kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Voervadsbro

Voervadsbro er en landsby i Østjylland med . Landsbyen er beliggende 9 km nordøst for Brædstrup og 16 km vest for Skanderborg tæt på Sukkertoppen og Mossø. Byen er beliggende i Horsens Kommune i Region Midtjylland. Den er beliggende i sognene Voerladegård Sogn og Sønder Vissing Sogn. Sekundærrute 461 går gennem byen og cykelløbet Post Danmark Rundt har tidligere passeret gennem byen.

Kilder 

Byer i Horsens Kommune
Veddinge Bakker

Veddinge Bakker er en kyst- og sommerhusby ved Sejerø Bugt i Nordvestsjælland med . Byen er beliggende i Fårevejle Sogn 3 kilometer vest for Høve, 7 km nord for Asnæs og 30 km nordvest for Holbæk. Den ligger i Odsherred Kommune og tilhører Region Sjælland. Veddinge Bakker er også et storbakket landskab i samme område med stejle skråninger ned mod Sejrø Bugt.

Veddinge Bakker er etableret som et sommerhusområde, hvor antallet af fastboende for første gang nåede over 200 i 2013, hvorfor det nu defineres som et byområde.

Kilder 

Byer i Odsherred Kommune
Karius og Baktus

Karius og Baktus er en norsk børnebog, skrevet og illustreret af Thorbjørn Egner og udgivet i 1949. Den handler om to tandtrolde, der lever i en drengs mund. Figurerne dukkede op første gang i 1941, hvor historien (der dengang fyldte 10-12 sider) var en del af en bog med flere historier i. Historien har dog ændret sig løbende. Til at starte med havde Baktus en kæreste, der hed Karoline med hvem han byggede et hus i en hjørnetand. Desuden blev Karius og Baktus oprindeligt skyllet ud af munden, men det blev lavet om til, at de havnede på en tømmerflåde, da der var nogle børn, der pludseligt ikke ville have børstet tænder mere.

Historien blev dels lavet til et hørespil i 1946 og dels lavet til en dukkefilm, der blev udgivet i 1954, selvom den havde premiere i december 1955, produceret af Norsk film og har været med på filmfestivalen i Cannes, hvor de udstillede dukker blev stjålet. De blev dog leveret tilbage dagen efter.

Bogen blev oversat til dansk i 1958, og i 1977 blev Karius og Baktus indspillet som hørespil på dansk. I rollerne som Karius og Baktus var hhv. Dirch Passer og Ove Sprogøe.

Referencer 

Børnebøger
Litteratur fra Norge
Litteratur i 1949
Shall We Dance? (film fra 2004)

Shall We Dance? er en amerikansk film fra 2004, der er en genindspilning af den prisbelønnede japanske film af samme navn fra 1996, skrevet og instrueret af Masayuki Suo. Filmen havde sin amerikanske premiere på Hawaii International Film Festival.

Plot 

John Clark er en advokat med en charmerende kone og kærlig familie, som ikke desto mindre føler, at der mangler noget. Hver aften på hans vej hjem gennem Chicago, ser John en smuk kvinde og stirrede med et tabt udtryk igennem vinduet i et dansestudie. Plaget af hendes blik, springer John impulsivt ud af toget en aften i håb om at møde hende.

I første omgang ser det ud, som en fejltagelse. Hans lærer viser sig ikke at være Paulina, men den ældre Mitzi, og John viser sig at være lige så klodset, som hans lige klassekammerater Chic og Vern på dansegulvet. Da han gør møder Paulina, fortæller hun John, at hun håber han er kommet til studiet, for at for alvor at studere dans og ikke at lede efter en date. Men da hans lektioner fortsætter, forelsker John sig i dans. Imens han holde sin nye besættelse hemmelig for sin familie og medarbejdere, træner John febrilsk til Chicago største dansekonkurrence. Hans venskab med Paulina blomster, da hans begejstring, genskaber hendes egen tabte passion for dans. Men jo mere tid John tilbringer væk fra hjemmet, jo mere bliver hans kone Beverly mistænksom. Hun hyrer en privatdetektiv for at finde ud af, hvad John gør, men da hun finder ud af sandheden, vælger hun at afbryde undersøgelsen, og ikke invadere hendes mands privatliv.

Medvirkende 
 Richard Gere som John Clark
 Jennifer Lopez som Paulina
 Susan Sarandon som Beverly Clark
 Lisa Ann Walter som Bobbie
 Stanley Tucci som Link Peterson
 Anita Gillette som Miss Mitzi
 Bobby Cannavalesoms Chic
 Omar Miller som Vern
 Tamara Hope som Jenna Clark
 Stark Sands som Evan Clark
 Richard Jenkins spm Devine
 Nick Cannon som Scott
 Karina Smirnoff som Link's Pouty dansepartner
 Mýa Harrison som Vern's forlovede
 Ja Rule som Hip-Hop Bar Performer
 Tony Dovolani som Slick Willy
 Cesar Corrales som danser
 Slavik Kryklyvyy asomPaulina's Pro Ballroom (finale)

Referencer

Eksterne Henvisninger 

Amerikanske film fra 2004
Romantiske komediefilm fra USA
Karius og Baktus (film)

Karius og Baktus er en norsk dukkefilm, instrueret af Ivo Caprino og baseret på børnebogen af samme navn. Den blev produceret i 1954 og havde premiere i 1955. Den blev produceret af Norsk film og har været med på filmfestivalen i Canne, hvor de udstillede dukker blev stjålet. De blev dog leveret tilbage dagen efter.

Referencer

Eksterne henvisninger 
 

Dukkefilm
Børnefilm fra Norge
Norske film fra 1954
Ivo Caprino

Ivo Caprino (født 17. februar 1920 i Oslo, død 8. februar 2001 sammesteds) var en norsk filmproducent, regissør og dukkefilmsskaber, der blev uddannet i både Prag, Rom og London. Han har blandt andet instrueret dukkefilmen Karius og Baktus i 1954 og Bjergkøbing Grandprix i 1975. Han er oldebarn af Hans Gude.

Filmografi 
 Tim og Tøffe, 1949
 Musikk på loftet, 1950
 Veslefrikk med fela, 1952
 Karius og Baktus, 1954
 Klatremus i knipe, 1955
 Den standhaftige tinnsoldat, 1955
 Truls og Trine, 1956
 Et hundeliv med meg, 1958
 Ugler i mosen, 1959
 Televimsen, 1960
 Askeladden og de gode hjelperne, 1961
 Reve-enka, 1962
 Papirdragen, 1963 Sjuende far i huset, 1966
 Gutten, som blev kappåt med trollet, 1967
 Bjergkøbing Grandprix, 1975
 Høyt skattet, 1999 (som sig selv)
Visual effects
 Vi gifter os, 1951
 Blindpassasjer, 1978
 Ta den ring, 1982

Eksterne henvisninger 
 

Filmproducere fra Norge
Personer fra Oslo
Personer døde af kræft
Domenico Dragonetti

Domenico Carlo Maria Dragonetti (7. april 1763 – 16. april 1846) var en italiensk kontrabas virtuos og komponist. Han opvoksede i Venedig og forblev i sin hjemby I 30 år, blandt andet som musiker i Opera Buffa og ved operaen i Vicenza. I 1794 flyttede han til London for at spille med orkesteret i King's Theatre og slog sig ned her resten af sit liv.

I 50 år var han en prominent personlighed ved musikalske begivenheder I London, ligesom han turnerede i Europa, hvor han bl.a. optrådte ved adskillige af hofferne. Han arbejdede bl.a. med komponisterne Joseph Haydn og Ludwig van Beethoven, som han besøgte i Wien ved adskillige lejligheder. Han åbnede deres øjne for kontrabassens potentialer som soloinstrument. Hans evner med dette instrument var baggrunden for en række værker, skrevet for kontrabas og orkester i en tid, hvor det var almindeligt at komponere for cello. Han er også kendt for at have udviklet en særlig bue, Dragonettibuen, som han forbedrede gennem hele sit liv.

Referencer 
 Berenzi, Angelo (1906). Di alcuni stumenti fabbricati da Gasparo di Salò posseduti da Ole Bull, da Dragonetti e dalle sorelle Milanollo (in Italian). Brescia: Geroldi. OCLC 54196638.
 Brun, Paul (2000). A new history of the double bass. Paul Brun Productions. pp. 240–254. .
 Caffi, Francesco (1987). Elvidio Surian, ed. Storia della musica sacra nella già Cappella ducale di S. Marco in Venezia dal 1318 al 1797 (in Italian). Firenze. .
 Heyes, David (Spring–Summer 1996). "The Dragon's Allure--the lasting legacy of Dragonetti". Double Bassist 1: 42. .
 Palmer, Fiona (1997). Domenico Dragonetti in England (1794-1846) : the career of a double bass virtuoso. Oxford. .
 Slatford, Rodney (1970). "Domenico Dragonetti". Journal of the Royal Musical Association 97: 21. doi:10.1093/jrma/97.1.21.
 Thayer, Alexander Wheelock; Elliot Forbes, ed. (1967). Thayer’s life of Beethoven. Princeton University Press. p. 208. OCLC 2898890.

Eksterne henvisninger 

 Stephen, Leslie, ed. (1888). "Dragonetti, Domenico". Dictionary of National Biography 15. London: Smith, Elder & Co.
 Free scores by Domenico Dragonetti at the International Music Score Library Project

Kontrabassister
Musikere fra Italien
Personer fra Venedig
Vendernes Konge

Vendernes Konge () var en historisk titel, der indikerede suverænitet eller prætenderet suverænitet, over slaviske områder på Østersøens sydkyst. Titlen indgik i de danske kongers titulatur fra 1100-tallet til 1972, og i de svenske kongers titulatur fra ca. 1540 til 1973.

Danmark 
Knud VI antog titlen efter at være blevet hyldet af Pommerns fyrster i 1184. Selvom danskerne mistede Pommern hurtigt efter, blev titlen ved med at være en del af den danske kongetitel. Titlen indgik i de danske kongers titel indtil 1972, da Margrethe 2. ved sin tronbestigelse antog titlen Danmarks Dronning.

Sverige 
Cirka 1540 antog Gustav 1. af Sverige samme titel, men denne oversattes til  på grund af en lærd forveksling mellem vandaler og vender. Titlen indgik i de svenske kongers titulatur indtil 1973, hvor Carl 16. Gustaf af Sverige ved sin tronbestigelse antog titlen Sveriges Konge ()

Se også 
Danske monarkers titler
Goternes Konge

Det danske monarki
Danmarks historie
Sveriges historie
Hans Tropsch

Hans Tropsch (født 7. oktober 1889, død 8. oktober 1935) var en østrig-ungarsk kemiker, som sammen med Franz Fischer udviklede Fischer-Tropsch-processen.

Opvækst og uddannelse 
Hans Tropsch blev født i Plan bei Marienbad, Sudettysk Bøhmen som på dette tidspunkt var en del af Østrig-Ungarn, nu Tjekkiet. Han studerede på Karl-Ferdinands-Universität i Prag og Tschechische Technische Universität Prag fra 1907 til 1913. Han fik en ph.d. for sit arbejder under Hans Meyer.

Karriere 
Tropsch arbejdede på en farvefabrik i Mülheim fra 1916–1917, og derefter nogle måneder ved Kaiser-Wilhelm-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften. Fra 1917 til 1920 arbejdede Tropsch i et af firmaet Rütgers' tjæredesillerier i Niederau, men vendte tilbage til Kaiser-Wilhelm-Gesellschaft i 1920, hvor han blev indtil 1928. Her arbejdede han sammen medbåde Franz Fischer og Otto Roelen, og det var i denne periode at den banebrydende opfindelse af Fischer-Tropsch-processen blev patenteret.

I 1928 blev Tropsch udnævnt til professor på det nye institut for kulforskning i Prag. Senere tog han en stilling i USA i  Universal Oil Productss laboratorier og Armour Institute of Technology i Chicago i 1931. Som følge af alvorlig sygdom vendte Tropsh tilbage til Tyskland i 1935 hvor han døde kort efter sin ankomst på et hospital i Essen.

Referencer 
 
 

Kemikere fra Østrig
Videnskabsfolk fra Tjekkiet
Østrigere i 1800-tallet
Østrigere i 1900-tallet
Ribe Kunstmuseum

Ribe Kunstmuseum er et kunstmuseum etableret i 1891 og ét af landets ældste. Ribe Samlingen indeholder dansk kunst fra 1750 til 1950.

Bygningen 
Ribe Kunstmuseum ligger i en pragtvilla opført 1860-64. Her boede bomuldsfabrikant Balthazar Giørtz (1827-1891) og hans familie. Bygningen er tegnet af arkitekt og bygningsinspektør L.A. Winstrup og bliver pga. stilen kaldt Slottet. Giørtz var en af Ribes rigeste mænd, hvad huset afspejlede. Gulvene var bl.a. af marmor og egetræ, og der var indlagt gas. Giørtzfamilien flyttede dog allerede fra byen i begyndelsen af 1881, formodentlig som følge af en dampkedel-eksplosion på Giørtz' fabrik.

Haveanlægget 
Giørtz havde allerede i 1850'erne erhvervet en halv tønde land mellem Ribe Å og den nuværende Sct. Nicolaj Gade. Her anlagdes en have i engelsk stil med flere lysthuse. Over åen blev der bygget en kinesisk træbro - og grunden opdeltes på langs af en havemur, der adskilte en køkkenhave mod vest fra prydhaven. Her opførte L.A. Winstrup i 1859 det ottekantede byzantinsk-inspirerede lysthus, der stadig kan ses i museumshaven. Det har blytækket kuppeltag med spir og har indvendigt indmuret en række gipsrelieffer af Bertel Thorvaldsens arbejder.

Museet 

I 1890 gik 15 af Ribes borgere sammen og dannede en kunstforening. Året efter åbnede museet dørene til en udstilling bestående af 78 lånte værker  I årene herefter blev der - bl.a. med assistance fra Karl Madsen - dannet grundlag for en egentlig samling. Ribe Kunstmuseum huser i dag ca. 1400 værker fra 1750 til 1950, bl.a. Kristian Zahrtmanns Mit frokostbord i Portofino (1900), Michael Anchers En Barnedaab (1883-1888) samt Vilhelm Hammershøis Tre unge kvinder (1895).
Museet Eckersberg-maleri En matros, som tager afsked med sin pige blev benyttet som signaturbillede til kunstudstillingen Eckersberg - En smuk løgn (2015–2016).

Renovering 
Museets hovedbygning, den gamle havemur mod vest og pavillonen i haveanlægget er totalt fre­det. De, have og forplads blev restaureret og delvist moderniseret 2009-2010 (af Jørgen Overbys Tegnestue) efter en donation på 46,5 mio. kroner fra A.P. Møller og Hustru Chastine Mc-Kinney Møllers Fond til almene Formaal. Samtidig blev der bl.a. etableret bedre klimastyring samt øget tilgængelighed. Det nyrenoverede museum blev indviet 26. november 2010 af Hendes Majestæt Dronningen.

Besøgstal 
 2020: 37.802
 2021: 8.883

Galleri

Se også 
 Liste over værker på museet

Referencer

Eksterne henvisninger 
 Velkommen til Ribe Kunstmuseum

Kunstmuseum
Kunstmuseer i Danmark
Museer etableret i 1891
Statsanerkendte museer i Danmark
Museer i Region Syddanmark
Kunstmuseum
Biscayne National Park

Biscayne National Park er en nationalpark i den sydlige del af delstaten Florida i USA. Parken blev etableret 28. juni 1980, og er på cirka 700 km ². 
Parken, der ligger i Biscaynebugten, i den nordlige ende af øgruppen Florida Keys, har fire forbundne havøkosystemer: mangroveskove, bugten, øgruppen og koralrev.  Truede dyrearter er blandt andre vestindisk manatar, spidskrokodille, forskellige havskildpadder og vandrefalk.

Den vigtigste attraktion i parken er muligheden for dykning eller snorkling omkring  koralrevene i bugten. Der er også bådture i en båd med glasbund eller man kan leje en kajak for at udforske bugten og øerne rundt om. Parken er et af de bedste områder for dykning i USA, og 95 % af parken består af vand. 

Blandt områdets måge- og ternearter er kongeterne, lattermåge ringnæbbet måge og brun pelikan lever umiddelbart ud for kysten.

Historie 
Spanske opdagelsesrejsende  fandt den 35 kilometer lange lagune i det 16. århundrede, men den første permanente europæiske bosættelse i Miami-området kom ikke før begyndelsen af det 19. århundrede. Selv om  nogle beboere i området, forblev området stort set uberørt af mennesker frem til nyere tid.

I 1961 stemte 13 grundejere enstemmigt for at oprette City of Islandia på Elliott Key. I 1962 blev der offentliggjort planer for SeaDade, en stor industriel havneby. Dette blev støttet af milliardæren og skibsrederen Daniel K. Ludwig som også ville ha et olieraffinaderi i bugten. Flere lokale støttede også planerne om havnebyen. I 1968 blev det kendt at myndighederne hældede mere til at beskytte området som nationalmonument, hvilket blev mødt med modstand fra ejerne. Alligevel underskrev præsident Lyndon B. Johnson under erklæringen om at området skulle blive nationalmonument samme år. 28. juni 1980 blev området officielt en nationalpark.

Se også 
 Nationalparker i USA

Eksterne kilder/henvisninger 

Officielt websted

Nationalparker i USA
Florida
Black Canyon of the Gunnison National Park

Black Canyon of the Gunnison  National Park er en nationalpark i den vestlige del af delstaten Colorado i USA. Parken er 122 km² i størrelse. Hele canyonen er ca. 75 km lang, hvoraf ca. 20 km er indenfor nationalparken. 

En fjerdedel af Gunnisonfloden beskyttes af parken, hvor der er mørke kløftvægge fra prækambriumæraen.  Kløften har meget stejle nedstigninger, og benyttes til rafting og bjergklatring.  Den smalle, stejle kløft, lavet af gnejs og glimmerskifer, er ofte i skygge og synes sort, deraf navnet Black Canyon, den sorte kløft.

De dybeste og mest dramatiske dele af canyonen ligger i parken, men canyonen fortsætter opover ind i Curecanti National Recreation Area og nedstrøms ind i Gunnison Gorge National Conservation Area.

Geologi 
Gunnisonfloden som parken er opkaldt efter, har et gennemsnitligt  fald på 18 meter/km gennem parken, hvilket gør den til et af de bratteste flodløb i Nord-Amerika. Til sammenligning har Colorado River gennem Grand Canyon et gennemsnitligt  fald på 1,4 m/km. På det bratteste falder Gunnison 150 meter på en strækning af 3 km.

Adkomst 
Der er to veje til parken, som administreres af National Park Service. Den mest tilrettelagte indgang til parken ligger på sydsiden af canyonen og er 24 km øst for byen Montrose. På nordsiden ligger indgangen 18 km syd for Crawford, men den er lukket om vinteren.

Se også 
 Nationalparker i USA

Eksterne kilder/henvisninger 

 Officielt websted

Nationalparker i USA
Colorado
Rafting
George Romanes

George John Romanes (født 20. maj 1848 i Kingston, Ontario, død 23. maj 1894 i Oxford) var en engelsk biolog, psykolog og filosof.

Romanes var fra først af stærkt påvirket af Darwin og fremsatte i sit første skrift A Candid Examination of Theism (1878) en skarp kritik af theismen ud fra evolutionistisk grundsyn, men ændrede siden sin opfattelse stærkt i idealistisk og religiøs retning. 

Blandt hans værker kan nævnes: Darwin and after Darwin, Mind and Motion and Monism og de efterladte Thoughts on Religion.

Romanes er biograferet i Life and Letters of George John Romanes, edited by Ethel Romanes (London 1896).

Kilder 
 

Filosoffer fra England
Biologer fra England
Psykologer fra Storbritannien
Filosoffer fra Canada
Briter i 1800-tallet
Umedalen Skulptur

Umedalen Skulptur blev arrangeret første gang i 1994 og er nu en permanent skulpturudstilling (også kendt som Umedalens skulpturpark) på det tidligere sygehusområde i Umedalen i Umeå.
Siden år 2000 har udstillingen - med tilførsel af nye skulpturer – været arrangeret hvert andet år; senest 9. juni–12. august 2012.

Baggrund 
Bagved udstillingen står Balticgruppen, som i 1987 købte det nedlagte psykiatriske hospital Umedalen – ca. 20 huse belligende i en park – af Västerbottens läns landsting, med hjælp fra Galleri Sandström Andersson.

Over 150 svenske og internationale kunstnere har gennem årene udstillet deres værker i parken. Balticgruppen, som finansierer arrangementet, har desuden indkøbt 26 skulpturer som nu udgør en permanent udstilling. Blandt disse findes værker af Miroslaw Balka, Louise Bourgeois, Tony Cragg, Charlotte Gyllenhammar, Anish Kapoor og David Wretling.

Umedalen Skulptur, som er frit tilgængeligt for besøgende året rundt, er med tiden blevet en af Västerbottens mest populære attraktioner, med over 20 000 besøgende hver sommer.

Permanent udstillede værker (udvalg) 
 Mor och Barn (1958), bronze, af David Wretling
 Still Running (1990-93), støbejern, af Antony Gormley
 Pillar of light (1991), sandsten, af Anish Kapoor
 Utan titel (1994), galvaniserede badekar, af Carina Gunnars
 Arch (1995), granit, af Claes Hake
 Eye Benches II (1996-97), sort granit fra Zimbabwe, af Louise Bourgeois
 Social Meeting (1997), træski, af Raffael Rheinsberg
 Utan titel (1998), malet bronze, af Roland Persson
 She leaves the lights on and forgets the room (1998), stål og sanitetsporcelæn, af Meta Isaeus-Berlin
 Stevensson (Early Forms), bronze, (1999), af Tony Cragg
 Alliansring (2000), bronze, af Anna Renström
 Utan titel (2001), granit, af Bård Breivik
 Skogsdunge (2002), flagstænger, af Kari Cavén
 Utan titel (2002), rustfrit stål, af Anne-Karin Furunes
 Out (2004), bronze, af Charlotte Gyllenhammar
 Homestead (2004), beton, af Clay Ketter
 Dysfuntional Outdoor Gym (2004), træ, metal og reb, af Torgny Nilsson
 Den sjuka flickan (2004),stål, af Jacob Dahlgren
 Flip (2006), stål, af Mats Bergquist
 Trafikskyltar af Mikael Richter

Udvalgte priser 
 2000 Sveriges Tidskrifters pris for Bedste kunstarrangement i Sverige år 2000
 2005 Boverkets pris Sveriges bedste park 2005
 2007 Umeåregionens turismepris

Galleri

Kilder

Litteratur

Andre

Eksterne henvisninger 
 Umedalen Skulptur 

Parker i Umeå
Udstillinger
Kunst fra Sverige
Skulpturparker
Döbelns park

Döbelns park var den første park i Umeå og den har gennem lang tid været en kulturpark med musikoptræden og teater.

I 1865 blev en del af länsresidensens tomt lavet til en park, dette skete efter en rigsdagsbeslutning om at jorden skulle overdrages till byen. Den anlagdes i engelsk stil med snoende gange og pittoreska syrenbuskelysthuse og terasser. Monumentet til minde om general Georg Carl von Döbeln indviedes i 1867. Parken blev først kaldt ''Byhaven" () men den blev omdøbt efter monumentets opførsel.

Siden 1920 har der været en stor scene midt i parken. Den blev opført for at have en fast scene for de kulturbegivenheder der allerede fandt sted i parken. Scenen er ottekantet og har et hvælvet kobbertag med en gylden lyre som udsmykning.

Parken ligger mellem länsresidensen, Östra Kyrkogatan, Storgatan og Östra Strandgatan.

Kilder

Eksterne henvisninger 

 Umeå kommune:Fakta Döbelns park 

Byparker
Parker i Umeå
Franz Fischer (kemiker)

Franz Joseph Emil Fischer (født 19. marts 1877 i Freiburg im Breisgau, død 1. december 1947 i München) var en tysk kemiker. Sammen med Hans Tropsch opdagede han Fischer-Tropsch-processen. Sammen med Hans Schrader udviklede han Fischer Assayen, som er en standardiseret laboratorietest til at bestemme udbyttet af olieskifer, der kan forventes fra traditionel olieskiferekstraktion. Franz Fischer var far til Arthur og Siegfried Fischer. Fischer arbejdede også sammen med Wilhelm Ostwald og Emil Fischer. I 1913 blev han direktør for Kaiser-Wilhelm-Gesellschaft for kulforskning i Mülheim.

Referencer 

Kemikere fra Tyskland
Personer fra Freiburg im Breisgau
Tyskere i 1800-tallet
Tyskere i 1900-tallet
Niels Hemmingsens Gade

Niels Hemmingsens Gade er en gade i indre by i København. Gaden starter ved Amagertorv og passerer Gråbrødretorv, før den munder ud i Skindergade.

Gaden er opkaldt efter teologen Niels Hemmingsen, der var præst i Helligåndskirken 1547-1553. Helligåndskirken og Helligåndshuset har i dag adressen Niels Hemmingsens Gade nr. 5, om end den primære adgang til dem er fra Amagertorv.

Tidligere gadenavne 
Strækningen mellem Skindergade og Gråbrødre Torv var tidligere kendt både som Trompetergade og Trompetergangen, opkaldt efter Ambrosius Løffelman Trompeter, der havde en ejendom her. Strækningen ændrede navn til Store Helliggejststræde i 1874; men fra 1881 blev den en del af den nuværende Niels Hemmingsens Gade. Fra Valkendorfsgade til Løvstræde hed gaden tidligere Tugthusporten. Navnet stammer fra det børnehus, Christian 4. lod opføre, og som lå der i nogle år, før det efter kongens død blev flyttet til Christianshavns Torv med placering, hvor Lagkagehuset nu ligger. Efter klager fra beboerne ændrede Tugthusporten i 1843 navn til Lille Helliggejststræde; men fra 1881 blev også den strækning en del af den nuværende Niels Hemmingsens Gade.

I 1607 flyttede Christian 4. de gamle og syge fra Helligåndshuset ud til sin lystgård Vartov i Hellerup, og etablerede i stedet tugthus og arbejdsanstalt i hele kvarteret omkring det tidligere hospital. Løsgængeri var udbredt, og der var flere omstrejfere i København, end der var plads til i det gamle farveri i Farvergade, som fungerede som tugthus. De blev nu flyttet til det nedlagte hospital for at lære nyttige håndværk, og kongen anså produktionen fra denne håndværkerskole som en fremtidig indtægtskilde for nationen. Men løsgængerne lod sig ikke motivere til nogen videre indsats; selv om kønnene blev holdt strengt adskilt, gik kvindehuset alligevel under kaldenavnet "horestuen". Efter nogle år satte kongen i stedet sin lid til de indbragte børn i børnehuset. Efter Københavns brand 1728 stod kun Helligåndshuset tilbage; men navnet levede videre som Tugthusporten frem til 1843.

Bygninger 
I Niels Hemmingsens Gade 8-10 ligger Kvindernes Bygning, opført i 1935, tegnet i funktionalistisk stil af Ragna Grubb. I bygningen ligger spillestedet Hotel Cecil - tidligere Jazzhouse.

Kilder

Eksterne henvisninger 

Gader i Indre By (København)