kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Aşıklı Höyük



Introduktion 

Aşıklı Höyük er en bebyggelse i Tyrkiet beliggende næsten 1 kilometer syd for landsbyen Kızılkaya på breden af Melendiz brook, og 25 kilometer sydøst for Aksaray.
Aşıklı er beliggende i et område dækket af vulkansk materiale af det centrale Capadocia i Aksaray-provinsen, og bliver i arkæologiske kontekster beskrevet som beliggende i det centrale Anatolien. Det arkæologiske område Aşıklı Höyük blev først beboet i den yngre stenalder (Neolitisk tid), omkring 8000 f.kr. Aşıklı Höyük var beboet i omkring 1000 år før det blev forladt hvilket efterlod en høj (Tell) på 40.000km2, med en højde på op til 16 meter hvilket indikerer en bebyggelse med høj intensitet og stort befolkningstal.

Arkitektur 
Ændringerne i arkitekturen ved Aşıklı Höyük følger de almene normer for området i neolitisk tid men er dog forsinket. I denne periode er det et alment observeret fænomen at arkitekturen ved permanente bebyggelser går fra semi-underjordiske cirkulære huse, til firkantede/rektangulære huse som bygges på jordoverfladen. Denne ændring er brugt i størstedelen af syd-vest asien som overgangen fra den såkaldte PPNA periode til PPNB perioden (Præ-keramisk neolitikum/Pre-pottery Neolithic A og B. Se den engelske wiki-side for disse perioder). I hovedparten af den Frugtbare halvmåne ser man overgangen fra cirkulær semi-underjordisk arkitektur til rektangulær arkitektur omkring 9000-8000 f.kr. hvorimod at ved Aşıklı Höyük ses ændringen først 1000 år senere. Grunden til denne forskel i hvornår ændringerne skete menes af nogen at være Taurus bjergene som adskiller det centrale Anatolien fra den nordlige del af Levanten hvor disse ændringer først ses. Taurus bjergene er svære at passere og dette har resulteret i en begrænset tilstrømning af migranter og nye ideer fra Levanten.

Referencer

Eksterne henvisninger 

 Aşıklı Höyük hjemmeside 
 Aksaray Governor's Office (en)

Tyrkiets geografi
Båslunde

Båslunde er en lille landsby imellem Skælskør og Eggeslevmagle. Båslunde er også et landområde (sogneområde) i Eggeslevmagle Sogn. Tæt på byen ligger Kanehøj Mølle og Kanehøj som også bliver kaldt Galgebakken.

Kanehøj 
Kanehøj er en Bronzealderhøj og en Gravhøj. Den sidste henrettelse på Kanehøj blev foretaget den 8. april 1825, henrettelsen blev overværet af H. C. Andersen, som på den tid var latinskoleelev i Slagelse. Han skrev i bogen "Mit Livs Eventyr", at henrettelsen gjorde ham "ilde tilpas". Om henrettelsen: En ung 17 årig pige der, eftersom faderen var imod hendes kærlighed, fik elskeren og tjenestekarlen til at dræbe ham, efter at hun selv, forgæves, havde forsøgt det med rottekrudt.

Gårde i og omkring Båslunde 
Båslunde udgøres af ni gårde: Brændestensgård, Gadeholmsgård, Galbuegård, Kanehøjgård, Kanehøj Møllegård, Maglebjerggård, Maglegård, Rolighedsgård og Skydebjerggård. På Kanehøj Møllegård var der brødfabrik fra 1884 til 1992.

Kanehøj Mølle 
Kanehøj Mølle er beliggende ved Kanehøj, som var Skælskørs gamle rettersted indtil 1825. Den oprindelige mølle var en stubmølle, som brændte i 1880. Året efter blev den nuværende mølle opført. I tidernes morgen også drevet bageri fra Kanehøj Mølle Brødfabrik. Kanehøj mølle, den nuværende mølle, er opført 1881, det er en hollandsk vindmølle med galleri. Den har en firkantet undermølle i grundmur og en ottekantet overmølle i træ beklædt med spån. hatten er løgformet og beklædt med spån, vingerne har hækværk til sejl og møllen krøjer med vindrose. Møllen er åben på Dansk Mølledag

Referencer

Eksterne henvisninger 
 Eggeslevmagle landsbyråd

Lokaliteter i Slagelse Kommune
Ex injuria jus non oritur

Ex injuria jus non oritur er et princip i folkeretten som oversat fra latin betyder "Fra ulovligheder skal lovgivning ikke opstå" og refererer til det grundlæggende juridiske princip at ulovlige handlinger ikke skal sætte præcedens for efterfølgende lovliggørelse af lovovertræderens handlinger. Dets modsætning er ex factis jus oritur hvorved ulovlige handlinger baner vej for lovliggørelse.

Noter 

Folkeret
Latinske vendinger
Modergudinde

En modergudinde er et begreb, som refererer til enhver form for gudinde, som er associeret eller knyttet til moderskab, frugtbarhed, skabelse eller den gavmilde legemliggørelse eller inkarnation af Jorden. Når begrebet er ligestillet med Jorden eller den naturlige verden er sådanne gudinder som oftest refereret til som Moder Jord. Modergudinden udtrykker moderskab og fødsel. Hun er beskytteren og giver næring til det guddommelige barn, og i forlængelse af hele menneskeheden. I billedkunsten er dette et hyppig gengivet billede, med store eller mange bryster som holder eller ammer et barn.

Gudinder
Ex factis jus oritur

Ex factis jus oritur er et princip i folkeretten som oversat fra latin betyder "Fra kendsgerninger skal lovgivning skabes" og refererer til det juridiske princip eller det politiske pragmatiske synspunkt, at de faktiske omstændigheder skal sætte udgangspunktet for lovgivningen. Dets modsætning er Ex injuria jus non oritur, som angiver det juridiske princip, at ulovlige handlinger ikke skal danne præcedens for lovliggørelse af lovovertræderens handlinger. Ex factis jus oritur kaldes på engelsk  "Facts on the ground."

Reference 
Folkeret
Latinske vendinger
Juridiske begreber
Museum for Anatolske Civilisationer

Museum for Anatolske Civilisationer (tyrkisk Anadolu Medeniyetleri Müzesi) i Ankara er foruden museet i Istanbul det mest betydningsfulde arkæologiske museum i Tyrkiet. Det ligger i bydelen Atpazarı i Ankaras gamle bydel.

Museer i Tyrkiet
Ankara
Museer etableret i 1921
Jus inter gentes

Jus inter gentes betegner den samlede mængde af transnational og international lovgivning, traktater, FN–konventioner mm. Det har udviklet sig fra  romersretten til et vigtig element i moderne folkeret.

Folkeret
Latinske vendinger
Trevor Watkins

Trevor Watkins (født i 1938) er en britisk arkæolog og emeritus professor som havde sit virke ved University of Edinburgh frem til 2003. Hans specialfelt er landbrugshistorie, og han har særligt fokuseret på at jordbrug blev udviklet efter kuldeperioden Yngre Dryas (10.900-9.600 f.kr), og at dette kan bidrage til at styrke endogene teorier om at menneskets intentioner eller opfindsomhed – snarere end eksterne kræfter – motiverede overgangen til jordbrug.

Referencer

Bibliografi 
 Trevor Watkins, «From foragers to complex societies in Southwest Asia», i Chris Scarre (red), The Human Past – World Prehistory and the Development of Human Societies, Thames & Hudson, 2005. .

Arkæologer fra Storbritannien
Ansatte ved University of Edinburgh
Jeff Daniels

Jeffrey Warren "Jeff" Daniels (født 19. februar 1955 i Athens, Georgia, USA) er en amerikansk filmskuespiller.

Han fik sin filmdebut i Ragtime (1981). Han havde sympatiske roller i bl.a. Terms of Endearment (Tid til kærtegn, 1983), The Purple Rose of Cairo (Den røde rose fra Cairo, 1985), Something Wild (Vild og blodig, 1986) og Arachnophobia (Araknofobi, 1990). Han spillede mod Jim Carrey i biografsuccesen Dumb & Dumber (Dum og dummere, 1994), og live action filmen 101 Dalmatinere hvor han spiller over for skurken Cruella de Vil (Glenn Close) i (1996) har siden spillet karakterroller i film som Pleasantville (Pænhedens by, 1998), Blood Work (2002), The Hours (2002), Good Night, and Good Luck (2005) og Infamous (Berygtet, 2006).

Eksterne henvisninger 
 

Skuespillere fra Georgia
Chris Scarre

Chris Scarre er en central person i litteraturen inden for områderne arkæologi og oldtiden. Han tog sin ph.d-grad ved Cambridge University. Fra 1984 til 1988 var han redaktør på Past Worlds: The Times Atlas and Archeology (1988) og udførte efterfølgende en lignende rolle for Timelines of the Ancient World (1993). Han var redaktør for The Seventy Wonders of the Ancient World (1999). Han er også forfatter til Chronicle of the Roman Emperors: The reign by reign record of the rulers of Imperial Rome, som blev udgivet i 1995 og gentrykt 2004.

Nu arbejder han for det arkæologiske institut ved Durham University.

Videnskabsformidlere
Videnskabsfolk fra Storbritannien
Siège social

Siège social (af fransk) er et begreb i folkeretten til bestemmelse af nationaliteten af transnationale selskaber. Det er hovedsageligt baseret på "egentlig nationalitet" i modsætning til "tilsyneladende nationalitet". Tilsyneladende nationalitet angiver den location som selskabet har angivet som oprindelse og hvor det er indgået, mens den "egentlig nationalitet" kræver en egentlig forbindelse til selskabets aktiviteter. Det beskriver nationaliteten baseret på hvor selskabets primære aktiviteter foregår eller hvor selskabets ejere bor.

Folkeret
Franske vendinger
Amberley Museum & Heritage Centre

Amberley Museum & Heritage Centre er et museum i Amberley tæt på Arundel i West Sussex i England. Museet blev grundlagt i 1979 af Southern Industrial History Centre Trust, og det har før været kendt som Amberley Working Museum, Amberley Chalk Pits Museum eller bare Amberley Museum.

Museer i England
Museer etableret i 1979
West Sussex
Frilandsmuseer
Orkesterværk

Orkesterværk er en overordnet betegnelse for en komposition af et musikstykke for et orkester.

Betegnelsen orkesterværk anvendes ofte om større og komplekse musikstykker (symfonier), der er komponeret for et stort symfoniorkester, evt. som kombinerede kor- og orkesterværker, men betegnelsen kan også omfatte kompositioner for mindre orkestre.

Kompositionsformer
Olympia Dukakis

Olympia Dukakis (født 20. juni 1931 i Lowell, Massachusetts, USA, død 1. maj 2021) var en amerikansk skuespillerinde.

Karriere 
Hun fik sin filmdebut i Lilith (1964) og skiftede efterfølgende mellem biroller på scene og i film. Hendes karriere tog fart i 1980'erne med biroller i en række biografsucceser , bl.a. Moonstruck (Lunefulde måne, 1987; Oscar-pris), Working Girl (1988), Steel Magnolias (Det stærke køn, 1989) og Det er mig, der snakker-filmene (1989, 1990, 1993).

Baggrund og opvækst 
Dukakis blev født i 1931 i Lowell, Massachusetts, af Constantine og Alexandra Dukakis (née Christos), som begge var græske migranter. Hun var kusine til Michael Dukakis, tidligere guvernør i hendes hjemstat, Massachusetts.

Uddannelse 
Dukakis var uddannet ved Universitet i Boston, hvor hun fik en bachelor i fysioterapi og en kandidatgrad i kunst.

Filmografi 
 The Librarian: Quest for the Spear (2004)
 The Librarian: Return to King Solomon's Mines (2006)

Referencer

Eksterne henvisninger 

 

Skuespillere fra Massachusetts
Oscar for bedste kvindelige birolle
Odiøs gæld

Odiøs gæld ( eng. odious debt) er et begreb i folkeretten der angiver statslån der på grund af deres baggrund ikke burde være lovgyldige eller forpligtende for efterfølgende regeringer. Begrebet kan bruges i situationer hvor gælden er opbygget af et regime der brugte lånene til formål der tydeligvis ikke var til befolkningens bedste, så som angrebskrige, i sådanne tilfælde kan det argumenteres med odiøs gæld at gælden henhører til regimet der opbyggede dem og ikke til staten som helhed. I den forbindelse kan det sammenlignes med kontrakter der er underskrevet under tvang.

Begrebet blev først formaliseret i en afhandling fra 1927 af Alexander Nahum Sack, en russiske emigrant og juridisk teoretiker. Han baserede sine observationer på forskellige fortilfælde fra det 19. århundrede, heriblandt Mexicos afvisning af at vedgå den gæld der var blevet opbygget under det foregående regime ledet af Maximilian, og den amerikanske og cubanske afvisning af at Cuba skulle være forpligtet på gæld der var oparbejdet af det spanske kolonistyre.

Eksterne henvisninger 
 Odious and Illegitimate Debt Fact Sheets  
 Jubilee Iraq – Odious Debt  
 Probe International – Odious Debts  
  
 Cato Institute Policy Analysis no. 526 "Iraq's Odious Debts" by Patricia Adams  
 Odious Debt in Haiti  
 Jubilee Fact Sheet on Haiti's Debt  
 Odious Debt by Seema Jayachandran and Michael Kremer 

Gæld
Udviklingshjælp
Folkeret
Friederike Mayröcker

Friederike Mayröcker (født 20. december 1924 i Wien, død 4. juni 2021) var en østrigsk forfatter.

Fra 1946 til 1969 var hun lærer i engelsk på forskellige folkeskoler i Wien. Herefter holdt hun orlov frem til 1977, hvor hun lod sig førtidspensionere.

Mayröckers litterære arbejde begyndt i en alder af 15 år, og i 1946 offentliggjorde hun sit første arbejde i tidsskriftet Plan. Som lyriker var hun en anerkendt samtidig kunstner, og hun havde også succes med hørespil, af hvilke hun skrev fire sammen med Ernst Jandl, som hun levede sammen med fra 1954 til hans død i 2000.

Om sit arbejde sagde Mayröcker: "Jeg lever i billeder. Jeg ser alt i billeder, hele min fortid, erindringer er billeder. Jeg laver billeder til sprog, idet jeg går helt ind i billedet. Jeg bevæger mig ind i billedet indtil det bliver til sprog."

Kilder

Eksterne henvisninger 

Dramatikere fra Østrig
Personer fra Wien
Digtere fra Østrig
Kvindelige forfattere i det 20. århundrede
Pelota (film)

Pelota er en dansk dokumentarfilm fra 1983 instrueret af Jørgen Leth, med manuskript af instruktøren samt forfatteren Klaus Rifbjerg og den spansk bosiddende journalist og forfatter Ebbe Traberg. Musikken er af den berømte italienske filmkomponist Ennio Morricone, der især er kendt for sin musik til Sergio Leones spaghettiwesterns.

Filmen følger det traditionelle baskiske boldspil pelota, hvor to til fire deltagere dyster mod hinanden ved at slå en lille læderbold op mod en mur med de bare næver. Igennem generationer har denne sport været målet for stor publikumsinteresse, både hvad angår selve spillet og den store væddemålsaktivitet, der foregår under kampene. I filmen giver Leth et indblik i den særprægede sport, spillerne, boldmagerne, tilskuerne, stjernerne og myterne. Endvidere fanger han den baskiske egenart med stemningsfulde billeder fra landsbyerne, bjergene og Biscayabugten.

Eksterne henvisninger 
 

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1983
Film instrueret af Jørgen Leth
Baskerlandet
William Herschel-teleskopet

William Herschel-teleskopet er et astronomisk 4,2 m teleskop som er en del af Isaac Newton Group of Telescopes (ING). ING består foruden William Herschel-teleskopet (WHT) af Isaac Newton-teleskopet (INT) på 2,5 m og Jacobus Kapteyn Telescope (JKT) på 1,0m, og er en del af Observatorio del Roque de los Muchachos på La Palma-øen. Planerne om at bygge teleskopet opstod i 1960'erne, da Anglo-Australian Observatory blev designet og senere bygget i Sydney, Australien. Der var et ønske om også at have en kraftfuldt teleskop på den nordlige halvkugle. Planlægningen gik i gang i 1974, men i 1979 var projektet ved at blive droppet, pga. stigende udgifter. Teleskopet blev derfor redesignet, og med medfinansiering fra hollandske astronomer, kunne projektet gå i gang i 1981. Dette år var 200-året for William Herschels opdagelse af Uranus, og teleskopet blev derfor navngivet til ære for ham.
Konstruktionen af teleskopet begyndte i 1983, og det kunne benyttes første gang i 1987.

Teleskopets teoretisk maksimale opløsning er mindre end 0,2 buesekunder.

Kilder 

Teleskoper
La Palma
Durup Kirke (Skive Kommune)

Durup Kirke ligger i Durup Sogn i det tidligere Harre Herred, Viborg Amt, nu Skive Kommune Region Midtjylland.

Kor og skib er opført i romansk tid af granitkvadre over en let profileret sokkel; Begge døre er tilmuret, syddøren er næsten forsvundet i murværket. I korets murværk ses oprindelige vinduer mod øst og nord. Mod nord ses et sengotisk våbenhus, som nu er omdannet til ligkapel. Kirken har haft et sengotisk tårn, som er blevet nedrevet i 1931, da det nuværende tårn og våbenhus mod syd blev opført. I tårnets vestmur er indsat en række romanske vinduer. Blandt indgangens tærskelsten ses det gamle alterbord med helgengrav. I 1880'erne blev byen stationsby, og den voksede så stærkt, at man i 1931 valgte at udbygge kirken.

Kirken har fladt bjælkeloft. Korbuen blev udvidet. På alterbordet står den gamle altertavle med malerier fra 1700-tallet, den blev i 1931 erstattet med en altertavle af Johan Thomas Skovgaard, men omkring 1980 blev den gamle altertavle atter opstillet på alteret og Skovgaards maleri ophængt på skibets nordvæg. Prædikestolen fra 1640-50 har hjørnefigurer og felter med malerier af Kristus og evangelisterne.

Den romanske døbefont af granit har glat kumme og randprofil.

Eksterne kilder og henvisninger 
 Durup Kirke  hos nordenskirker.dk
 Durup Kirke  hos KortTilKirken.dk

Kirker i Skive Kommune
Kirker i Viborg Stift
Kirker i Viborg Amt
Fadebur

Fadebur, klædekammer eller forrådshus er et rum eller hus til opbevaring af fødevarer.

Ordet kommer af gammelt dansk fat, i flertal føt ɔ: klæder (grundbetydningen er "at fatte", "omslutte", indeholde"), samt "bur", en af de mange arter af isolerede træbygninger, som i nordisk middelalder dannede gårdkomplekset. Det var ofte forsynet med loft, et øvre stokværk med udskydende svalegang, og altså indrettet til forsvar. Her gemtes tillige alskens husgeråd, og i loftet kunde findes faste senge, hvor gæster sov. Fra Danmark er disse træhuse for længst forsvundne, og tillige fra Skåne, Halland og Blekinge, men på den anden side af Smålandsgrænsen findes endnu flere. De kaldes her "lofthuse". Et sådant som er afbilledet, og som nu findes på Dansk Folkemuseums Frilandsafdeling ved Lyngby, er fra Åbro vest for Kalmar. Det største og mest karakteristiske fadebur står i Østra Ryd Sogn, Østergøtland. Fadeburs anvendelse som opbevaringssted for rørligt og kostbart gods var årsag til, at ordet i middelalderen brugtes både for at betegne skat og skatkammer: kongens og dronningens fadebur, samt det omfattende udstyr, der fulgte kongerne på deres stadige rejser, senere kaldet kongens kammer. Nu er fadebur reduceret til at betyde "spisekammer" eller "forrådskammer", "stabbur".

Ordet "stabbur" skal komme af stav-bur. I nogle dele af Norge kaldes de "stolpehus", "stolpebod" eller kun "bur", som i "jomfrubur".

Stabburet tjente også som bygdernes kornmagasiner med tanke på dårlige tider. I Trondheim blev sådanne oprettet allerede under den svenske besættelse i 1600-tallet. Kornmonopolet fra 16. september 1735 førte til kornmangel flere steder i Norge, forsøgt afhjulpet ved forordning af 2. december 1741 og senere initiativer i 1750- og 1760-årene til ringe nytte. Det var privat initiativ, der sørgede for kornmagasiner i Ulvik i 1775 og i Fron i Gudbrandsdalen i 1778. I 1787 sørgede Maren Juel for at få bygget kornmagasinet i Odalen. Under napoleonskrigene og den engelske blokade af Norge blev kornmagasinerne af uhyre vigtighed. Her lagrede man korn fra år med god avling, og importeret korn fra Danmark og Rusland. Efter 1837 var det formandskabet, der som regel forvaltede de norske kornmagasiner. Stabburet på Østre Hunn i Overhalla, som var bygdens kornmagasin, er nu revet; men tiendestabburet på Grande fra sidst i 1700-tallet står stadigvæk. Kornet som blev lagret der, var tænkt som præstens løn. På Romsdalsmuseet står to stabbur: Præstens og tiendestabburet. Det sidstnævnte blev overtaget af gårdens forpagter, da tiendestabburet tabte sin funktion med formandskabslovene i 1837, mens præsten benyttede det nordligste fadebur, bygget omkring 1630. 

Fra omkring 1850 kom der rimeligt korn fra USA, og kornmagasinerne kunne afvikles og fortjenesten danne grundfond for den lokale sparebank. Lademoens kornmagasin ved Trondheim blev efterfulgt af et på Tyholt gård. Da Strindens sparebank åbnede i 1842, var det baseret på et grundfond fra salget af kornet lagret på Tyholt.

Noter

Ekstern henvisning 
 ODS på nettet

Rum
Salmonsens
Bolig
Søren Kongstrand

Søren Kongstrand, født  Søren Christian Pedersen, (16. februar 1872 i Ejerslev på Mors, 11. oktober 1951 i Esbjerg) var en dansk billedhugger og keramiker.

Biografi 
Søren Kongstrand var søn af husmand, møllebygger og tækkemand, Peder Sørensen (kaldet Konge), og Grete Christensen (kaldet Strand).
Han blev uddannet som købmand i fødebyen Ejerslev. Sideløbende med sin uddannelse lærte han sig kobbersmedefaget. I 1894 flyttede han til Esbjerg, der på dette tidspunkt var en by i hastig vækst. Her blev han samme år gift med Christiane Jensen (1856-1940). I Esbjerg startede han først en isenkramforretning, Søren Chr. Pedersens Udstyr, og i 1896 et blikkenslagerværksted. I 1911 forlod han sin købmandsvirksomhed for at etablere sig som keramiker på fuld tid, og han drev sit eget keramikerværksted frem til 1934.

Karriere 
Som keramiker var Søren Kongstrand autodidakt. I 1907 begyndte han for alvor at eksperimentere med keramiske forsøg, som han som en rig forretningsmand havde mulighed for selv at bekoste. I 1911 debuterede han på Kunstnernes Efterårsudstilling, hvor han fik den opmuntring, at Kunstindustrimuseet købte et af hans første arbejder, en mat silkelustre vase. Samme år opgav han købmandsvirksomheden og blev keramiker på fuld tid. Sit kunstnernavn, Kongstrand, sammensatte han af forældrenes kaldenavne, og han tog officielt navneforandring den 2. december 1911.
I 1913 modtog han et stipendium, der gav ham mulighed for at rejse til Tyskland og Frankrig for at studere keramisk teknik.
Hjemme i Danmark etablerede han keramisk værksted i Esbjerg, hvor han beskæftigede en række dygtige keramikere, og som han drev indtil 1934.

I perioden 1911-16 udstillede Kongstrand på Kunstnernes Efterårsudstilling, og i perioden 1912-17 på Charlottenborg. I perioden 1911-17 arrangerede han ca. 25 store udstillinger over det meste af landet. Disse udstillinger var en meget stor publikumssucces (ca. 700-800 besøgende pr. dag, hvilket var hidtil uhørt til udstilling med keramik), og pressen skrev meget om "troldmandens" keramiske arbejder.

Kongstrand blev specielt berømt for sine glasurer og lustreglasurer, der udmærker sig ved lighed med perlemor eller mineraler.

Til Kongstrands skulpturelle arbejder hører bl.a. portrætbuster, en række mindre dyreskulpturer, skulptur af "Mylius Erichsen, Høegh Hagen og Jørgen Brønlund på den sidste slædetur" (1910) og liggende kvindefigur i naturlig størrelse: "Det bødes der for" (1913).

Værker af Kongstrand er signerede SK eller S Kongstrand

Fodnoter

Litteratur 
 Schmidt, Ane Maria og Annimi Holst: Kongstrand og Pedersen. Rhodos 2002. 
 Kai C. Uldall: "Søren Kongstrand" i Vor Tids Konversationsleksikon Bd. 6. 1942.

Eksterne henvisninger 
 Dansk Keramik
 Weilbachs Kunstnerleksikon

Keramikere fra Danmark
Billedhuggere fra Danmark
Personer fra Mors
Krasnyj Krym

Krasnyj Krym (russisk: Красный Крым – Røde Krim) var en sovjetisk let krydser, der blev påbegyndt bygget i 1913. Som følge af 1. verdenskrig og den russiske revolution lå den først klar til søsætning i 1926. Den blev under 2. verdenskrig brugt af Sovjetunionen under slaget om Odessa og slaget om Sevastopol. I 1954 blev fartøjet taget ud af normal drift og overgik til uddannelsesformål, inden det i 1959 blev hugget op.

Krydseren hed oprindeligt Svetlana, men efter revolutionen kom den til at hedde Profintern. Selv om skibet blev søsat i 1926, havde det så mange problemer, at det kom tilbage til dokken, og det kom først i brug i 1928. Det var i begyndelsen armeret med to torpedoaffyringsapparater samt en række kanoner. Krydseren indgik fra begyndelsen i Sovjetunionens østersøflåde, men kom allerede i 1929 til Sortehavet. 

Under 2. verdenskrig udførte den flere succesrige operationer i dette farvand og deltog blandt andet i uskadeliggørelsen af nogle af Rumæniens kystbatterier. Ligeledes var den aktiv i beskyttelse og evakuering af tropper under slaget om Odessa og under slaget om Sevastopol, og senere deltog den i offensive operationer med at landsætte sovjetiske tropper i tyskbesatte områder. I slutningen af 1943 ophørte Krasnyj Krym med aktiv deltagelse, idet Stalin var bange for at miste flere større fartøjer (på det tidspunkt var der mistet tre sådanne fartøjer).

Krigsskibe fra Sovjetunionen