kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Stjernerne på slottet

Stjernerne på slottet var en portrætserie over 6 sæsoner, vist på TV2 fra 2009 til 2014 og igen i 2016.
I programmet viste kendte danskere helt nye sider af sig selv, når de flyttede ind på et slot i Sydeuropa. Hver stjerne har hver én dag på slottet hvor de sætter dagsordenen.

Sæsoner

Sæson 1 (2009) 
Deltagere var: 
 Søs Egelind
 Peter Frödin
 Mia Lyhne
 Anders W. Berthelsen
 Jarl Friis-Mikkelsen

Sæson 2 (2010) 
Deltagere var: 
 Remee
 Anja Andersen
 Kim Bodnia
 Christiane Schaumburg-Müller
 Hans Pilgaard

Slot: Hâttonchatel Château, Lorraine, Nordfrankrig.

Sæson 3 (2011) 
Premiere 25. oktober 2011

Deltagere var: 
 Paprika Steen
 Mikkel Beha Erichsen
 Andrea Elisabeth Rudolph
 Lars Christiansen
 Thomas Bo Larsen

Slot: Hâttonchatel Château, Lorraine, Nordfrankrig.

Sæson 4 (2012) 
Mandag den 6. febuar rejser deltagerne til denne sæson af "Stjernerne på slottet" til eventyrligt slot Marrakech i Marokko
Deltagere var: 
 Iben Hjejle
 Bubber
 Rolf Sørensen
 Signe Lindkvist
 Christian Stadil

Sæson 5 (2013) 
Fredag den 2. november rejser deltagerne til den kommende sæson af "Stjernerne på slottet" til et gammelt vinslot i Toscana i Norditalien 

Deltagere var: 
 Ibi Støving
 Morten Spiegelhauer
 Lisbeth Dahl
 Joachim Boldsen
 Janus Nabil Bakrawi

Sæson 6 (2014) 
Mandag den 9. december 2013 blev det nye hold stjerner sendt afsted til Malaga.

Deltagere var: 
 Michael Maze
 Mille Dinesen
 Tommy Kenter
 Peter Ingemann
 Ann Eleonora Jørgensen

Sæson 7 (2016) 
Sæson 7 fik premiere i vinteren 2016 på TV 2.

Deltagere var: 
 Rasmus Bjerg
Dar Salim
Mille Lehfeldt
Sara Blædel
Nikolaj Hübbe

Referencer

Eksterne henvisninger 
Stjernerne på Slottet 

Tv-programmer fra TV 2 Danmark
Tv-programmer fra Danmark
Danske tv-serier fra 2000'erne
Danske tv-serier fra 2010'erne
Hertug af Gloucester

Hertug af Gloucester er en engelsk (senere britisk) titel, der blev oprettet i 1385. Ti medlemmer af kongeslægten har benyttet titlen. Det er dog kun udnævnt otte officielle hertuger af Gloucester. Titlen er knyttet til Gloucester i det sydvestlige England.

Hertuger af Gloucester

Engelske hertuger af Gloucester 
 1385-1377: Thomas af Woodstock, 1. hertug af Gloucester, søn af Edvard 3. af England, titlen gik ikke i arv til hans søn Humphrey, 2. jarl af Buckingham (død 1399). 
 1414-1447: Humphrey af Lancaster, hertug af Gloucester, søn af Henrik 4. af England. 
 1461-1485: Richard 3. af England, hertug af Gloucester, konge 1483-1485. 
 1659-1660: Henry Stuart, hertug af Gloucester, søn af Karl 1. af England.

Titulære hertuger af Gloucester 
 1689-1700: Prins Vilhelm, uofficiel hertug af Gloucester, prins af Danmark og Norge, søn af dronning Anne af England og Prins Jørgen af Danmark. 
 1718-1726: Frederik Ludvig af Wales, uofficiel hertug af Gloucester, fra 1726 var han hertug af Edinburgh, ældste søn af Georg 2. af Storbritannien, far til Georg 3. af Storbritannien.

Hertuger af Gloucester og Edinburgh

Huset Hannover 
 1764-1805: Prins Vilhelm Henrik, hertug af Gloucester og Edinburgh, tredje søn af Frederik Ludvig af Wales (hertug af Gloucester og Edinburgh), yngre bror til kong Georg 3. 
 1805-1834: Prins Vilhelm Frederik, hertug af Gloucester og Edinburgh, søn af Vilhelm Henrik, hertug af Gloucester og Edinburgh.

Hertuger af Gloucester

Huset Windsor 
 1928-1974: Prins Henry, hertug af Gloucester, tredje søn af Georg 5. af Storbritannien. 
 1974-nu: Prins Richard, hertug af Gloucester, søn af Henry, hertug af Gloucester, gift med den danske Birgitte Eva van Deurs (født Henriksen).

Gloucester
Gornergratbahn

Gornergratbahn (Gornergratbanen) er en ni kilometer lang tandhjulsjernbane i de schweiziske Alper. Efter Jungfraubahn, der også ligger i Schweiz, er Gornergratbahn den næsthøjest beliggende bjergbane i Europa.

Jernbanens to endestationer er Zermatt og Gornergrat.

Historie 
Anlægsarbejderne til Gornergratbahn begyndte i 1896 og den 20. august 1898 åbnede banen, dog kun for sommerturister.  Helårsåbent blev der ikke før end i 1942. Den øverste af endestationerne blev gennemgribende ombygget og moderniseret i 2004.

Banen er ejet af BVZ Holding og drives sammen med Matterhorn-Gotthard-Banen.

Teknik 
Banen har en stigning på næsten 1.500 meter. Linjen har altid været elektrificeret, men banen er er speciel mht. strømforsyningen, idet den drives ved en tre-faset vekselspænding, hvor der er to luftledere med hver sin slæbesko foruden skinnerne, der fungerer som den tredje strømførende leder.

Banen er en smalsporsbane med en sporvidde på 1000 mm (1 meter). Banens totale længde er 9.339 meter, heri er der 3.790 meter med dobbeltspor.

Banen benytter typisk tovognstogsæt, som giver den en samlet kapacitet på omkring 2.400 passagerer i timen på strækningen fra Zermatt til toppen.

Stationerne 
Ud over endestationerne i Zermatt og Gornergrat, er der fem stationer undervejs, hvor vandrere og klatrere benytter sig af muligheden for af- eller påstigning.

Banens stationer er:
 Zermatt
 Findelbach
 Riffelalp (med tilslutning til sporvejen Riffelalptram til fem-stjernet hotel)
 Riffelboden
 Riffelberg (med tre-stjernet hotel ved stationen)
 Rotenboden
 Gornergrat (med fem-stjernet hotel ved stationen)

Turisme 
Endestationen i Gornergrat ligger i en højde af 3.089 m.o.h., og stedets hotel en anelse højere. Fra hotellets terrasse er der udsigt til 29 bjergtinder, først og fremmest Matterhorn med sin karakteristiske fremtoning.

Gornergrat er udgangspunkt for mange vandrerruter og giver adgang til flere store gletsjere, inkluderet Gornergletscheren, som er den næstlængste gletsjer i Alperne. Fra banegården er der fin adgang ned mod det store ski-område ved Zermatt.

Galleri

Ekstern henvisning 

 Gornergratbahn

Alperne
Matterhorn
Jernbanestrækninger i Schweiz
Tandhjulsbaner
Capua-benet

Capua-benet er et kunstigt ben, der er fundet i en grav i Capua fra omkring år 300 f.Kr. Benet er en af de ældste kendte proteser, og blev opbevaret i Royal College of Surgeons i London, men ødelagdes under et luftangreb under anden verdenskrig. En kopi af benet findes i Science Museum i London.

Referencer 

Medicinsk udstyr
Handikaphjælpemidler
Arkæologiske fund
Campania
Maersk Tankers

Maersk Tankers er et dansk tankskibsrederi med hovedsæde i København. Selskabet er 100% ejet af APMH Invest, og er ét af verdens største indenfor transport af råolie, olieprodukter og gas.

Historie 
Selskabet blev stiftet i 1928 af Arnold Peter Møller.

I både 2009 og 2010 fik Maersk Tankers store underskud i årsregnskabet. I 2009 var omsætningen på 1.166 mio. dollar. Maersk Tankers ejede i slutningen af 2010 178 olie- og gastankskibe, og havde kontrol over yderlige 97 skibe. Der var 4.127 ansatte i rederiet.

I starten af 2009 købte Maersk Tankers Sveriges største rederi, Broström Tankers.

Maersk Tankers meddelte i juli 2010 at de, i samarbejde med verdens største skibsbygger Hyundai Heavy Industries og skibsrådgiveren Det Norske Veritas, var begyndt at udvikle skibe der kan transportere CO2 (Kuldioxid). Dette skete efter at der på verdensplan var over 100 projekter, hvor man var begyndte at lagre CO2 under havbunden.

Brændstofbesparelser 
I 2018-19 gennemfører rederiet med et af sine produkttankskibe et forsøgsprojekt. Skibet forsynes med to rotorsejl, som forventes at give en besparelse i brændstofforbruget på 7-10%. Forsøget sker i et samarbejde mellem rederiet og Norsepower, britiske ETI (Energy Technologies Institute) og Shell Shipping & Maritime.

Referencer

Eksterne henvisninger 
 Maersk Tankers officielle hjemmeside 

 
Etableret i 1928
Hauges Minde

Hauges Minde er en byejendom i bydedelen Grünerløkka og i kvarteret af samme navn i Oslo. Den ligger i Sofienberggata og har adressen Olaf Ryes plass 2.

Ejendommen blev bygget i 1875 som forsamlingshus for Indre Mission. Arkitekten var Niels Stockfleth Darre Eckhoff, og ejeren var Kristiania Indremisjonsforening. Bygningen er i tre etager med facade i strøgne mursten. De to nederste etager udgjorde en forsamlingssal med galleri. 

I 1880 blev der etableret skole i tredje etage for at uddanne missionspræster, som skulle sendes til USA. Men også andre fik deres skolegang her, blandt andet Trygve Lie.

Mellem 1917 og 1938 fungerede gården som kirke for Hauges menighed, som var blevet  udskilt fra Paulus menighed. Både menigheden og gården har navn efter prædikanten Hans Nielsen Hauge.

Under 2. verdenskrig holdt en del af det tyske propagandaapparat (Abteiling für Volksaufklärung und Propaganda) til i bygningen. Senere var den ungdomsherberg, kvindeherberg og krisecenter.

I de senere år har gården stået tom og er forfaldet. Den ejes af Oslo kommune. I 2007–08 blev der fremlagt planer om at benytte huset til kunstformål (galleri, atelier) og bolig. Bydelen Grünerløkka har vedtaget, at den bør bruges til forsamlingslokale for lokalområdet.

I oktober 2008 var gården besat i en kort periode.

Kilder 
Arc! Geir Tandberg Steigan

Eksterne henvisninger 

 

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Oslo
SZD-50 Puchacz

PZL Bielsko SZD-50 Puchacz (polsk: Stor hornugle) er et polsk tosædet svævefly, som benyttes til uddannelse og kunstflyvning.

Udvikling 

Puchacz'en blev designet af diplomingeniør Adam Meus på basis af prototypen SZD-50-1 Dromader. Den var tænkt som efterfølger til den populære Bocian. Den fløj første gang 21. december 1976.

Puchacz'en er blevet meget populært i mange lande, hvilket tilskrives en moderat prissætning, alsidighed samt gode håndteringsegenskaber såvel i luften som på jorden.

Et antal uheld med dødelig udgang med spin har fundet sted med Puchacz'en. Efterforskningen har i de enkelte tilfælde frikendt flyets design, men typens omdømme har dog lidt skade. Typens tilhængere peger på, at det var designet til loyalt at reagere på pilotens input – også de uhensigtsmæssige. Begrænsede fejl har forekommet ved siderorspedalerne og styrepinden, men dette er afhjulpet gennem pligtige ændringer.

Beskrivelse 

Flyets overflade består af en polyurethan-maling i stedet for den mere udbredte gelcoat. Flyet består hovedsageligt af glasfiber, men kroppen har to træribber omkring hvor vingerne kobles til kroppen og understellet. Ved samling indsættes en enkelt hovedbolt til sikring af vingerne og en fjederbelastet pal holder haleplanets to dele sammen.

De to sæder er anbragt bag hinanden, og det forreste sæde anvendes ved soloflyvning. Pedalerne til forreste sæde samt bageste sæde kan justeres. Instrumenterne ved forsædet er placeret således, at de let kan ses fra bagsædet, men separate instrumenter til bagsædet fås også.

Puchacz'en opfylder såvel kravene i OSTIV og JAR-22 Utility Category og er godkendt til udvidet kunstflyvning, herunder flyvning på hovedet og rulning.

Noter og henvisninger 

Fly fra Polen
Svævefly
Instant Schlager

Instant Schlager er det første studiealbum af den danske rockgruppe Warm Guns, der blev udgivet i 1980 på Vertigo. Det var gruppens anden udgivelse, da de året forinden havde udgivet live mini-albummet First Shot Live.

Singlen "The Young Go First" blev et mindre radio-hit og opnåede bl.a. en placering på Australiens Top 20. Henning Stærk indspillede "Under My Skin" på EP'en Henning Stærk i 1981.

Baggrund og indspilning 
Inden indspilningerne begyndte, samledes Warm Guns i sangskriver Lars Muhls kælder, og sammen med co-producer Robert Hauschildt gik de i gang med at arrangere sangene. Muhl beskriver i sin biografi Sjæl i flammer, hvordan musikerne placerede sig i en rundkreds med to små forstærkere og håndklæder på trommerne: 

”Robert dirigerede slagets gang fra midten. Det blev takket være ham, en tour de force i hvordan man klæder et rock-band af til skindet. […] Sangene blev skåret ind til benet, alt overflødigt kasseret.” 

Aftenerne blev brugt på at gennemgå tekstoplæg og efter 3 uger var arrangementerne på plads. I februar 1980 gik Warm Guns i Werner Studio i København og indspillede albummet i løbet af fjorten dage. Albummet blev produceret af Robert Hauschildt og Warm Guns bortset fra "The Young Go First", der blev produceret af Nils Henriksen.

Singlen "The Young Go First" skabte interesse om gruppen, men gennembruddet i  Danmark og udland udeblev.

Modtagelse 
Musikmagasinet MM skrev, at albummets titel "udtrykker den kontante hensigt i kortform: brugsmusik, pop, noget der "slår"." Gruppen - og især Lars Muhl - blev sammenlignet med Elvis Costello, som værende "mere Costello end Costello selv". Derudover spillede Warm Guns lige så "uanstrengt, hurtigt og målrettet som mange engelske underholdningsrockere". MM mente at en stor del af materialet levede op til titlens løfte om ''action og letfængelighed". De fremhævede "The Young Go First", "Under My Skin" og "Shiny Shoes", "i kraft af deres halvt velkendte melodier", og "I’ll Get You", "She’s a Go Go Getter" og "Back in the 80′s", "takket være gruppens aggression og dynamiske energi."

Spor

Medvirkende 
 Lars Muhl – vokal, keyboards
 Lars Hybel – guitar, bas
 Jacob Perbøll – guitar, bas
 Jens G. Nielsen – trommer

Produktion 
 Robert Hauschildt – producer
 Warm Guns – producer
 Nils Henriksen – producer ("The Young Go First")
 Werner Scherrer – teknik
 Ernst Mikael Jørgensen – supervisor
 Poul Erik Veigaard – fotos
 Heartbreak Prod. – cover design

Referencer

Kilder 
 Villemoes, Lars (1980): Det Virtuelle Musikbibliotek på dvm.nu . Anmeldelse, MM (02-09-2015)
 Deleuran, Peter og Jan Knus (1985): Gnags – Kan I høre noget. Aarhus: Forlaget Modtryk
 Muhl, Lars (1993): Sjæl I Flammer. Hovedland
 Bille, Torben (red. 1997): Politikens Dansk Rock. København: Politikens Forlag

Album fra 1980
Warm Guns-album
Italiano Moderno

Italiano Moderno er det andet studiealbum af det danske band Warm Guns, der blev udgivet i 1981. Det blev genudgivet i 1982 med en ny trackliste, hvor fire af pladens numre blev udskiftet med numre fra EPen "4 Heartbreakers Only".

Trackliste 
Side 1
 "Arrivederci"  (Muhl) - 2:50
 "Wonderkids"  (Muhl/Muhl-Hauschildt) - 3:33
 "Big Sleep"  (Muhl) - 2:23
 "Golden Dreams"  (Muhl-Hybel/Muhl) - 3:45
 "Nightcrawlers"  (Muhl/Hauschildt) - 2:48
 "Public Enemies"  (Muhl) - 2:59

Side 2
 "The Night Belongs To You"  (Muhl) - 2:42
 "Hard Luck"  (Muhl) - 3:13
 "Magic Motions"  (Muhl) - 2:47
 "Break Or Bend"  (Muhl) - 2:13
 "Luckie Walkie"  (Muhl) - 3:39
 "No Alibi"  (Muhl) - 2:39

Trackliste 1982 version 
Side 1
 Can't Give Or Take Anymore  (Muhl) - 3:26
 Wild Life  (Muhl) - 2:19
 Luckie Walkie  (Muhl) - 3:39
 Arrivederci  (Muhl) - 2:50
 The Young Go First  (Muhl) - 4:23
 Heart of Stone  (Jagger/Richard) - 2:46

Side 2
 Wonderkids  (Muhl/Muhl-Hauschildt) - 3:33
 Magic Motions  (Muhl) - 2:47
 Hard Luck  (Muhl) - 3:13
 Golden Dreams  (Muhl-Hybel/Muhl) - 3:45
 Nightcrawlers  (Muhl/Hauschildt) - 2:48
 Break Or Bend  (Muhl) - 2:13

 Side 1 track 1., 2., 5. & 6. fra "4 Heartbreakers Only" (1982).
 Side 1 track 3. & 4. + side 2 track 1.-6. fra "Italiano Moderno" (Original 1981 version).
 Side 1 track 5. oprindelig fra "Instant Schlager" (1980).

Baggrund og indspilning 
Warm Guns gik i studiet med produceren Nils Henriksen og indspillede to nye sange, ”Luckie Walkie” og ”Arrivederci”. Lars Muhl: 

”PolyGram i London ville gerne høre mere. I begyndelsen af '81 fløj Ernst [Ernst Mikael Jørgensen fra PolyGram Danmark] og jeg derover for at hilse på en up-and-coming producer, som de foreslog skulle lede indspilningen af en ny LP. Ernst spillede sine kort, det bedste han kunne, og de indvilgede i at udgive pladen når den var indspillet.”  

Efter at have indspillet grundsporene i København, rejste Warm Guns til London og færdiggjorde albummet på 3 uger med Rod Huison som producer. I mellemtiden havde PolyGram i London udskiftet deres oprindelige stab og den nye ville ikke udgive det færdige album i England. I stedet udkom det i Tyskland og Holland på PolyGrams Vertigo selskab.

Medvirkende 
 Lars Muhl - vokal & keyboards
 Lars Hybel - guitar & bas
 Frank Lorentzen - guitar & keyboards
 Jens G. Nielsen - trommer

Øvrige musikere
 Georg Olesen - bas ("Big Sleep", "Golden Dreams", "Nightcrawlers", "Magic Motions")
 Jacob Perbøll - bas ("Arrivederci", "Luckie Walkie")

Produktion
 Rod Huison - producer
 Nils Henriksen - producer ("Arrivederci", "Luckie Walkie")
 Robert Hauschildt - tak
 Werner Scherrer - teknik
 Nick Froome - teknik
 Ernst Mikael Jørgensen - supervisor
 Poul Erik Veigaard - fotos & cover design
 ROCK ON - management
 Grundsporene er indspillet i Werner Studio, København. Yderligere spor og mixning er færdiggjort i Eden Studios, London.
 "Arrivederci" og "Luckie Walkie" er indspillet i Werner Studio.

Referencer

Kilder 
Deleuran, Peter og Jan Knus (1985): Gnags – Kan I høre noget. Aarhus: Forlaget Modtryk
Muhl, Lars (1993): Sjæl I Flammer. Hovedland

Eksterne henvisninger 
 

Warm Guns-album
Album fra 1981
First Shot Live

First Shot Live er et live minialbum og den første udgivelse af den danske rockgruppe Warm Guns. Det blev udgivet i 1979 på Smash, der hørte under PolyGram.

Albummet er en liveoptagelse fra Århus Musikteater 2. juledag 1978. Koncerten, hvor gruppen spillede med hovednavnet Lost Kids, var deres debutkoncert. Genlyds mobile studie optog Lost Kids for Medley og i samme forbindelse blev også Warm Guns optræden foreviget. Lost Kids-sangerinden Pussi Punk (Kate Svanholm) gæsteoptræder på sangen "Invisible Man".

Per Møller, som forlod Warm Guns efter denne udgivelse, indspillede senere "Killing For Fun" med Anne Linnet Band på albummet Cha Cha Cha (1982). Lars Muhl indspillede "Elevator" på soloalbummet When Angels Fall (1991).

Spor

Personel 
Warm Guns
 Lars Muhl – vokal, piano
 Lars Hybel – guitar, kor
 Per Møller – guitar, kor
 Jacob Perbøll – bas
 Jens G. Nielsen – trommer

Øvrige musikere
 Pussi Punk – vokal på "Invisible Man"

Produktion
 Lars Muhl – mix
 Werner Scherrer – mix
 Per Stan – mix

Referencer

Kilder 
 Deleuran, Peter og Jan Knus (1985): Gnags – Kan I høre noget. Aarhus: Forlaget Modtryk
 Bille, Torben (red. 1997): Politikens Dansk Rock. København: Politikens Forlag
 Muhl, Lars (1993): Sjæl I Flammer. Hovedland

Eksterne henvisninger 
 

Debutalbum fra 1979
Livealbum fra 1979
Debutalbum fra Danmark
Warm Guns-album
4 Heartbreakers Only

4 Heartbreakers Only er en EP af det danske band Warm Guns, udgivet i 1982. 

EP'en indeholder 3 nye indspilninger samt et tidligere udgivet nummer "The Young Go First" fra albummet Instant Schlager (1980). Peter Belli indspillede "Can't Give Or Take Anymore" i 1991 på albummet Yeah med dansk tekst som "Alt Hvad jeg Har Kært".

Trackliste 
Side 1
 "Can't Give Or Take Anymore"  (Muhl) - 3:26
 "Wild Life"  (Muhl) - 2:19

Side 2 
 "The Young Go First"  (Muhl) - 4:23
 "Heart of Stone"  (Jagger/Richards) - 2:46

Medvirkende 
 Lars Muhl - vokal & keyboards
 Lars Hybel - guitar
 Kaj Weber - bas
 Troels Møller - trommer
 Jacob Perbøll - bas ("The Young Go First")
 Jens G. Nielsen - trommer ("The Young Go First")

Eksterne henvisninger 
 

Album fra 1982
Warm Guns-album
EP-plader
Paula Illemann Feder

Paula Marie Mathilde Illemann, gift Feder (født 25. februar 1893 i København, død 1. november 1967 i Odense) var en dansk skuespiller.

Hun var datter af sergent, arbejdsmand Ernst Ferdinand Illemann (1866-1897) og hustru Ane Cathrine Jensen (1862-1944) og gennemgik Det Kongelige Teaters elevskole i 1910-12, bl.a. under vejledning af Karl Mantzius og Anna Boserup, og havde sin første optræden som elev på Det Kgl. Teater 3. december 1910. Hun havde sin egentlige debut på Odense Teater 25. oktober 1912 som andenpigen i Ludvig Holbergs Barselstuen. Hun var tilknyttet Odense Teater 1912-16, hvor hun spillede Solveig i Henrik Ibsens Peer Gynt, 1913, igen 1927-29 og fra 1944 til sin død og spillede i alt i 40 roller på Odense Teater. I perioden 1916-1919 var hun på Casino og i perioden 1919-1927 på Folketeatret. Det var især som de unge lystspilpiger, hun gjorde fyldest, fx Antonie i Sparekassen (1922) af Henrik Hertz, og Trine i Jeppe Aakjærs Livet paa Hegnsgaard (1923). 

I årene 1929-1935 gæstespillede hun hos Otto Jacobsen og Arne Jensen, indtil hun sammen med sin mand Georg Feder blev leder af teatereksperimentet "Aftenspil". Blandt Feders større hovedroller kan nævnes Dronning Alexandra i En idealist.

Hun forlod scenen i 1935 for at hjælpe sin mand i det evangeliske arbejde, som bl.a. rettede sig mod arbejdsløse, men vendte tilbage til de skrå brædder i 1943. I sæsonen 1954-55 var hun gæst på Folketeatret i København, hun udførte adskillige roller på TV, radio og film. 1954 blev hun Ridder af Dannebrogordenen.

Paula Illemann Feder blev gift 17. oktober 1914 med skuespilleren Knud Trappaud Levinsen (2. november 1881 – 17. september 1916), hun blev gift igen 27. maj 1920 med skuespilleren og biografinspektør Svend Borch (23. oktober 1881 – 17. september 1961), ægteskabet opløst i 1932. Hun blev gift igen for tredje gang 11. maj 1933 med skuespilleren, forfatteren og lægprædikanten Georg Carl Feder (24. april 1891 – 12. december 1946) fra Oxfordgruppebevægelsen.

Paula Illemann Feder er begravet på Spentrup Kirkegård ved Randers.

Kilder 
 KVINFO: Paula Illemann Feder i Dansk Kvindebiografisk Leksikon

Eksterne henvisninger 
 
 

Skuespillere fra Danmark
Riddere af Dannebrog
Danskere i 1900-tallet
Personer fra København
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Personer i Dansk Kvindebiografisk Leksikon
Leffland

Leffland (også Lif(f)land, Le(e)flang, Levelanck, Levelang etc.) er en dansk, oprindeligt nederlandsk, slægt, som har fostret mange håndværkere og arkitekter. Slægten har især været udbredt på Usserød- og Hørsholm-egnen. Den har også forgrenet sig i USA og i mange andre lande.

Slægtens tidligst kendte medlem er Michiel Willemszn Levelanck (født ca. 1510), der er stamfader til alle senere medlemmer, og som havde hjemme i landsbyen Zevenhuizen i Syd-Holland. Slægten er meget omfattende; her skal kun enkelte medlemmer af den danske gren nævnes.

Pieter Leeflang, født ca. 1680 i Kralingen, Nederlandene. Han blev gift 9. august 1705 i Dordrecht med en Geertruij(d) Jans Maurits Mouris (død 27. december 1732 i Oegstgeest). Han var far til Salomon Leeflang (januar 1722 i Abbeville, Picardiet – maj 1772 i Søllerød), med hvem slægten kom til Danmark. Han blev gift 9. februar 1744 i Pieterskerk, Leiden, Holland med Geesje van Soest.

Hans søn var Vilhelm Leffland (1746 i Holland – 10. marts 1807 i Usserød), som var gift to gange. Hans søn, Anton Leffland (1791 på Frederiksberg – 3. november 1859 i Usserød), var far til bl.a. Andreas Anthon Lifland (1818-1892), Carl Wilhelm Leffland (1821-1884) og Peter Ludevig Leffland (1825-1898).

Andreas Anthon Lifland var far til arkitekten Alfred Oscar Leffland (1848-1924), der har bebygget store dele af København, mens Carl Wilhelm var far til arkitekterne Gustav (Gustaf) Adolph William Lifland (1851-1919), der har bygget en del i Usserød-området, og Carl Ludvig Julius (Jules Carl) Leffland (1854-1924), der gik på Det tekniske Institut, blev arkitekt og i 1886 udvandrede til Texas, USA, hvor han fik en stor praksis omkring byen Victoria. Den sidstnævnte, Peter Ludevig, var far til tømrermesteren Anton Christian Leffland (1854-?).

Gustaf Leffland har bl.a. tegnet villaerne Rungstedvej 36 (Tusculum, 1906) og 38 (1899) i Hørsholm.

Et andet familiemedlem var Thorvald Vilhelm Cornelius Leffland-Larsen (1875-1944), der også var en produktiv bygningstegner og arkitekt. Han var en overgang i kompagniskab med arkitekten Einar Johannes Norup. De stod bl.a. bag Reformert Kirkes bygning, Gothersgade 107 (1932). Alene har Leffland-Larsen tegnet et alderdomshjem (De gamles Hjem) på Rådhusvej for Glostrup Kommune, som nu indgår i rådhuset (1929) og i 1919 foretaget en opmåling af Riises Landsted i Allégade. I 1922 og 1926 foretog Leffland-Larsen en udvidelse af villaen Kildegårdsvej 31 i Hellerup, der få år tidligere var opført af Alfred Brandt.

Hans søn Paul (Poul) Hans Cornelius Leffland-Larsen (1903-1961) var også arkitekt og har bl.a. tegnet et kvarter med rækkehuse i Lyngby ved Einarsvej/Triumfvej og villaerne Hans Jensens Vej 26 og 28 (1932) og Niels Andersens Vej 37 (1932) i Hellerup. Han havde tegnestue på adressen Vesterbrogade 113 i København.

Referencer

Kilder 
 Slægten Leeflangs stamtræ (på hollandsk)
 Slægten Leeflangs stamtræ som dokument

Slægter fra Danmark