Konge af Jerusalem

Kongen af Jerusalem var den øverste hersker over Kongeriget Jerusalem, korsfarerstaten, der blev grundlagt af kristne fyrster i 1099, efter at Jerusalem var blevet indtaget under Det 1. korstog.

Godfred af Bouillon, den første hersker over Kongeriget Jerusalem, afviste selv kongetitlen og valgte i stedet titlen "Forsvarer af Den hellige grav". Således blev titlen konge kun introduceret for hans efterfølger, Kong Balduin 1. i 1100. Byen Jerusalem blev tabt i 1187, men Kongeriget Jerusalem overlevede og flyttede sin hovedstad til Akko i 1191. Byen Jerusalem blev generobret under Det 6. korstog i 1229–39 og 1241–44. Kongeriget Jerusalem blev endelig opløst efter Akkos fald og afslutningen på korstogene til Det Hellige Land i 1291.

Efter at korsfarerstaterne var ophørt med at eksistere, blev der gjort krav på titlen som Konge af Jerusalem af en række europæiske fyrsteslægter, der nedstammede fra Kongerne af Cypern eller Kongerne af Napoli. Den (rent ceremonielle) titel Konge af Jerusalem bruges i øjeblikket af Felipe 6. af Spanien. Otto von Habsburg gjorde krav som Huset Habsburgs prætendent og ligeledes gjorde kongerne af Italien indtil 1946.

Kongerne af Jerusalem (1099–1291) 
Kongeriget Jerusalem havde sin oprindelse i Det 1. korstog , da Godfred fra Bouillon, efter at have nægtet en krone og kongetitlen "med erklæringen om, at han aldrig ville bære en krone af guld, når hans Frelser havde båret en tornekrone", tog titlen Advocatus Sancti Sepulchri (beskytter af Den hellige grav) i 1099 og blev indsat som hersker over Jerusalem i Fødselskirken i Betlehem.

Året efter døde Godfred. Hans bror Balduin 1. var den første, der brugte titlen konge og den første, der blev kronet til konge i selve Gravkirken i Jerusalem.

Kongeembedet i Jerusalem var delvist et valgmonarki og delvist arveligt. På sit højeste i midten af det 12. århundrede var der i kongeriget en kongelig familie og en relativ klar arvefølge. Ikke desto mindre blev kongen valgt eller i det mindste anerkendt af "Haute Cour" (Høje hof), kongerigets feudalråd. Her blev kongen betragtet som en "primus inter pares" (den først blandt ligemænd), og i hans fravær blev hans pligter udført af hans seneschal.

Paladset opført til kongerne af Jerusalem, der blev brugt fra 1160'erne og fremefter, lå syd for Jerusalems citadel. Kongeriget Jerusalem indførte franske feudale strukturer til Levanten. Kongen havde personligt flere len indføjet i det kongelige domæne, der varierede fra konge til konge. Han var også ansvarlig for at led kongeriget i kamp, skønt denne pligt kunne overføres til en konstabel.

Mens flere moderne europæiske stater bevægede sig mod centraliserede monarkier, mistede kongen af Jerusalem mere og mere magt til de stærkeste af hans baroner. Dette skyldtes delvist mange af kongernes unge alder og hyppigheden af regenter fra adelsmændenes rækker.

Efter Jerusalems fald i 1187 blev kongerigets hovedstad flyttet til Akko, hvor den forblev indtil 1291, dog foregik kroningerne i Tyrus .

I denne periode var kongeembedet ofte bare en formel titel, som blev holdt af en europæisk hersker, der aldrig faktisk boede i Akko. Da den unge Konrad 3. var konge og boede i Sydtyskland, gjorde hans fars grandfætter, Hugo af Brienne, krav på regentskabet over Kongeriget Jerusalem og indirekte hans plads i arven. Kravet blev fremsat i 1264 som den ældste efterkommer og retmæssig arving efter hans oldemor Dronning Isabella 1., hendes næstældste datter Alix af Champagne, hvis ældste datter var Hugos mor. Men han blev forbigået af Haute Cour til fordel for hans fætter, Hugo af Antiochia, den fremtidige Hugo 3. af Cypern og Hugo 1. af Jerusalem.

Efter at Konrad 3. var blevet henrettet af Karl 1. af Sicilien i 1268 blev kongeriget holdt af Lusignan-slægten, som samtidig var konger af Cypern. Imidlertid købte Karl 1. af Sicilien rettighederne fra en af kongerigets arvinger i 1277.

I det år sendte han Roger af Sanseverino til østpå som sin forvalter. Roger indtog Akko og opnåede en tvungen hyldest fra baronerne. Roger blev tilbagekaldt i 1282 på grund af Den sicilianske vesper og efterlod Odo Poilechien i hans sted for at regere. Hans ressourcer og autoritet var minimal, og han blev afsat af Henrik 2. af Cypern, da han ankom fra Cypern til sin kroning som konge af Jerusalem.

Akko blev erobret af Mamelukkerne i 1291, hvilket gjorde en ende på korsfarernes tilstedeværelse på fastlandet.

Huset Boulogne (1099–1118)

Huset Rethel (1118–1153)

Huset Anjou (1153–1205) 
I 1127 Fulko 5., greve af Anjou en ambassade fra Kong Balduin 2. af Jerusalem. Balduin 2. havde ingen mandlige arvinger, men havde allerede udpeget sin datter Melisende til at efterfølge ham. Balduin 2. ville beskytte sin datters arv ved at gifte hende bort til en magtfuld herre. Fulko var en velhavende korsfarer og erfaren hærleder og en enkemand. Hans erfaring fra slagmarken ville være uvurderlig for en grænsestat, der altid var i krig.

Fulko holdt dog fast på at opnå bedre vilkår end blot dronningens prinsgemal. Han ville være konge sammen med Melisende. Taget Fulkos formue og militære bedrifter i betragtning indvilligede Balduin 2. Fulko gjorde derefter afkald på sine titler til fordel for sin søn Godfred og sejlede afsted for at blive konge af Jerusalem, og han giftede sig med Melisende den 2. juni 1129. Senere styrkede Balduin 2. Melisendes position i kongeriget ved at gøre hende til den eneste værge for hendes søn med Fulko, Balduin 3., født i 1130.

Fulko og Melisende blev fælles herskere over Jerusalem i 1131 efter Balduin 2.'s død. Fra starten overtog Fulko alene regeringsstyret og ekskluderede helt Melisende. Han foretrak landsmænd fra Anjou frem for den oprindelige adel. De andre korsfarerstater mod nord frygtede, at Fulko ville forsøge at pålægge Jerusalems overherredømme over dem, som Balduin 2. havde gjort, men da Fulko var langt mindre magtfuld end sin afdøde svigerfar, afviste de nordlige stater hans myndighed.

Også i Jerusalem blev Fulko hadet af den anden generation af kristne i Jerusalem, der var vokset op der efter Det 1. korstog. Disse "indfødte" fokuserede på Melisendes fætter, den populære Hugo 2. af Le Puiset, greve af Jaffa, der var hengiven loyal overfor dronningen. Fulko så Hugo som en rival, og i 1134, for at skade Hugo, anklagede han ham for utroskab med Melisende. Hugo gjorde oprør i protest og sluttede sig til Jaffa ved at alliere sig med muslimerne i Ashkelon. Han var i stand til at besejre den hær, der blev sendt mod ham af Fulko, men denne situation var ikke holdbar. Jerusalems katolske patriark greb ind i konflikten, måske efter anmodning fra Melisende. Fulko gik med til en fred, og Hugo blev udvist fra kongeriget i tre år, en lempelig straf.

Der blev imidlertid forsøgt et attentat på Hugo. Fulko eller hans støtter blev almindeligt set som ansvarlige, skønt direkte beviser aldrig er dukket op. Skandalen var alt hvad, der skulle til for, at dronningens parti skulle overtage regeringsmagten i det, der var et paladskup. Forfatter og historiker Bernard Hamilton skrev, at Fulkos støtter "gik rundt i frygt for deres liv" i paladset. Den samtidige krønikeskriver og historiker Vilhelm af Tyrus skrev om Fulko "han forsøgte aldrig at tage initiativet, selv ikke i trivielle anliggender, uden (Melisendes) samtykke". Resultatet var, at Melisende havde den direkte og ubestridelige kontrol over regeringen fra 1136 og frem. På et tidspunkt før 1136 havde Fulko forsonet sig med sin hustru og en anden søn, Amalrik blev født.

I 1143, mens kongen og dronningen var på ferie i Akko, blev Fulko dræbt i en jagtulykke. Hans hest snublede, faldt, og Fulkos kranium blev knust af sadlen, "og hans hjernemasse sprøjtede ud fra både ører og næsebor", som Vilhelm af Tyrus beskriver. Han blev ført tilbage til Akko, hvor han lå bevidstløs i tre dage, før han døde. Han blev begravet i Gravkirken i Jerusalem. Selvom deres ægteskab begyndte i konflikt, sørgede Melisende for ham både privat såvel som offentligt. Fulko blev overlevet af sin søn Godfred af Anjou fra hans første ægteskab, og Balduin 3. og Amalrik 1. med Melisende.

Balduin 3. besteg tronen med sin mor som medregent i 1143. Hans tidlige regeringstid blev præget af skænderier med sin mor over kontrollen over Jerusalem indtil 1153, da han personligt overtog styret. Han døde i 1163 uden arvinger, og kongeriget blev arvet af hans bror, Amalrik 1., skønt der var en vis modstand blandt adelen til Amalriks hustru Agnes. De var villige til at acceptere ægteskabet i 1157, da Balduin 3. stadig var i stand til at få en arving, men nu nægtede "Haute Cour" at anerkende Amalrik som konge, medmindre hans ægteskab med Agnes blev annulleret. Fjendtligheden mod Agnes er nok blevet overdrevet af krønikeskriveren Vilhelm af Tyrus, som hun havde forhindret i at blive den katolske patriark af Jerusalem årtier senere, samt af Vilhelms efterfølgere som Ernoul, der insinuerer en ringeagt af hendes moralske karakter: "bil telle n'est que roine doie iestre di si haute cite comme de Jherusalem" ("der skulle ikke være en sådan dronning for en så hellig by som Jerusalem").

Ikke desto mindre var blodsslægtskabet nok til modstanden. Amalrik accepterede og besteg tronen uden en hustru, skønt Agnes fortsatte med at have titlen grevinde af Jaffa og Ascalon og modtog en pension fra dette lens indkomst. Kirken bestemte, at Amalrik og Agnes' børn var legitime og bevarede deres plads i arvefølgen. Gennem sine børn havde Agnes stor indflydelse i Jerusalem i næsten 20 år. Almarik blev efterfulgt af sin søn med Agnes, Balduin 4.

Almariks hustruer var Agnes af Courtenay, nu gift med Rainald Garnier, og Maria Komnene, enkedronningen, der havde giftet sig med Balian af Ibelin i 1177. Hans datter med Agnes, Sibylla, var allerede voksen, mor til en søn og var tydeligvis i en stærk position til at efterfølge sin bror, men Marias datter Isabella havde støtte fra sin stedfars familie Ibelinerne.

I 1179 begyndte Balduin at planlægge at gifte Sibylla med Hugo 3. af Burgund, men i foråret 1180 var dette stadig uløst. Raymond 3. af Tripoli forsøgte et kup og begyndte at marchere mod Jerusalem med Bohemund 3. af Antiochia for at tvinge kongen til at gifte hans søster til en lokal kandidat efter eget valg, sandsynligvis Balduin af Ibelin, Balians ældre bror. For at imødegå dette arrangerede kongen hurtigt et ægteskab med Guy af Lusignan, yngre bror til Amalrik, rigets konstabel. Et udenlandsk match var essentielt for at muliggøre ekstern militær hjælp til kongeriget. Med den nye franske konge Filip 2. som mindreårig, var Guys status som vasal til den franske konge og Sibyllas fætter Henrik 2. af England, som skyldte paven en pilgrimsrejse som straf, var nyttig.

I 1182 udnævnte Balduin 4., der stadig mere var ud at stand til at regere på grund af sin spedalskhed, Guy til bailli (forvalter). Raymond af Tripoli bestred dette, men da Guy mistede Balduins gunst året efter, blev han genudnævnt til bailli og fik overladt Beirut. Balduin indgik en aftale med Raymond og "Haute Cour" om at gøre Balduin af Montferrat, Sibyllas søn fra hendes første ægteskab, til hans arving, før Sibylla og Guy. Barnet blev kronet som medkonge som Balduin 5. i 1183 i en ceremoni ledet af Raymond. Det blev aftalt, at hvis drengen døde som mindreårig, ville regentskabet overgå til "de mest retmæssige arvinger", indtil hans frænder, Kongerne af England og Frankrig, Frederik 1., den tysk-romerske kejser og paven var i stand til at afgøre kravene fra Sibylla og Isabella. Disse "mest retmæssige arvinger" blev ikke udpeget.

Balduin 4. døde i foråret 1185 og blev efterfulgt af hans nevø. Raymond var bailli, men han havde overgivet Balduin 5.'s personlige formynderskab til Joscelin 3. af Edessa, hans grandonkel på sin moders side, idet han hævdede, at han ikke ønskede at tiltrække sig mistanke, hvis barnet, der ikke synes at have været stærkt, skulle dø. Balduin 5. døde i løbet af sommeren 1186 i Akko. Ingen af parterne fulgte Balduin 4.'s vilje.

Efter begravelsen fik Joscelin udnævnt Sibylla til hendes brors efterfølger, dog skulle hun acceptere at blive skilt fra Guy, ligesom hendes far havde skilt sig fra hendes mor, med en garanti om, at hun ville få lov til at vælge en ny prinsgemal. Efter hun var blevet kronet, kronede hun straks Guy. I mellemtiden var Raymond rejst til Nablus, Balians og Marias hjemmet til, og tilkaldt alle de adelige, der var loyale over for prinsesse Isabella og Ibelinerne. Raymond ønskede i stedet at få hende og hendes mand Humfried 4. af Toron kronet. Humfried, hvis stedfar Renaud af Châtillon var en nær støtte til Guy, forlod ham imidlertid og svor sin trofasthed over for Guy og Sibylla.

Husene Aleramiden og Brienne (1205–1228)

Huset Hohenstaufen (1228–1268)

Huset Lusignan (1268–1291)

Regenter 
Monarkenes hyppige fravær eller deres umyndighed krævede, at der mange gange gennem rigets historie måtte udnævnes regenter.

Slægtstræ 

 - Monark

Prætendenter til Kongeriget Jerusalem (1291 til i dag)

Grundlaget for kravene 
I årenes løb har mange europæiske herskere gjort krav på at være de retmæssige arvinger ud fra disse krav. Ingen af disse prætendenter har imidlertid faktisk regeret over nogen del af kongeriget:

 Grev Hugo af Brienne gjorde krav på regentskabet over Kongeriget Jerusalem, og indirekte, på sin plads i arvefølgen i 1264 som den ældste arving efter Alix af Jerusalem, anden datter af Dronning Isabella 1., og Hugo 1. af Cypern. Selvom Hugo var søn af deres ældste datter, valgte "Haute Cour" forbigå ham til fordel for hans fætter Hugo af Antiochia, den senere Hugo 3. af Cypern og Hugo 1. af Jerusalem. Brienne-kravet til Kongeriget Jerusalem fortsatte, men familien havde bagefter næsten ingen andel i anliggender i Outremer.
 Efter Kongerigets ophør fortsatte Henrik 2. af Cypern med at anvende titlen Konge af Jerusalem. Efter hans død blev titlen overtaget af hans arvinger, kongerne på Cypern.
 Titlen blev også vedvarende anvendt af de angevinske konger af Napoli, hvis grundlægger, Karl af Anjou, i 1277 havde købt et krav på tronen af Maria af Antiochia. Derefter blev dette krav til Kongeriget Jerusalem behandlet som underordnet til Napolis krone, der ofte skiftede hænder gennem testamente eller erobring snarere end direkte arv. Da Napoli var et len under paven, godkendte paven ofte titlen konge af Jerusalem såvel som af Napoli, og historien om disse krav er en del af Kongeriget Napolis historie.
 Huset Lorraine arvede de angevinske kongers krav gennem Rene 2., søn af Ludvig 2. af Napoli og prætendent til den napolitanske trone. Efter Huset Lorraine blev fusioneret med Huset Habsburg gennem Frans 1. Stefans ægteskabet med Maria Theresia af Østrig, blev kravet arvet af Habsburgerne og forblev blandt deres titler som Østrigske Kejsere indtil 1918.

Potentielle prætendenter i dag 
Der er flere potentielle prætendenter til titlen i dag:

 Titlen bruges af den spanske konge, i øjeblikket Felipe 6. af Spanien,
 Karl von Habsburg, nuværende overhovedet af Huset Habsburg-Lothringen, Karls afdøde far Otto von Habsburg gav afkald på alle krav til Habsburg-titlerne i 1958.
 Viktor Emanuel, Prins af Napoli, prætendent til italienske trone (Huset Savoyen)  
 Amedeo, 5. hertug af Aosta, prætendent til italienske trone (Huset Savoyen-Aosta)  
 Prins Pedro, hertug af Calabrien, prætendent til Kongeriget Begge Sicilier (Huset Bourbon-Sicilien, Calabrien slægtsgrenen)  
 Prins Carlo, hertug af Castro, prætendent til Kongeriget Begge Sicilier (Huset Bourbon-Sicilien, Castro slægtsgrenen)  
 Karl-Antoine Lamoral de Ligne-La Trémoïlle, arving til kravene for Yolande-Louise af Savoyen og Huset Brienne

Forskellige kravs arvefølge 
Kursiv angiver personer, der ikke selv anvendte titlen konge af Jerusalem.

Cypriotiske prætendenter 
Huset Lusignan

 Henrik 2. (1285) 1291–1324
 Hugo 1324-1359
 Peter 1. 1359–1369
 Peter 2. 1369–1382
 Jakob 1. 1382–1398
 Janus 1398–1432
 Johan 1432–1458
 Charlotte 1. 1458–1485 (død 1487) gift i 1459 med sin fætter Ludvig af Savoyen (død 1482). I 1460 blev Charlotte afsat i Cypern af sin uægte halvbror Jakob. Dog fastholdt hun sine krav indtil 1485, hvor hun videregav dem til sin nærmeste legitime arving, hendes grandfætter Karl 1. af Savoyen (søn af hendes fætter Amadeus 9. af Savoyen).

Da Karl 2. af Savoyen døde, overgik Hertugdømmet Savoyen til hans grandonkel og arving Filip (bror til Amadeus 9. af Savoyen). Selvom det ikke lykkedes for Karl 2.'s søster Yolande Louise af Savoyen at arve Savoyen på grund af hendes køn, var hun arvingen efter hendes bror, og som sådan kan det betragtes som at havde arvet hans krav på Cypern og Jerusalem.

Hertugerne Savoyen fortsatte med at gøre krav på Jerusalem. For at undgå konflikter med kravene fra de store europæiske slægter som Habsburgerne og Bourbonerne, var Savojardernes krav skjult på listen over titler under "et cetera"
[ <span title="This claim needs references to reliable sources. (November 2014)">nødvendigt citation</span> ]

Napolitanske prætendenter 
Maria af Antiochia gjorde krav på Jerusalems trone fra 1269 til 1277. Hun var datter af prins Bohemund 4. af Antiochia og hans anden hustru Melisende af Cypern. Melisende var den yngste datter af Isabella 1., dronning af Jerusalem og hendes fjerde mand, Amalrik 2. af Lusignan konge af Jerusalem og konge af Cypern.

Da Maria, på tidspunktet for Konrad 3.'s død, var det eneste levende barnebarn af Dronning Isabella, gjorde hun krav på tronen på grundlag af nært slægtsskab til kongerne af Jerusalem. Efter at hun var blvet afvist af "Haute Cour" rejste hun til Rom og solgte sine rettigheder, med pavelig velsignelse og godkendelse, til Karl af Anjou i 1277.

Derefter blev dette krav på Kongeriget Jerusalem også behandlet som underordnet til Napolis krone, der ofte skiftede hænder gennem testamente eller erobring snarere end direkte arv..

Huset Anjou-Sicilien

 Karl 1. af Sicilien 1277–1285; erhvervede titlen med pavens godkendelse i 1277
 Karl 2. af Napoli 1285-1309
 Robert af Napoli 1309–1343, tredje men ældste overlevende søn, som overtog Napoli ved at fortrænge kravene fra hans ældste brors arvinger
 Johanne 1. af Napoli 1343–1382. Johanne efterlod sit kongerige ved testament til Ludvig 1. af Anjou, som hun tidligere havde adopteret som sin arving, men hun blev afsat og hurtigt myrdet af Karl af Durazzo, hendes slægts mandlige arving.

Huset Valois-Anjou

 René I 1434–1480. René 1. forenede kravene fra de yngre og ældre slægtsgrene. I 1441 blev kontrollen over Kongeriget Napoli imidlertid tabt til Alfons 5. af Aragonien, der også hævdede kongeriget Jerusalem derved.

Briennes krav 

 Hugo af Brienne og hans arvinger repræsenterer de ældste arvinger til Kongeriget, skønt de aldrig gjorde krav igen efter, at Hugo var blevet afvist af "Haute Cour" . I 1672 blev Brienne og Cyperns arvefølge forenet med den til Jerusalems krone.

Andre historiske krav 

 Frederik af Meissen, Landgreve af Thüringen, anvendte kortvarigt titlen som konge af Jerusalem (sammen med titlerne som konge af Sicilien og hertugen af Schwaben) efter Konradins død i 1268 som barnebarn af Frederik 2., der havde kronet sig til konge af Jerusalem i sin egen ret. Dette krav blev aldrig anerkendt af korsfarerstaterne eller andre steder, og heller ikke nogen af Frederik af Meissens efterkommere har nogensinde gjort krav på de nævnte titler efter hans død. Ved at spore Fredericks blodlinje fremefter fører imidlertid gennem markgreverne af Meissen, kurfyrsterne af Sachsen og hertugerne af Sachsen-Weimar til Johan Filip, hertug af Sachsen-Altenburg. Dette krav (på Jerusalem og Sicilien, dog ikke Schwaben, da sidstnævnte fulgte en halv-salisk arvelov ) gik derefter videre til hertugerne af Sachsen-Gotha-Altenburg og endelig via hertugerne af Sachsen-Coburg til den britiske kongefamilie.

Se også 

 Kongeriget Jerusalem

Referencer 

Monarker
Jerusalem
Korstogene
Korsfarerstater