kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Artsbevarelse

Artsbevarelse er et studie af hvorledes klodens biodiversitet påvirkes af f.eks. klimaforandringer, forurening og overudnyttelse af jordens ressourcer. Målet er at kunne beskytte dyr og planter og deres habitater, og dermed hele biosfæren, fra udryddelse. Artsbevarelse er et samarbejde mellem naturvidenskaben og de sociale videnskaber, da artsbevarelse rummer elementer og problematikker fra flere videnskabelige sammenhænge.

Hvorfor artsbevare?
Årsagerne til at artsbevare er forskellige og afhænger i høj grad af etisk overbevisning, herunder kan nævnes biocentrisme, antropocentrisme og økocentrisme. Men i faktuelle tal ser situationen således ud; I 2010 estimeredes det, at der fandtes 15 millioner forskellige arter på kloden – og i 2014 estimeredes det, at udryddelsesraten var 1000 gange større end den normale baggrundsrate, der blev estimeret til at være 0,01 udryddelser pr. millioner arter pr. år. Dette betyder, at der hvert år udryddes 1500 forskellige arter. Den forhøjede udryddelsesrate skyldes hovedsalig menneskelig påvirkning af miljøet . Det er endnu uvist hvilke konsekvenser den faldne biodiversitet vil have i fremtiden.

Hvordan artsbevarer man?
Der er flere forskellige initiativer der bidrager til eller omhandler artsbevarelse:
Genudsættelse af forsvundne dyre- eller plantearter
Naturpleje
Habitatbeskyttelse, f.eks. Natura 2000 
Zoologiske haver

Eksempler på artsbevarelse
Genudsætning af bæveren i Danmark
Genudsætning af ulve i Yellowstone National Park

Noter 

Naturbeskyttelse
James Carnegie, 3. hertug af Fife

James George Alexander Bannerman Carnegie, 3. hertug af Fife, 12. jarl af Southesk (født 23. september 1929, død 22. juni 2015) var en skotsk adelsmand, der var i familie med det britiske kongehus.

Kongelige slægtninge 
James Carnegie var oldesøn af kong Edward 7. af Storbritannien, dattersøn af Princess Royal Louise af Storbritannien, hertuginde af Fife samt grandfætter til dronning Elizabeth 2. af Storbritannien og kong Harald 5. af Norge. Han var også en efterkommer af  kong Vilhelm 4. af Storbritannien og dennes samlever Dorothy Jordan.

Forældre 
James Carnegie var den eneste søn af Charles Carnegie, 11. jarl af Southesk (1893–1992) og prinsesse Maud af Fife (1893–1945). Prinsesse Maud var den yngste datter af Princess Royal Louise af Storbritannien, hertuginde af Fife (1867–1931) og Alexander Duff, 1. hertug af Fife (1849–1912).

Familie 
James Carnegie var gift med den ærede Caroline Cecily Dewar (født 1934) (ældste barn af Henry Dewar, 3. baron Forteviot (1906–1993)). 

De blev forældre til:
 en dødfødt søn (4. april 1958).
 Lady Alexandra Clare Etherington (født Carnegie) (født 1959), gift med Mark Fleming Etherington (født 1962), forældre til Amelia Mary Carnegie Etherington (født 2001). 
 David Carnegie,  4. hertug af Fife (født 1961), gift med Caroline Anne Bunting (født 1961), forældre til tre sønner.

Titler 
I 1959 arvede James Carnegie titlen hertug af Fife fra prinsesse Alexandra, 2. hertuginde af Fife ((1891–1959). Hun var hans moster.

I 1992 arvede James Carnegie titlen jarl af Southesk fra sin far.

Hovedtitler 
 1929 – 1941: den ærede James Carnegie 
 1941 – 1959: Lord James Carnegie 
 1959 – 2015: Hans Nåde James Carnegie, 3. hertug af Fife

Andre titler 
 12. jarl af Southesk (en skotsk titel)
 3. jarl af Macduff (en britisk titel)
 12. Lord Carnegie af Kinnaird (en skotsk titel)
 12. Lord Carnegie, af Kinnaird og Leuchars (en skotsk titel)
 4. Baron Balinhard af Farnell in the County of Forfar (en britisk titel)
 9. Carnegie Baronet (en titel fra  Nova Scotia)

Jarler fra Skotland
Hertuger af Fife
Ringmærkning af fugle

Ringmærkning af fugle er en videnskabelig metode, som benyttes ved studier af fugle.

En ring af letmetal med et unikt identifikationsnummer fæstnes rundt om fuglens fod med en tang. Ved mærkning og genfinding i stor skala har man i årenes løb kunnet kortlægge bl.a. overvintringsområder, trækruter, levealder, parforhold og en række andre aspekter ved fugles liv.

En variant af ringmærkning udføres med farveringe, så enkeltindivider (fx i fangenskab; høns; hønseringe; DFFR-ringe, dueringe) kan identificeres uden at skulle indfange fuglene.

Historie 
Forskellige former for ringmærkning har eksisteret i både romertiden og middelalderen, hvor ringene enten indeholdt breve eller var mærket med bomærker, der angav fuglenes ejere. Den moderne ringmærkning til videnskabeligt brug blev opfundet i 1899 af den danske katedralskolelærer Hans Christian Cornelius Mortensen, der i sin hjemby Viborg var kendt som Fugle-Mortensen.

Kilder/referencer

Se også 
 Vingeformel
 Hønsering (legetøj)

Eksterne henvisninger 
 Dansk Ornitologisk Forening
 rc.ku.dk: Ringmærkningscentralen på Statens Naturhistoriske Museum
 The European Union for Bird Ringing

Ornitologi
Biometri
Identifikationssystemer
Hønsering

Hønsering kan betegne
Hønsering (legetøj)
Ringmærkning af fugle
Frederik af Østrig-Teschen

Ærkehertug Frederik, hertug af Teschen (fulde navn: Friedrich Maria Albrecht Wilhelm Karl von Österreich, Herzog von Teschen; født 4. juni 1856 på slottet Groß Seelowitz nær Brno, Sydmähren, Østrig-Ungarn, død 30. juli 1936 i Mosonmagyaróvár, Ungarn) var medlem af Huset Habsburg-Lothringen og titulær hertug af Teschen. Ærkehertug Frederik var østrig-ungarsk feltmarskal, hærfører i 1. verdenskrig, storgodsejer og erhvervsmand.

Forfædre 
Ærkehertug Frederik var søn af Karl Ferdinand af Østrig (1818–1874), sønnesøn af Karl af Teschen (1771–1847) og oldesøn af den tysk-romerske kejser Leopold 2..

Familie 
Ærkehertug Frederik var gift med den fransk-belgiske prinsesse Isabella af Croÿ (1856–1931). Prinsesse Isabella var datter af en belgisk prinsesse af Ligne.
 
Ærkehertug Frederik og prinsesse Isabella fik ni børn. Flere af de otte døtre blev gift ind i tyske og italienske fyrstehuse. Sønnen Ærkehertug Albrecht 2. Franz, hertug af Teschen (1897–1966) blev medlem af de ungarske overhus.

Huset Habsburg-Lothringen
Ærkehertuger af Østrig
Østrigere i 1800-tallet
Østrigere i 1900-tallet
Nicolai Niemann Blumensaadt

Nicolai Niemann Blumensaadt (9. marts 1804 - 17. august 1871) var en dansk sæbefabrikant.

Blumensaadt var søn af Nicolai Nielsen Blumensaadt (28.5.1760 - 1804) og Susanne Kathrine Gøtzsche (1766 - 1845). Han blev cand.pharm. i 1826 og grundlagde en fabrik i 1835.

Noter 

Fabrikanter fra Danmark
Sild Øbane

Sild Øbane (i folkemunde Den rasende Emma) var en smalsporet jernbane med en sporvidde på 1000 mm (meterspor), der var i drift mellem 1888 og 1970 på friserøen Sild i Sydslesvig. Banen bestod af tre strækninger, der gik alle ud fra Vesterland og dækkede næsten hele øen. Østbanen gik fra Vesterland til færgehavnen i Munkmarsk. Nordbanen gik til List og Sydbanen til Hørnum. I Vesterland var der mulighed for at skifte tog.

Øbanens østlige rute til Munkmarsk blev indviet den 8. juli 1888. Munkmarsk var før etableringen af Hindenburgdæmningen med sin færgeforbindelse til Højer indfaldsporten til hele øen. Østbanen kørte i begyndelsen kun i sommermånederne. Den bragte levnedsmidler og badegæster fra færgen frem til badehotellerne i Vesterland. Den 1. juli 1901 fulgte den 14,5 km lange sydlige rute. Den 7. juli 1903 kom den nordlige rute til. Nordbanen kørte i begyndelsen kun til Kampen, først i 1908 blev Nordbanen udvidet til List på øens nordspids. Den nordlige strækning var 17,5 km lang. Efter etableringen af Hindeburgdæmningen i 1927 var der ikke længere behov for togforbindelsen mellem Vesterland og Munkmarsk havn, så Østbanen blev nedlagt samme år. Nord- og Sydbanen fortsatte endnu nogle år driften. Men de viste sig snart at være urentable. Især konkurrencen med busserne satte en stopper for den videre drift af øbanens to ruter. Sydbanen blev endelig nedlagt i november 1969. Nordbanen fulgte den 29. december 1970. Skinnerne blev fjernet kort tid efter. En del af strækningen blev senere omdannet til vandrestier og cykelstier. Den gamle ø-banegård blev omdannet til øens centrale busstation.

Sildbanen rådede over flere damplokomotiver. Efter 2. verdenskrig blev de efterhånden afløst af diesellokomotiver.

Eksterne henvisninger 

 Inselbahn.de

Øbane
Jernbanestrækninger i Tyskland
Gerhard Ertl

Gerhard Ertl (født 10. oktober 1936, Stuttgart) er en tysk fysiker og professor emeritus i afdelingen for fysisk kemi på Fritz-Haber-Institut der Max-Planck-Gesellschaft i Berlin, Tyskland. Ertl’s forskning ligger til grund for moderne overfladekemi, som har hjulpet med forståelsen af, hvordan brændselsceller producerer energi uden forurening, hvordan katalysatorer renser udstødningsgas og endda hvordan jern ruster. "Jeg er målløs", udtalte Ertl til Associated Press fra sit kontor i Berlin. "Jeg havde slet ikke regnet med det."

I 2007 modtog han nobelprisen i kemi for sine studier af kemiske processer på faste overflade. Nobelkomiteen lagde vægt på at hans forskning havde give detaljerede beskrivelser i, hvordan kemiske rekationer finder sted på overflader. Hand resultater er blevet anvendt både i akademisk forskning og i industriel udvikling.

Publikationer 
Ertl er en af redaktørerne på Handbook of Heterogeneous Catalysis, der bruges på adskillige universiteter verden over. Han er medredaktør på Engineering Of Chemical Complexity. 2013, World Scientific Publishing. (). Derudover har han udgivet utallige videnskabelige artikler.

Referencer 

Fysikere fra Tyskland
Kemikere fra Tyskland
Nobelprismodtagere i kemi
Tyskere i 1900-tallet
Tyskere i 2000-tallet
Shtetl

Shtetl eller sjtetl (, shtetl, "lille by", flertal: שטעטלעך, shtetlekh) var betegnelse på en lille by, stor "landsby" (jiddisch/standardtysk: shtot/Stadt by, shtetl/Städtchen, Städtlein lille by, dorf/Dorf landsby) eller bydel, hvor størstedelen af indbyggerne var jøder. Disse små byer, store "landsbyer" eller bydele fandtes i Central- og Østeuropa før holocaust.

Jødedom
Bebyggelsestyper
Henri Giraud

Henri Giraud (født 18. januar 1879 i Paris, død 11. marts 1949 i Dijon) var en fransk general, der deltog i både 1. og 2. verdenskrig.

Biografi 
Giraud blev brigadegeneral den 22. december 1930, generalmajor 1. marts 1934, generalløjtnant 11. april 1936 og general 3. juni 1939. Efter 2. Verdenskrigs udbrud blev han fra 2. september 1939 øverstbefalende for 7e Armée. Han blev tilfangetaget den 19. maj 1940. Hans flugt fra tysk fangenskab i et slot nær Dresden den 17. april 1942 til Gibraltar blev opdaget.

Giraud var medlem af Det Øverste Militære Råd (membre du Conseil Supérieur de la Guerre) fra marts til september 1939.

Referencer

Kilder 
Bra Böckers lexikon, 1975

Videre læsning 
 Ranfurly, Hermione, Countess of (1995) To War With Whitaker: The Wartime Diaries of the Contess of Ranfurly, 1939–1945 Manderin Paperbacks, 1994, , 
 Ward Price, G. (1944) Giraud and the African Scene, New York, NY: MacMillan, 1944, p. 260.

Generaler fra Frankrig
Personer fra Paris
Storkors af Æreslegionen
Franskmænd i 1. verdenskrig
Franskmænd i 2. verdenskrig
Franskmænd i 1800-tallet
Franskmænd i 1900-tallet
Elizabeth Hay, grevinde af Errol

Elizabeth Hay, grevinde af Erroll (født Elizabeth FitzClarence) (født 17. januar 1801, død 16. januar 1856) var datter af kong Vilhelm 4. af Storbritannien (1765–1837) og Dorothy Jordan (1761–1816).

Efterkommere 
Som 19-årig giftede Elizabeth FitzClarence sig med den skotske adelsmand William Hay, 18. jarl af Erroll (1801–1846). Parret fik fire børn. Den næstyngste datter Agnes Duff, grevinde Fife (1829–1869) blev gift med James Duff, 5. jarl Fife (1814–1879). 

Agnes Hay og James Duff fik én søn og fire døtre. Sønnen Alexander Duff, 1. hertug af Fife (1849–1912) giftede sig med Princess Royal Louise af Storbritannien, hertuginde af Fife (1867–1931), der var den ældste datter af kong Edward 7. af Storbritannien (1841–1910) og Alexandra af Danmark (1844–1925). 

Lady Agnes Cecil Emmeline Duff (1852–1925), der var den næstyngste datter af Agnes Hay og James Duff, giftede sig med Alfred Cooper (1838–1908). De blev tipoldeforældre til David Cameron, der blev britisk premierminister i 2010.

Kongelige fra Storbritannien
Jarler fra Skotland
Pinhas Lavon

Pinhas Lavon (født 12. juli 1904 i Østrig-Ungarn, død 24. januar 1976 i Tel Aviv) var en israelsk politiker og minister fra partiet Mapai. Han er måske bedst kendt for Lavon-affæren.

Lavon studerede jura ved universitetet i Lviv. Han gennemførte aliyah og flyttede til mandatområdet i Palæstina i 1929. Lavon blev valgt til det israelske parlament for første gang i 1949, og han sad for en kortere periode som leder for Histadrut i 1949-1950. Han blev udnævnt til landbrugsminister i den anden regering under daværende statsminister David Ben-Gurion. Lavon beholdt sit sæde i parlamentet ved valget i 1951, og i 1952 blev han udnævnt til minister uden portefølje.

Efter David Ben-Gurions afgang blev Lavon udnævnt til forsvarsminister i 1954. Men han valgte at trække sig fra Israels regering efter, at han blev anklaget for at autorisere en række angreb mod britiske og amerikanske mål i Egypten, og der efter lægge skylden for alle angrebene på forskellige muslimske organsationer (blandt andet Det muslimske broderskab). Lavon trak sig tilbage fra det offentlige liv i 1964 efter en langvarig konflikt med David Ben-Gurion, og han døde i Tel Aviv i januar 1976, 72 år gammel.

Noter 

Politikere fra Israel
Ministre fra Israel
Prinsesse Maud, grevinde af Southesk

Prinsesse Maud Alexandra Victoria Georgina Bertha (3. april 1893 – 14. december 1945), senere grevinde af Southesk, var datterdatter af kong Edward 7. af Storbritannien (1841–1910) og Alexandra af Danmark (1844–1925). 

Prinsesse Maud var også oldedatter af Elizabeth Hay, grevinde af Errol (1801–1856) (en datter af kong Vilhelm 4. af Storbritannien (1765–1837)).

Forældre og søskende 
Prinsesse Maud var den yngste datter af Princess Royal Louise af Storbritannien, hertuginde af Fife (1867–1931) og Alexander Duff, 1. hertug af Fife (1849–1912).

Prinsesse Maud var en yngre søster til prinsesse Alexandra, 2. hertuginde af Fife. Alastair, 2. hertug af Connaught og Strathearn, der var prinsesse Alexandras eneste barn, døde før sin mor og moster. Derfor gik titlen som hertug af Fife i arv til prinsesse Mauds søn (og senere til hendes sønnesøn).

Familie 
Prinsesse Maud blev gift med Charles Carnegie, 11. jarl af Southesk (1893–1992). Parret blev forældre til James Carnegie, 3. hertug af Fife (1929–2015), og de blev bedsteforældre til Lady Alexandra Clare Etherington (født Carnegie) (født 1959) og David Carnegie, 4. hertug af Fife (født 1961).

Rigsforstander 
Prinsesse Maud havde ikke mange officielle pligter, men hun deltog i kroninger og andre store begivenheder i kongehuset. 

Da hun blev født, var hun nummer seks i arvefølgen til tronen. Da hun døde var hun nummer 13. 

Fra 1943 til 1945 var hun vicerigsforstander (Counsellor of State). Dette medførte, at hun blev indsat som rigsforstander, da kong Georg 6. af Storbritannien var i Afrika i 1943.

Titler 
1893 – 1905: Lady (The Lady) Maud Duff
1905 – 1923: Hendes Højhed Prinsesse Maud
1923 – 1941: Lady (The Lady) Maud Carnegie (de jure: Hendes Højhed Prinsesse Maud)
1941 – 1945: Grevinden af Southesk (de jure: Hendes Højhed Prinsesse Maud, grevinde af  Southesk) 

Juridisk set beholdt prinsesse Maud sin rang som Prinsesse og som Højhed indtil hun døde.

Prinsesser fra Storbritannien
Jarler fra Skotland
Hertuger af Fife
Prinsesse Alexandra, 2. hertuginde af Fife

Prinsesse Alexandra, 2. hertuginde af Fife GCStJ (Alexandra Victoria Alberta Edwina Louise; født Duff; senere prinsesse Arthur af Connaught; født 17. maj 1891, død 26. februar 1959) var datterdatter af kong Edward 7. af Storbritannien (1841–1910) og Alexandra af Danmark (1844–1925).

Prinsesse Alexandra var også oldedatter af Elizabeth Hay, grevinde af Errol (1801–1856), datter af kong Vilhelm 4. af Storbritannien (1765–1837).

Forældre og søskende 
Prinsesse Alexandra var den ældste datter af Princess Royal Louise af Storbritannien, hertuginde af Fife (1867–1931) og Alexander Duff, 1. hertug af Fife (1849–1912). Hun var ældre søster til Prinsesse Maud, grevinde af Southesk (1893–1945). Prinsesse Alexandra overlevede både sin søster og sit eneste barn. Derfor gik titlen som hertug af Fife i arv til James Carnegie, 3. hertug af Fife (1929–2015), der var søn af prinsesse Maud.

Familie 
Omkring 1910 var hun kortvarigt hemmeligt forlovet med sin mors fætter, prins Christophoros af Grækenland, hvis far, kong Georg 1. af Grækenland, var bror til Alexandras mormor, dronning Alexandra af Storbritannien. Forlovelsen blev imidlertid ophævet på grund af familiens modstand mod forbindelsen.

Prinsesse Alexandra blev i stedet gift med prins Arthur af Connaught) (1883-1938). Parret blev forældre til Alastair, 2. hertug af Connaught og Strathearn (1914-1943).

Rigsforstander 
Da prinsesse Alexandra blev født, var hun nummer fem i arvefølgen til tronen.  

Fra 1937 til 1944 var hun vicerigsforstander (Counsellor of State), det vil sige, at hun kunne fungere som rigsforstander for sin fætter kong Georg 6. af Storbritannien.

Titler 
1891 – 1905: Lady (The Lady) Alexandra Duff
1905 – 1912: Hendes Højhed Prinsesse  Alexandra
1912 – 1913: Hendes Højhed Prinsesse  Alexandra, 2. hertuginde af Fife 
1913 – 1959: Hendes Kongelige Højhed Prinsesse Arthur af Connaught, 2. hertuginde af Fife 

Prinsesse  Alexandra arvede titlen hertuginde af Fife, da hendes far døde i 1912. Efter hendes død gik titlen videre til James Carnegie, 3. hertug af Fife (1929–2015), der er hendes søstersøn.

Prinsesser fra Storbritannien
Hertuger af Fife
Liberland

Liberland, officielt Den frie Republik Liberland (tjekkisk: Svobodná republika Liberland, engelsk: Free Republic of Liberland) er en selvproklameret mikronation, der gør krav på et ubeboet område på vestsiden af Donau, mellem Kroatien og Serbien, som deler landegrænse mellem disse. Området var, inden der blev gjort krav på det et ingenmandsland (Terra nullius). Mikronationen blev udråbt den 13. april 2015 af tjekken Vít Jedlička.

Den officielle hjemmeside for Liberland hævder, at nationen kunne oprettes på grund af den pågående grænsedisput mellem Kroatien og Serbien.

Geografi

Noter

Kilder 
 Officielt website, på engelsk og tjekkisk 
 Original article at nova.cz 
 Interview med Vít Jedlička 
 InSerbia article 
 International Business Times article 
  

Mikronationer
Donau
Serbien
Kroatien
Joseph Victor von Scheffel

Joseph Viktor von Scheffel (født 26. februar 1826 i Karlsruhe, død 9. april 1886 sammesteds) var en tysk digter.

Scheffel besøgte gymnasiet i sin fødeby og studerede jura i München, Heidelberg og Berlin. Han vendte så tilbage til Karlsruhe, blev sekretær hos den badensiske Bundestagsgesandt Welcker, disputerede for doktorgraden og deltog 1848 som medlem af borgerværnet i forsvaret af tøjhuset mod de revolutionære. Det følgende år blev han kredsamtscensor i Säckingen. I 1852 rejste Scheffel til Italien, lærte i Rom Paul Heyse at kende og skrev i foråret 1853 på Capri sit hurtig populære og senere som operatekst benyttede romantiske epos Der Trompeter von Säckingen (1854, 280. oplag 1907; oversat på dansk) med det folkelig yndede digt Es ist im Leben häszlich eingerichtet. Han opholdt sig efter rejser dels i Karlsruhe, dels ved Bodensee og i Heidelberg, hvor han vinteren 1854—55 digtede sit andet populære værk, den historiske roman Ekkehard (1855, 225. oplag 1908; oversat på dansk). Atter rejste han til Italien, var 1857—59 bibliotekar hos fyrst Egon von Fürstenberg i Donaueschingen, led i nogle år af en depressionstilstand, men rettede sig atter. Han udnævntes til sachsisk hofråd, boede en tid på Wartburg, adledes på sin 50 års fødselsdag 1876 og henlevede sine sidste år i Heidelberg eller på sin villa Rudolfzell ved Bodensee i tilbagetrukken ro. Med Ekkehard havde Scheffel, der stod Münchenskolen både personlig og kunstnerisk nær, skabt sin tids ypperste kulturhistoriske roman. Ungdommens hjerter vandt han med sine friske drikkeviser og vandresange, samlede i Gaudeamus. Lieder aus dem Engeren und Weiteren (1868, 70. oplag 1908), hvori blandt andet findes de populære sange, Alt Heidelberg, du feine og Wohlauf, die Luft geht frisch und rein. Kunstnerisk værdifuld er fortællingen Hugideo (oprindelig trykt 1857 i Heyses Novellenschatz, særlig udgivet 1884) og Bergpsalmen (1870), medens hans øvrige arbejder, som novellen Juniperus, Frau Aventiure, der genkalder minder fra Ofterdingens og minnesangernes tidsalder, festspillet Der Brautwillkomm auf der Wartburg og Der Heini von Steier er svagere. I Waldeinsamkeit (1880) mødte man dog atter den stemningsfulde naturdigter, der ofte havde fundet den folketone, »som gik til hjertet, den sydtyske sangs inderlighed og lune. Populær var Scheffel frem for alt i sin snævrere hjemstavn. Hans statue rejstes 1890 i Heidelberg, hans buste to år senere i Karlsruhe. Gesammelte Werke, udgivet ved Johannes Proelss (1907), Gedenbuch (1900), Briefe an Schweizer Freunde (1898).

Kilder 

 

Digtere fra Tyskland
Tysksprogede forfattere
Tyskere i 1800-tallet
Anne Hardenberg

Anne Hardenberg (1566 eller 1567  - 2. april 1625 på Vedtoftegård, Vedtofte) var en dansk adelskvinde og forfatter til skriftet Trøsteskrift til mine forældre som blev efterfulgt af en tre år lang retssag mellem Anne og Karen Gyldenstierne om trolddom.

Familie og opvækst 
Datter af Anne Rønnow (1541 - 1609) og rigsråd Erik Hardenberg (1529 på Dragsholm - 1604). Anne blev født ind i en familie med mange børn, hvoraf tre brødre og en søster døde før forældrene. Af de tre overlevende søstre led især Anne selv og søsteren Mette Hardenberg af forskellige sindsygdomme.

Trøsteskrift til mine forældre 
I forbindelse med hendes svangerskab i 1592 led hun af en voldsom depression, hvor hun også mistede talens brug. Hun fik den tilbage efter hvad hun, med egne ord, oplevede som en natlig åbenbaring, hvorefter hun fuldendte skriftet Trøsteskrift til mine forældre. Skriftets første del er en trøst til hendes forældre om at hun vil komme sig med guds hjælp. Den anden del er en bøn om at gud skulle straffe hendes skjulte fjender som gennem trolddom havde voldt hende ondt.

Trolddomsproces 
Tre år efter skriftet blev to almuekvinder anholdt af Annes mand Johan Rud for at have påført hans kone hendes sygdom gennem trolddom. De to kvinder blev dømt og henrettet på Båg herredsting på Sydvestfyn. Under retssagen pegede de på flere medskyldige kvinder samt Karen Gyldenstierne som bagkvinde. Karen var en af de mægtigste kvinder i landet og dette førte til en tre år lang retssag og som også satte gang i en tilsvarende, men mere velkendt, trolddomsproces imod Christence Kruckow kun to uger efter denne retssag blev sat i gang.

Ægteskab og børn 
Anne blev som 21-årig gift med den 15 år ældre godsejer og lensmand Johan Rud (ca. 1550 - 2. juni 1609) fra Møgelkær ved Horsens. Brylluppet fandt sted den 30. april 1587 i Odense. Efter fem års ægteskab fødte hun sønnen Otte (15. september 1592- 17. juni 1593), det skete hos forældrene på Hagenskov på Sydfyn.

Eksterne henvisninger 
 Anne Hardenberg på Kvinfo.dk (Dansk Kvindebiografisk Leksikon)

Referencer 

Danskere i 1500-tallet
Danskere i 1600-tallet
Personer i Dansk Kvindebiografisk Leksikon
Caroline Testman

Caroline Sophie Testman (6. februar 1839, København - 1. september 1919, København) var en dansk kvinderetsforkæmper og forstanderinde. Hun var formand for Dansk Kvindesamfund 1872-1883. 1874-1890 forstander for Dansk Kvindesamfunds Søndagsskole for Kvinder og 1883-1906 forstander for Handelsskolen for Kvinder.

Hun var datter af postmester, kaptajn og Ridder af Dannebrog Peder Otto Testman (1806-90) og Henriette Marie Hohlenberg (1808-74). Caroline Testman blev ikke gift og fik ingen børn.

Referencer

Eksterne henvisninger 
 Caroline Sophie Testman i Dansk kvindebibliografisk leksikon

Kvinderetsforkæmpere fra Danmark
Lærere fra Danmark
Danskere i 1800-tallet