækker at følge Poirot. Det fremgår også af Hastings kommentarer, at jagten på syndikatets bagmænd fandt sted året før begivenhederne i Hvem dræbte?Allerede i 1928 genoptog Poirot sin karriere som privatdetektiv med opklaringen af mordet i Det blå Tog,Det er den første af mange udenlandsrejser, hvor Poirot involveres i en mordsag undervejs. Hans interesse i at samarbejde med efterretningstjenesten svinder samtidigt, og han indrømmer, at han på dette tidspunkt opfatter politiske intriger som mindre interessante end "et net, lille mord". Som følge heraf afslår han bl.a. at assistere den engelske indenrigsminister i en for regeringen penibel sag. Hastings, der igen er på besøg i England, bliver stærkt chokeret over hans holdning. "Opklaringen af en sag, som den her skitserede, kunne have kastet yderligere glans over hans verdensberømmelse."

Hercule Poirot er dog ikke interesseret i "berømmelse og komplimenter", men udfordringer. Selv om han officielt har trukket sig tilbage, løser han i 1930'erne en række mordgåder, som politiet ikke har kunnet knække. 14 af disse er foreviget i romaner. En del af dem foregår i England som. Mord for åbent tæppe. Han bliver indblandet i sagen, fordi han overværer et mord, en detalje, som Christie gentager flere gange i senere værker.Døden på Nilen,(Carit Andersens Forlag "De trestjernede", nr. 7, s. 133 Omkring 1935 flytter han ind i en ny boligblok med centralvarme på adressen Whitehaven Mansions, London W1, lejlighed 203. Her er Hastings på besøg for første gang i 1935. Lejligheden er Poirots faste bopæl, indtil han i Tæppefald flytter ind på Styles.. Dette må være sket efter hans lange udlandsrejse, idet det fremgår af Mord i ørkenen , som blev udgivet i 1936, at han rejste til Mellemøsten ca. 4 år før offentliggørelsen af sagen. På rejserne opklarede han nogle af sine mest berømte sager, bl.a. de komplekse gåder i Mord i ørkenen, , Døden på Nilen og Stævnemøde med døden .

I de romaner, Christie offentliggør de følgende 35 år, viser Poirot i stigende grad interesse for de psykologiske aspekter af de sager, han påtager sig. Begrebet "psykologi" skal i denne sammenhæng ikke forstås i den strengt videnskabelige betydning. For Poirot er det et spørgsmål om studiet af menneskelige karaktertræk, som danner et sammenhængende psykologisk mønster. I Var hun uskyldig? fra 1942 vækker de psykologiske aspekter i sagen mod Ellinor Carlisle, der er anklaget for drab, således Poirots interesse, selv om han opklarer den ved at fremlægge "uomgængelige beviser". Han udvikler også en særlig fornøjelse ved at genoptage drabssager, der er henlagt eller afsluttet af politiet. Den første er Seksten år efter fra 1942, men også Dommen er afsagt, og Elefanter glemmer aldrig, er sager af denne type. Når alle spor i sagen for længst er slettet, kan den kun løses ved studier af de involveredes karaktertræk og de logiske følgeslutninger, der kan drages heraf. Det er en særlig udfordring for "de små grå celler".

Mod slutningen af sin karriere bliver Poirot mindre interesseret i at påtage sig sager, men af og til bliver han involveret i opklaringsarbejdet, især af sager som Mrs. Oliver pånøder ham. Efterhånden udvikler han en mere og mere inaktiv livsstil, hvor han bl.a. studerer uløste kriminalgåder og læser kriminalromaner. Han skriver endog en bog om kriminallitteratur.

Poirot dør i romanen Tæppefald fra 1975; tilsyneladende som følge af komplikationer efter et hjerteanfald, ligesom han til stor sorg for Hastings ikke når at afslutte den igangværende sag, som er baggrund for plottet i Tæppefald. Dødsfaldet er imidlertid som hele plottet i hans sidste sag mere indviklet end først antaget, og Poirot udpeger den mystiske seriemorder "x" i et brev, som Hastings modtager efter Poirots død. Som den eneste fiktive person nogensinde får Hercule Poirot sin nekrolog bragt i New York Times, som endog bringer den på forsiden.

 Kendetegn 
 Fremtoning 
Den mest udførlige beskrivelse af Poirots udseende findes i De låsede døre: Han var næppe mere end 160 cm høj, men bevægede sig med stor værdighed. Hans hoved var formet nøjagtig som et æg, og han hældede det altid en smule til den ene side. Hans moustache var meget velformet og militaristisk. Selv når hans ansigt var tildækket, ville spidserne af moustachen og den lyserøde opstoppernæse være synlige.Oversat fra den engelske udgave, idet den danske udgave på enkelte punkter er ændret vedrørende disse oplysninger. Beskrivelsen bekræftes bl.a. i forordet til Mordet i Orientekspressen.
Mere end 30 år senere oplyser Christie, at han indsmører moustachen i pomade og snor spidserne opad, hvilket giver dem et imponerende udseende. Selv indrømmer Poirot, at den imponerende skægvækst efterhånden mister sin glans og må genopfriskes.
"Men ak, hvor kostbart det end er at genopfriske den naturlige farve, så forringer et eller andet dog I tidens løb hårvækstens kvalitet".

Poirot er mørkhåret, men efterhånden som det gråner, farver han det. På film fremstilles han ofte som tyndhåret, men Christie har kun få antydninger af, at han mangler noget af sin hårpragt. En af dem er, at hun lader en ung kvinde kysse ham på issen i taknemmelighed over, at han har støttet hende i en vanskelig situation. Ved slutningen af sin karriere, i Tæppefald, bærer han paryk og – til stor sorg for Hastings – falsk moustache.

Øjnene er bemærkelsesværdigt lyseblå, men har et grønt skær, der bliver tydeligere, når han har fundet et afgørende spor i en vanskelig sag. Allerede i debutromanen nævnes denne detalje, og nogle år senere understreget med dramatisk effekt: "I ca. ti minutter sad Poirot tavs som graven […] og for hvert minut fik hans øjne et stadigt mere grønt skær".

I De låsede døre bemærker Hastings, at Poirot halter slemt. Det må have været en midlertidig skade, opstået under 1. verdenskrig, for senere i karrieren springer han adræt op fra stolen, løber op ad trapper og bevæger sig smidigt og katteagtigt.Mord i smøgen, Forum Krimi 1972, s. 30 og 34

Hastings finder hans påklædning påfaldende lapset, en vurdering der bl.a. støttes af en af de mistænkte i Seksten år efter, Meredith Blake, som vurderer ham således: "Han så ærlig talt helt forfærdelig ud - helt forkerte klæder- knapstøvler! - og en gyselig moustache!" De aparte påklædningsgenstande er dog af høj kvalitet og pris, fx er han ofte iklædt silkehabit, og blandt de genstande, han pryder sig med, er en blomst i knaphullet, spidse, håndsyede lædersko, spadserestok og et lommeur, som han har arvet efter sin farfar.Dødens tempel, (Carit Andersens Forlag "De trestjernede", nr. 44), s. 104. Han er bekymret for sin sarte hud, hvorfor han i solskin og efter mørkets frembrud går med hat for at beskytte ansigtet mod naturens luner.Dødens tempel, (Carit Andersens Forlag "De trestjernede", nr. 44), s. 32. I lommerne har han både et silkelommetørklæde, en kam og et spejl, så han til enhver tid kan nette sit udseende.
Der er også plads til et cigaretetui af sølv, som indeholder hans foretrukne små, tynde russiske cigaretter.

 Karaktertræk 
Hercule Poirot er meget diskret, både i sin professionelle karriere og i private spørgsmål. Det er yderst sjældent, at han taler om sit tidlige liv og sine personlige standpunkter. Han er i enhver henseende et vanemenneske, som foretrækker orden og metode og er tilhænger af symmetri. På trods af mange rejser til udlandet, er han et udpræget hjemmemenneske. Hans kvadratiske lejlighed i Whitehaven Mansions er møbleret med en kvadratisk lænestol foran en kvadratisk kamin. Skrivebordet er altid præget af symmetri blandt de genstande, der står på det og alle skuffer er ordnede efter et alfabetisk princip, ligesom bøgerne i bogreolen er opstillede på række efter højde. Til morgenmaden drikker han varm chokolade og spiser briocher. Hastings bemærker i øvrigt med beklagelse, at Poirot foretrækker Continental Breakfast. Efter morgenmaden læser han dagens aviser, hvilket i øvrigt i flere tilfælde involverer ham i en af de sager, der er omtalt i aviserne. Han begynder altid dagen med en kop kaffe præcis kl. 8, som hans tjener George serverer på en bakke ved siden af sengen. Herefter gør han omhyggeligt morgentoilette. Normalt åbner han posten med en fiks lille papirkniv inden han indtager sin morgenmad kl. 9. Han foretrækker bl.a., at æg er ensartede af form og størrelse og arrangerer ofte genstande, han synes er uordentlige, i snorlige rækker.: "Poirot gik tilbage til kaminen og ordnede omhyggeligt nipsgenstandene på hylden over den", er blot ét af mange eksempler på hans trang til at skabe orden..

Når han ikke er involveret i en sag, foretrækker han at indtage alle sine måltider hjemme. Efter ansættelsen af tjeneren i 1928 er det som regel ham, der tilbereder frokosten og af og til middagsmaden. Whitehaven Mansions har egen restaurant og bringer også maden til beboernes lejligheder, og det benytter Poirot sig flittigt af. Men han kan også selv lave mad, hvilket fremgår af hans tilbud om at lære Maureen Summerhayes at lave en god omelet. Når han spiser på restaurant foretrækker han Chez Ma Tante, der ejes af Gaston Bourdin, som normalt ikke hilser på gæsterne, men i Poirots tilfælde udviser ”nærmest ærbødig opmærksomhed”. Han er ligeledes en habil bridgespiller og deltager af og til – om end mest af høflighed – i selskabslege.

Når det tjener et formål – at opklare sagen – går han ikke af vejen for at opdigte slægtninge, der har været i samme situation som det vidne, han taler med. Fx omtaler han en nevø, der er handikappet i Hvem dræbte?, seks niecer, som han påtænker at købe silkestrømper til for at teste en mistænkt i Kortene på bordet, ligesom han senere i karrieren opdigter en nevø, som mangler en rygsæk, for at få et vidne til at diskutere rygsækkes udseende i Huset i Hickory Road.

I de tidlige faser af opklaringsarbejdet optræder han ofte i rollen som udlændingen, der taler gebrokkent engelsk. Det trick får som regel de mistænkte til at undervurdere hans evner. Når han i slutningen af romanerne gennemgår de forskellige spor, taler han derimod altid et nydeligt engelsk. Han forklarer selv denne adfærd:
 "Det er rigtigt, at jeg er i stand til at tale korrekt, flydende engelsk. Men, min kære ven, at tale gebrokkent engelsk er en enorm fordel. Det får folk til at foragte dig".

De "nye" metoder afholder ham dog ikke fra at anvende de "gamle" metoder også mod slutningen af karrieren. Derfor medbringer han bl.a. et mikroskop i lommeformat, udstyr til at tage fingeraftryk og en dirk. Det afgørende er at finde mønsteret i sagen og bygge det på kendsgerninger. Sammenfattende er det rimeligt at konkludere, at Poirot benytter sig af forskellige metoder i forskellige situationer, og at det er denne egenskab, der gør ham til den dygtigste detektiv i historien. Han understreger selv, at han er den bedste detektiv, ”verden har set”, men også andre giver ham et lignende skudsmål, bl.a.kriminalinspektør Japp, som dog har et anstrøg af ironi, når han omtaler Poirots "små grå celler".

I løbet af efterforskningen udpeger han ofte de vigtigste spor i sagen for den ledende politiofficer og sine forskellige hjælpere, men han holder sine ”små ideer og konklusioner” hemmelige, indtil alle detaljer er faldet på plads ved hjælp af de små grå celler. Et andet eksempel på, at Poirot understreger en vigtig information uden at forklare ideen hermed, er hans spørgsmål om en kalender i En af mine sønner. Ideen er ikke, at konstatere, hvilken dato, kalenderen viser, men derimod at teste, om husets butler er svagtseende.

Når han har samlet sine tilhørere, udtrykker han sig som regel med en vis dramatisk effekt: "Jeg har til hensigt at nå frem til sandheden, som – uanset hvor grim den tager sig ud – altid ser smuk ud for den, der søger den."  På sin vej mod sandheden udpensler han først indicier mod flere, der viser sig at være uskyldige. Ofte opfatter tilhørerne denne adfærd som udtryk for arrogance, men Poirot afslører selv, at disse små belæringer har til formål at lokke den skyldige til at slappe af, så den egentlige afsløring skræmmer forbryderen til at foretage sig noget overilet.

Det kan virke overraskende, at en så selvbevidst og metodisk person af og til gribes af mismod og manglende tillid til egne evner under opklaringen af en sag:
 Men hvad nytter det at være Hercule Poirot med grå celler af en finere kvalitet end andre menneskers, når man ikke kan udrette mere end almindelige mennesker? 
 
Det sker heller ikke sjældent, at han får den afgørende idé ved et tilfælde, som ændrer hans syn på hændelsesforløbet. I Tretten til bords er det en tilfældig bemærkning fra en forbipasserende, der bringer ham på sporet af sagens rette sammenhæng, og få år senere er det en tilsvarende tilfældighed, der bringer ham på rette spor, hvorefter han bemærker:  Alt er helt bagvendt, helt forkert i denne sag….Vi betragter nemlig sagen under den synsvinkel, morderen ønsker, vi skal anlægge.

Mordets typologi hjælper ofte Poirot til at afsløre morderen. Hans evner sættes som regel på afgørende prøver, for de fleste forbrydere er dygtige planlæggere, der er i stand til at skaffe sig et vandtæt alibi. I slutningen af en Poirot-roman samler han alle mistænkte til en gennemgang af sagens fakta. Han opridser herefter sagens kendsgerninger, og de sagen uvedkommende spor forklares. Herefter afslører han trin for trin de metoder, forbryderen har anvendt, så det er klart, at alle spor, der har betydning for opklaringen, peger i samme retning. Poirot bliver i nogle tilfælde også ført bag lyset undervejs, men ender naturligvis med at opklare sagen til stor overraskelse for det publikum, han har forsamlet. Der er ikke nogen tvivl om, at han nyder denne del af ”forestillingen”:
"Jeg kom herhen for at løse en gåde. Gåden er løst. Men lad mig begynde med at gennemgå de forskellige punkter".

Overraskende mange af de ”geniale” forbrydere, han afslører, har forsøgt at bruge Poirot som en afgørende brik i deres alibi, men ender med at blive straffet for deres overmod: Den komedie, De planlagde og opførte i (...) De skulle ikke have givet Hercule Poirot hovedrollen. Det var Deres fejl – Deres meget alvorlige fejl.Udeladelser af navne og steder er for at undgå at afsløre forbryderens identitet.

Flere andre forbrydere har gentaget den fejl, som morderen i Døden lurer begik. Også i Mord for åbent tæppe og Tretten til bords forsøger en koldblodig morder at skaffe sig et alibi ved at engagere Poirot i sagen. Poirot bemærker da også efter opklaringen af en af sine senere sager, at de fleste mordere, han har kendt, var frække og selvovervurderende, så længe de følte sig sikre, men ynkelige, når de var blevet afsløret.
En af de mest overmodige af Poirots modstandere er forbryderen i ABC mordene, som udfordrer detektiven ved at skrive breve til ham med oplysninger om, hvor og hvornår næste mord bliver begået. Denne selvsikkerhed ender med at blive straffet, ligesom en anden "fræk og selvsikker" morder mere end 20 år senere afsløres med bemærkningen:
"Og hertil vil jeg svare, at det ikke er første gang, at en morder er alt for sikker på sig selv."

Det er dog ikke alle forbrydelser, der er planlagte. Selv om mange mordere er formidable planlæggere, kommer Poirot også ud for affektmord, som kan være meget vanskelige at opklare, fordi

"Det er oftest de allerroligste og mest medgørlige mennesker, som man ser pludseligt og uventet eksplodere i en voldshandling på grund af, at deres evindelige selvbeherskelse pludselig slår klik og så går de til yderligheder."

I Kortene på bordet annoncerer værten ved en bridgeaften, at han vil afsløre flere mordere efter spillet, og en af spillerne dolker ham derfor af frygt for at blive udpeget som morder. Det er indledningen til en lang og kompleks opklaringsproces, hvor der på trods af blot fire mistænkte er en del overraskelser undervejs. Hollow-mysteriet drejer sig ligeledes om et drab, der udføres som en spontan handling, men her kompliceres sagen af, at gerningsmanden får bistand til at sløre kendsgerningerne fra en helt uventet kant. Da Poirot opdager dette, anerkender han den pågældendes dygtighed.

"C’est formidable!, mumlede han. De er en af de dygtigste modstandere, jeg nogensinde har haft, mademoiselle."

I Den døde vender tilbage efterforsker Poirot både et overlagt drab og en episode, der viser sig at være vold med døden til følge, som er begået i affekt. Da han finder formildende omstændigheder ved sidstnævnte forbrydelse, må han afstå fra den store forestilling, som afsløringen normalt er:
"Sæt Dem ned.(..) Vi vil sidde her og drikke vores kaffe, og De skal alle tre høre på Hercule Poirot, mens han holder en forelæsning for Dem om forbrydelse."
 
Hercule Poirot afslører i enkelte tilfælde en mordplan, inden den er ført ud i livet. Ved at advare planlæggeren forhindrer han udførelsen af forbrydelsen i Hvepsereden, mens en tilsvarende advarsel bliver ignoreret af den skyldige i Solen var vidne. Forfatterens egne kommentarer 
Lige som sir Arthur Conan Doyle blev træt af Sherlock Holmes, mistede Christie tålmodigheden med sin egen detektiv Poirot. I slutningen af 1930'erne betroede Christie sin dagbog, at hun fandt Poirot "ulidelig", "pralende" og var irriteret over hans evindelige pleje af sin moustache og rysten på sit æggeformede hoved.
Hun gik så vidt, at hun lod ham afgå ved døden i et manuskript fra ca. 1939, som hun dog først lod udkomme i 1975..

I 1960'erne betegnede hun ham som "et egocentreret kryb".  Hun havde faktisk skaffet sig af med den lille belgier i manuskriptet til Tæppefald, nedskrevet omkring anden verdenskrig, men i modsætning til Conan Doyle modstod hun fristelsen til at offentliggøre hans død, mens han stadig var populær. I stedet valgte hun at lade ham udvise større empati med personer, der havde været udsat for lidelser i de sager, han blev involveret i. Tillige lod hun i de senere romaner ofte Poirot ankomme sent i plottet, som regel tilkaldt af en person, der havde opgivet at opklare sagen. En af de mulige forklaringer på, at hun lod ham overleve trods sin modvilje mod ham, er, at hun så sig selv som en entertainer, hvis opgave var at skrive, hvad publikum kunne lide, og hendes læsere foretrak Poirot.

 Fortsat succes 
Christies romaner i almindelighed og Poirot-fortællingerne i særdeleshed trykkes i nye oplag, som er sikre salgssuccesser. Allerede i 1930 forudså forfatteren Anthony Berkeley, at den klassiske engelske kriminalroman ikke kunne fastholde læsernes interesse meget længere. Litteraturkritikeren Edmund Wilson fulgte samme spor, da han i en serie essays kritiserede krimigenren for manglende litterær kvalitet. Med direkte reference til Hercule Poirot som person hævdede han, "at ingen gider bekymre sig om, hvem der dræbte Roger Ackroyd".Ackroyd er offeret i Hvem dræbte? Trods gentagne påstande fra mange sider om genrens "død", er der intet der tyder på, at Wilson får ret i sine påstande. Tværtimod interesserer drabet på Roger Ackroyd "en usædvanlig stor skare mennesker". Dette afspejler sig bl.a. i flere fanklubber på internettet.Fanclub.com/Poirot Successen har også affødt en egentlig biografi over hans liv og virke, hvor de forskellige omstridte spørgsmål om hans karriere diskuteres indgående, ligesom hans meritter omtales grundigt i to Agatha Christie-biografier.

En af forklaringerne på Poirots fortsatte succes er Christies strategi med at anvende fortællerpositionen som det led i kompositionen, der hyppigt afleder læserens opmærksomhed fra den virkelige forbryder ved at skabe en emotionel forbindelse mellem læseren og den skyldige. Læserens sympati for en person i en særlig position eller et offer for et svigt benytter Christie til at placere de afgørende hints om den pågældendes skyld i den løbende dialog.

Successen underbygges af, at en seerafstemning har afsløret, at-serien i ITV om Poirot har "kvinder mellem 18 og 29 år" som de mest begejstrede tilhængere af den excentriske belgier. Teorier om, at han foretrækkes af "aldrende kvinder" kan derfor tilbagevises.

 Biografiske noter 
 Kronologi 
Selv om Hercule Poirots nekrolog blev bragt i New York Times, opstår der en del problemer med at skabe orden og metode i den belgiske detektivs biografi i kronologisk orden. Bogudgivelserne dækker en periode på 55 år, men beskrivelserne af hans udseende og kondition tyder på, at han næppe er blevet mere end ca. 30 år ældre fra han kom til England til sin død. Hans fødselsår nævnes ikke i Christies beretninger om hans karriere, og derfor må dette konstrueres på baggrund af tolkninger af nogle meget sparsomme oplysninger om hans virke, før han flygtede til England. Adskillige forsøg på at skabe en sammenhængende biografi er blevet foretaget, men som Anne Hart bemærker:

"Jeg antager, at Agatha Christie - og Poirot selv - blot ville more sig over alle disse matematiske øvelser." 

En af de "matematiske øvelser" støtter sig til et indicium, der findes i Poirot Historier, hvoraf det fremgår, at han var knap 40 år, da han forlod det belgiske politi. Det skete mellem 1909, hvor han stadig arbejdede i Belgien, og 1916, hvor han ankom til England. Ud fra disse oplysninger er han derfor født ca. 1870, og da hans død blev kendt, måtte han derfor være over 100 år gammel. En anden teori tager udgangspunkt i hans formodede pensionsalder fra det belgiske politikorps. På den baggrund antages han at være født mellem 1849 og 1854. I Ellezelles, hvor han formodes at være født, findes et dokument i bystyrets arkiver, hvoraf det fremgår, at han er født den 1. april 1850.
Manuskriptet til Tæppefald er skrevet omkring 2. verdenskrigs udbrud. Forklaringen på hans usædvanligt høje alder, da Tæppefald udkom i 1975, kan være, at Christie har udsat offentliggørelsen af manuskriptet, hvori hun skaffer Poirot af vejen i ca. 35 år for i mellemtiden at publicere de sager, der endnu ikke var udgivet.

Rækkefølgen af de sager, han er involveret i, er heller ikke helt nem at dokumentere. Faste holdepunkter er De låsede døre, som foregår under 1. verdenskrig. Et andet fast holdepunkt er, at handlingen i De fire store ifølge Hastings finder sted året før begivenhederne i Hvem dræbte?, dvs. 1924 eller 1925. Fine sko med spænder er ligeledes tidsfæstet, idet den engelske nazistiske bevægelse nævnes, ligesom det er klart, at England er i overhængende fare for at blive involveret i en storkrig, som kun kan være 2. verdenskrig.
 
De fleste beretninger om Poirots rejser til Mellemøsten er udgivet i 1930’erne. Men der er indicier, der peger på, at han muligvis har foretaget disse rejser tidligere. Da han involveres i sagen om Mordet i Orientekspressen, er han angiveligt på vej hjem fra Syrien, hvor han har hjulpet den franske regering med at løse et lille problem. Syrien var efter 1. verdenskrig kommet under et fransk mandatstyre, der blev udsat for et drusisk oprør i 1925, som først fandt en politisk løsning i 1936. Fra Syrien skulle Poirot egentlig til Istanbul, men blev forhindret af snevejr på Balkan. Mord i ørkenen foregår angiveligt i Irak kort tid efter, at han løste en militær skandale i Syrien. Da han næppe har været involveret i to forskellige skandaler på samme lokalitet, tyder disse oplysninger på, at han rejste fra Syrien via Istanbul til Irak. Set i lyset af, at Poirot efter sin tilbagetrækning var utilbøjelig til at tage på længere rejser, er det sandsynligt, at Døden på Nilen. og Stævnemøde med døden,, der udspiller sig i Petra, ligeledes er sager fra samme rejse, som han påtog sig at opklare, fordi han var i nærheden af gerningsstedet. En yderligere brik til dette puslespil findes i Mord i ørkenen, udgivet i 1936, hvor det nævnes, at rejsen med Orientekspressen foregik ca. 4 år tidligere.

En "triviel" forklaring på, at Poirot i en formentlig høj alder pludselig foretager lange rejser til fjerntliggende egne, kan være, at Christie i 1930'erne efter at have indgået ægteskab med Max Mallowan, fulgte ægtefællen til udgravninger i Mellemøsten og Egypten. På disse rejser skrev hun bl.a. Døden på Nilen, ligesom bøgerne Mord i ørkenen og Stævnemøde med døden fra hhv. 1936 og 1938 både er mordgåder og beskrivelser af livet blandt arkæologer under en udgravning.. Disse miljøer kunne Poirot formentlig bedre indpasses i end Miss Marple, som indtil 1960 kun færdedes i England og foretrak at opklare drab i små landsbyer.

Hertil kan føjes, at adskillige krydsreferencer i bøgerne er benyttet til at skabe en vis systematik i sagernes indbyrdes rækkefølge. I Mord for åbent tæppe  udtrykker Poirot sin misfornøjelse med at have trukket sig tilbage, så det er antagelig hans første sag efter opklaringen af mordet på Roger Ackroyd. Af Døden lurer fremgår det, at hændelserne i St. Loo udspiller sig året efter hans rejse med Det blå tog. Mrs. Van Schuyler omtaler Rufus van Aldin, som engagerede Poirot til at opklare drabet i det pågældende tog.. ABC Mordene foregår i efteråret 1935. I Stumt vidne afslører Poirot opklaringen af hele fire tidligere sager, og i Katten i dueslaget nævner en af personerne, at Poirot kender hendes tante fra sagen, Agatha Christie beskriver i Dommen er afsagt Inspirationskilder 
Poirots navn leder opmærksomheden hen på to andre fiktive detektiver, som blev skabt kort før 1. Verdenskrig. Marie Belloc Lowndes Hercule Popeau og Frank Howel Evans Monsieur Poiret, en tidligere belgisk politiofficer, der boede i London. Ingen af disse har i modsætning til Hercule Poirot opnået længerevarende popularitet. Også A. E. W. Masons fiktive detektiv fra det franske politikorps Sûreté, Inspector Hanaud, som først optrådte i 1910 i romanen At the Villa Rose har formentlig inspireret Christie til at skabe en fransktalende detektiv.

 Poirot på film og TV 
 Film 
Peter Ustinov har spillet rollen som Poirot seks gange i filmatiseringer af den belgiske detektiv:
 Death on the Nile (1978) – Døden på Nilen
 Evil Under the Sun (1982) – Solen var vidne
 Appointment with Death (1988) – Stævnemøde med døden
 Thirteen at Dinner (1985) – Tretten til bords
 Dead Man's Folly (1986) – Dødens tempel
 Murder in Three Acts (1986)- Mord for åbent tæppe

Mens de første tre foregik omtrent på samme tidspunkt, som i de bøger, der var forlæg, var de sidste tre flyttet fra henholdsvis 1930'erne og 1950'erne til tiden, hvor de blev optaget, hvilket bl.a. ses af de telefoner og bilmodeller, der benyttes.

Lord Edgware Dies havde Faye Dunaway i den kvindelige hovedrolle og David Suchet i rollen som James Japp blot fire år før Suchet begyndte at optræde som Poirot. Sin rolle som Japp har han selv betegnet som den “formentlig værste optræden i min karriere".

Af andre skuespillere, der har spillet Poirot i film kan nævnes Albert Finney, Ian Holm og Alfred Molina.

 TV-indspilninger 

I den populære serie Agatha Christie's Poirot er der fra 1989 til 2013 i alt indspillet 75 episoder, hvor David Suchet spiller rollen som Hercule Poirot. Serien er især i de tidligst udsendte afsnit meget trofast over for de originale plot, men i enkelte tilfælde er væsentlige pointer udeladt. I en enkelt episode er en person, der var koldblodig morder i Christies originale udformning, helt uskyldig. En af Christies absolut korteste noveller, Hvepsereden (en: Wasp’s Nest), er udbygget med flere personer og en række begivenheder, som ikke findes i novellen. Plottet og pointen er dog identisk med forlægget. David Suchet er i serien meget omhyggelig med i adfærd og påklædning at være tro mod Christies beskrivelse af sin detektiv. Suchet har fortalt, at han forberedte sig på rollen ved at gennemlæse samtlige romaner og noveller om Poirot og nedskrev alt af interesse. Notaterne lå fremme, hver gang han prøvede på rollen, så han kunne gengive hver detalje i Christies beskrivelse af sin detektiv."Award-winning actor David Suchet plays Robert Maxwell in a gripping account of the dramatic final stage of the media tycoon's life" - Interview ved Dudley, Jane.BBC.

Efter 25 år som Poirot udtalte David Suchet under indspilningerne til Tæppefald sin sorg over det endelige farvel til en rolle, som han havde elsket at spille:

Poirots død var slutningen på en lang rejse for mig. Jeg havde altid ønsket at spille rollen som Dame Agathas virkelige Poirot [...] Han var for mig ligeså ægte som han havde været for hende: en stor detektiv, en bemærkelsesværdig mand, skønt, nu og da, en smule irriterende. Jeg lader tankerne løbe tilbage til Poirots sidste ord i scenen lige før han dør. Dette Cher ami var ikke blot en bemærkning til Hastings. Det var mit farvel til min kære, kære ven Poirot. Jeg sagde også farvel til ham – og jeg gjorde det af hele mit hjerte.

I Internet Movie Database er serien som helhed højt rangeret (gennemsnit 8.6) De højst vurderede enkeltafsnit er:
 Curtain: Poirot's Last Case 8.7
 The ABC Murders 8.5
 The Labours of Hercules 8.3
 Five Little Pigs 8.2
 The Chocolate Box 8.2
 Elephants Can Remember 8.2
 Hercule Poirot's Christmas 8.1
 The Yellow Iris 8.1
 Dead Man's Folly 8.1
 Peril at End House 8.1

Agatha Christie's Hercule Poirot blev valgt som bedste TV-krimiserie, og Agatha Christie blev valgt til bedste krimiforfatter i det 20. århundrede af Boucheron.De øvrige nominerede var Raymond Chandler, Dashiell Hammett, Dorothy Sayers og Rex Stout. Den 31. World Mystery Convention blev afholdt i Denver 7.- 10. september 2000.

 Teaterstykker 
Poirot optræder som detektiv i en dramatisering af Hvem dræbte, som teaterstykke omdøbt til Alibi. Han har også rollen som efterforsker i det originale teaterstykke Black Coffee (1930). Nogle af romanerne som Kortene på bordet og Døden på Nilen er ligeledes omskrevet for teateret, men uden Poirot på rollelisten. Christie selv mente, at han var for vanskelig at omplante til scenen.

 Bøger 
Poirot optræder i 33 romaner og 54 noveller af Christie. To af romanerne, De fire store og Hercule Poirots Mesterstykker, består af flere forskellige plots, som er kædet sammen i en løs, fælles struktur og som derfor kan læses som noveller. Fem noveller har en længde, som svarer til den engelske betegnelse "novella", dvs. 80-100 normalsider. Af disse er plottet i Trekanten på Rhodos identisk med forløbet i Solen var vidne, ligesom Gule Iris er blevet udvidet til en roman dog uden Poirot som detektiv.. Også Det blå tog har en novelle, Plymouth - ekspressen som direkte forlæg, men som i Solen var vidne har personerne andre navne.

I 2013 blev der med Christie-selskabets tilladelse udgivet endnu en Poirot-roman  The Monogram Murders, skrevet af Sophie Hannah og oversat til dansk med titlen Monogram-mordene. Den foregår i 1929 og sagen er formentlig "glemt" af Christie. Den danske udgave fra 2014 fik fine anmeldelser.
  
Alle Agatha Christies romaner og de fleste noveller med Poirot som detektiv er udkommet på dansk. En del af de ældste er udgivet af Hasselbalch 1925-1938. Andre er udgivet af Carit Andersens Forlag i nummereret rækkefølge, men ikke i kronologisk orden. Nogle findes i denne serie i forskellige udgaver.
Forum Krimi og Peter Asschenfeldts nye Forlag samt dettes bogklub har videreført udgivelserne; nogle med ny dansk titel. I tabellen er årstallet for den danske udgivelse så vidt muligt førsteudgavens udgivelsesår, men hvor det ikke har kunnet opspores, er Carit Andersens series nummerering anvendt. Den er anført som en note ved de respektive udgivelser.

{| class="wikitable"
|-
! Udgivelsesår (engelsk)
! Titel på engelsk
! Titel på dansk 
! Dansk udgivelsesår
! Dansk forlag
|-
| 1920 
|The Mysterious Affair at Styles
|De låsede Døre
| 1954
|Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 36
|-
|1923|Murder on the Links
|Den åbne Grav   
| 1925
| Carit Andersens Forlag (Omnibusserien)
|-
| 1924  
|Poirot Investigates
|Poirot Historier
| 1973
|Forum Krimi 
|-
| 1926|The Murder of Roger Ackroyd
|Hvem dræbte?
| 1961
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr.8 
|-
| 1927|The Big Four
|De fire store
| 1963
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 19 
|-
| 1928|The Mystery of the Blue Train
|Det blå Tog
| 1952
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 20 
|-
| 1932|Peril at End House
|Døden lurer
| 1960
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 2 
|-
| 1933|Lord Edgware Dies
|Tretten til Bords
| 1962
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 17 
|-
| 1934|Murder on the Orient Express
|Mordet i Orient Ekspressen
| 1960
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 1 
|-
| 1935|Three Act Tragedy
|Mord for Åbent Tæppe
| 1961
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 10 
|-
| 1935|Death in the Clouds
|Døden i Skyerne
| 1961
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 4 
|-
| 1935|The A.B.C. Murders
|ABC Mordene
| 1960
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 3 
|-
| 1936|Murder in Mesopotamia|Mord i Ørkenen
| 1963
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 23 
|-
| 1936|Cards on the Table
|Kortene på bordet
| 1964
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 38
|-
| 1937|Dumb Witness
| Stumt vidne
| 1961
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 11
|-
| 1937|Death on the Nile
| Døden på Nilen 
| 1961
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr.7
|-
| 1937:  
|Murder in the Mews
| Mord i Smøgen
| 1972
|Forum Krimi 
|-
| 1938:  
|Appointment with Death
|Stævnemøde med døden
| 1964
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr.28 
|-
| 1938:  
|Hercule Poirot's Christmas
|En af mine sønner
| 1964
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 42 
|-
| 1940:  
|Sad Cypress
|Var hun uskyldig?
| 1964
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 35 
|-
| 1940:  
|One, Two, Buckle my Shoe
|Fine sko med spænder   
| 1959 
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 45 
|-
| 1941:  
|Evil Under the Sun
| Solen var vidne
| 1964
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 34 
|-
| 1942:  
|Five Little Pigs
| Seksten år Efter
| 1961
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 27 
|-
| 1946:  
|The Hollow
| Hollow-mysteriet
| 1961
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 25
|-
| 1947:  
|The Labours of Hercules
| Hercule Poirots Mesterstykker
| 1957
|Carit Andersen (Omnibusserien) 
|-
| 1948:  
|Taken at the Flood
| Den døde vender tilbage
| 1966 
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr. 52
|-
| 1952:  
|Mrs. McGinty's Dead
| Dommen er afsagt
| 1964 
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr.37
|-
| 1953:  
|After the Funeral
| Blev han myrdet?
| 1961 
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr.15
|-
| 1955:  
|Hickory, Dickory, Dock
| Huset i Hickory Road
| 1965 
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr.46
|-
| 1956:  
|Dead Man's Folly
|Dødens Tempel
| 1965 
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr.44
|-
| 1959:  
|Cat Among the Pigeons
| Katten i dueslaget
| 1965 
| Carit Andersens Forlag "De trestjernede”, nr.50
|-
| 1960:  
|The Adventure of the Christmas Pudding
| Agatha Christies bedste Kriminalhistorier
| 1971 
|Forum Krimi
|-
| 1963:  
|The Clocks
| Tretten minutter over fire
| 1973 
|Forum Krimi
|-
| 1966''':  
|Third Girl
| Den tredie pige
| 1966 
|Forum Krimi
|-
| 1969:  
|Hallowe'en Party
| Det forkerte vidne
| 1970 
|Forum Krimi
|-
| 1972:  
|Elephants Can Remember
| Elefanter glemmer aldrig
| 1973 
|Forum Krimi
|-
| 1974:  
|Poirot's Early Cases
| Gule iris er en næsten tilsvarende samling af de tidlige noveller
| 1972 
|Forum Krimi
|-
| 1975:  
|Curtain: Poirot's last Case
| Tæppefald  
| 1976 
|Forum Krimi
|}

Kildehenvisninger

Litteratur 
 
 
 
 
 Peterson, H. C. (1939). Propaganda for War: The Campaign against American Neutrality, 1914-1917. Norman: University of Oklahoma Press.
 Wilson, Edmund.(1945) Who Cares Who Killed Roger Ackroyd? The New Yorker. 20. januar 1945. Optrykt i: Classics and Commercials New York (1950)
 Wilson, Edmund.(1950) Why Do People Read Detective Stories?,. I: Classics and Commercials, New York

Noter

Referencer

Hercule Poirot is dead. NewYorkTimes henvisninger  

 Agatha Christies officielle hjemmeside
 
 ;
 
 Hercule Poirot Central
 Fanclub.com/Poirot

 
Agatha Christie
Fiktive detektiver
Fiktive belgiere