kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Johann Vogel

Johann Louis François Vogel (født 8. marts 1977 i Geneve, Schweiz) er en tidligere schweizisk fodboldspiller (midtbane). Han spillede 94 kampe for Schweiz' landshold.

Karriere 

Vogel startede sin seniorkarriere hos den schweiziske storklub Grasshoppers, hvor han spillede fra i syv år. Han var med til at vinde tre schweiziske mesterskaber med klubben, inden han i 1999 skiftede til hollandske PSV Eindhoven. Hos PSV var han de følgende seks sæsoner fast mand på et hold, der i perioden vandt fire hollandske mesterskaber. Han forlod efterfølgende klubben for at skifte til de italienske giganter fra AC Milan.

Trods succesen hos PSV var Vogel ikke i stand til også at skabe sig et navn hos Milan. Han skiftede efter kun én sæson til Real Betis i Spanien. Han var på kontrakt hos Sevilla-klubben det følgende halvandet år, inden han i marts 2008 skiftede til Premier League-klubben Blackburn Rovers. Et år og syv Premier League-optrædener senere forlod han klubben og stoppede karrieren. I 2012 lavede han et kortvarigt comeback hos Grasshoppers, hvor han spillede tre kampe for holdet.

Landshold 

Vogel spillede desuden, mellem 1995 og 2007, hele 94 kampe og scorede to mål for det schweiziske landshold. Han var en del af det schweiziske hold til både EM i 1996, EM i 2004 og VM i fodbold 2006.

Referencer 

Fodboldspillere fra Schweiz
Fodboldspillere fra Grasshopper-Club Zürich
Fodboldspillere fra PSV Eindhoven
Fodboldspillere fra AC Milan
Fodboldspillere fra Real Betis
Fodboldspillere fra Blackburn Rovers F.C.
Personer fra Genève
Fodboldtrænere fra Schweiz
Deltagere ved det europæiske mesterskab i fodbold 1996
Deltagere ved det europæiske mesterskab i fodbold 2004
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2006
Pontiac Sunfire

Pontiac Sunfire var en lille mellemklassebil fra bilfabrikanten Pontiac, som i starten af 1995 afløste Sunbird.

Designet var blevet grundlæggende modificeret, og var ligesom teknikken delt med Chevrolet Cavalier som beholdte sit navn. På dette tidspunkt modificerede General Motors deres J-platform, for at den kunne opfylde de aktuelle sikkerhedskrav.

Sunfire fandtes som sedan, coupé og cabriolet i en standard- og en GT-model. GT-pakken fandtes kun til todørsversionerne og indeholdt en sportslig forkofanger, tågeforlygter, et dobbelt udstødningsrør, 16" alufælge og en stærkere motor. Mellem 2003 og 2005 blev kun coupéen solgt i USA, mens sedanen frem til produktionens indstilling fortsat blev solgt i Canada og Mexico.

Frem til 2004 blev Sunfire bygget i Lordstown, Ohio før denne produktionslinje skulle bruges til Chevrolet Cobalt og Pontic Persuit/G5, samt i Ramos Arizpe, Mexico. Cabrioleterne blev dog bygget i Lansing, Michigan.

I midten af 2006 blev Sunfire afløst af Pontiac G5. Dog kunne Chevrolet Cobalt allerede fra slutningen af 2004 købes i Mexico under navnet Pontiac G4 hhv. som Persuit i Canada, hvor sidstnævnte i grunden var en G5 Persuit.

Modelhistorie 
Mellem starten af 1995 og efteråret 2002 var basismodellen udstyret med en 2,2-litersmotor. Den sportslige GT-model kunne som ekstraudstyr i 1995 leveres med en betydeligt stærkere 2,3-litersmotor, som allerede i 1996 blev afløst af en 2,4'er som var en forbedret version af forgængeren.

2,3- og 2,4-motorerne kunne også leveres som ekstraudstyr til basismodellerne.

Facelift 
I sommeren 1999 fik modelserien en modificeret front med større kølergrill. Derudover blev den bageste nummerplade flyttet fra kofangeren til mellem baglygterne, og cabrioletversionen udgik af produktion.

I efteråret 2002 blev begge de tilgængelige motorer (2,2 og 2,4 liter) afløst af den nye 2,2-liters Ecotec-motor.

I starten af 2003 fik Sunfire et større udvendigt facelift med nye forlygter.

Mellem 2003 og 2005 kunne der leveres et kompressorkit hentet fra Chevrolet Cobalt SS. Modellen fandtes med femtrins manuel gearkasse samt med 3- og 4-trins automatgear. Samtlige versioner havde tværliggende frontmotor og forhjulstræk.

Produktionen af Limousine og Coupé blev afsluttet i juni 2005.

Sikkerhed 
Insurance Institute for Highway Safety har bedømt bilen som værende "dårlig" i forhold til sikkerhed.

Tekniske data 

Datablad Pontiac Sunfire (1995–2005)

Noter

Litteratur 
 Automobil Revue. Katalog 1995, 1999 og 2003 (på tysk og fransk).

Eksterne henvisninger 

Sunfire
Små mellemklassebiler
Coupéer
Cabrioleter
Forhjulstrukne biler
Biler introduceret i 1995
Biler fra 1990'erne
Biler fra 2000'erne
Acylhalid

Et acylhalid (også kendt som et syrehalid) er en kemisk forbindelse, der er dannet fra en oxosyre ved at erstatte en hydroxylgruppe med en halidgruppe.

Hvis syren er en carboxylsyre, indeholder stoffet den funktionelle gruppe –COX, som består af en carbonylgruppe bundet til et halogenatom. Den generelle formel for et sådant acylhalid kan skrives som RCOX, hvor R eksempelvis kan være en alkylgruppe, CO er en carbonylgruppe, og X repræsenterer halogenet, som f.eks. kan være klor. Acylklorider er de mest almindelige acylhalider, men acetyliodid bliver produceret i størst skala. Milliarder af kilo bliver hvert år frembragt til produktionen af eddikesyre.

Hydroxylgruppen fra en sulfonsyre kan også erstattes af et halogen, hvorved det korresponderende sulfonylhalid dannes. I praksis er dette stort set altid kloridet, hvilket giver sulfonylklorid.

Referencer
Anders Errboe

Anders Errboe (født 15. april 1944 i København) er en dansk musiker.

Sammen H.C. Vartenberg dannede han i 1963 Harmoniorkesteret Kærne, der med succes vendte op og ned på vante forestillinger om marcher og anden musik. Som en udløber af "Kærne" dannede Anders Errboe i 1972 Østjydsk Musikforsyning sammen med Anders Barfoed, H.C. Vartenberg og andre. Siden 2000 har Anders Errboe været rejsefører. Han har i 6 år været i bestyrelsen for Købstadsmuseet Den Gamle By og i 4 år i bestyrelsen for Dansk Musikerforbund.

Eksterne henvisninger 
 
 
 

Musikere fra Danmark
Personer fra København
Cirkulær argumentation

Cirkulær argumentation (også kendt som paradoksal tankegang eller cirkulær logik) er en logisk fejlslutning hvor personen der argumenterer begynder argumentationen med hvad de vil nå frem til (A er sandt fordi B er sandt; B er sandt fordi A er sandt), som for eksempel: 

A. Biblen er sand, da den er Guds ord. 
B. Guds ord er sandt; det står i Biblen. 

Et sådant argument kaldes også en cirkelslutning eller petitio principii. 

En anden måde at anskue et cirkulært argument på er at erkende, at begge sider af argumentet i bund og grund udtrykker det samme, som for eksempel: 
Alle elsker Louise, fordi hun er så populær.

Logisk set kan cirkulær argumentation anses som gyldig, fordi hvis præmisserne er gyldige må konklusionen også være det. I praksis er dette dog ikke tilfældet, som det ses i dette eksempel:
Wellington ligger i New Zealand
Derfor ligger Wellington i New Zealand

Selv om argumentet er deduktivt gyldigt, så formår det ikke at bevise at Wellington ligger i New Zealand, da der ikke er noget bevismateriale som er særskilt fra konklusionen.

Cirkulære argumenter kan føre til uløselige paradokser. Et almindeligt kendt paradoks er hønen og ægget, der forsøger at finde ud af hvilken af de to, der kom først: 
Alle høns er udruget af et æg. 
Alle æg lægges af høns. 
Men alle høns er udruget...

Et sådant paradoks kan ikke løses, med mindre der tilgår nye oplysninger, der kan hjælpe argumentationen videre.

Referencer

Logik
Opel Vita

Opel Vita var en minibilsmodel fra den tyske bilfabrikant Opel. Modellen blev fremstillet i to generationer, som svarede til Corsa B hhv. C. Produktionen fandt sted hos General Motors East Africa Ltd. i Kenya.

Generationer 
Modellen, som kun fandtes som højrestyret, blev bygget i følgende to generationer:

Vita
Minibiler
Forhjulstrukne biler
Biler introduceret i 1995
Biler fra 1990'erne
Biler fra 2000'erne
Kandestøber

En kandestøber  fremstiller ved støbning brugsgenstande, navnlig husgeråd, af de letsmeltelige hvide metallegeringer, fortrinsvis tinlegeringer.

Kandestøberiet spillede tidligere en meget stor rolle; den almindelige indførelse af den billige fajance, som senere blev trængt tilbage af emaljeret presset jern, har dog sat kandestøberiet meget tilbage.

Ludvig Holberg skrev komedien Den politiske kandestøber, det første danske skuespil på teatret i Lille Grønnegade, den 22. september 1722.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Kandestøber og Støbning hos Ordnet.dk
 

Håndværk
Albert Krummedige

Albert Krummedige (Albert Crummedyck) (født senest 1419 - 27. oktober 1489, begravet i Lübeck Domkirke), var ca. 1466-1489 biskop i Lübeck. Antagelig søn af Claus Krummedige, Albert Krummedige var ugift.

Albert Krummedige gjorde sig i sine yngre år bemærket som ivrig og heldig deltager i de adelige prælaters embedsjagt. Den 20. marts 1449 (-1466) efterfulgte han den tidligere (1420-39) biskop Johann Schele av Lübecks kapellan, Bernhard Wÿnecken (fra Warburg) som provst over Haderslev provsti. I 1455 havde han samlet en halv snes præbender fordelt fra Magdeburg til Barvidsyssel i Slesvig, på samme tid lå han i proces om ærkedegnedømmet i Ribe, som han dog nogle år senere synes at have opgivet.

Hans fremgang skyldte hans gode forbindelser ved Pavehoffet i Rom, hvor han i en årrække personlig opholdt sig; en tid var han notar i den pavelige Rota. Også Christian I kom han tidligt i forbindelse med, i 1462 omtales det at han, dog vistnok midlertidig, har gjort tjeneste som Kongens orator ved Kurien. Albert var hans danske sendebud i Brandenburg, i 1465 kaldes han kongens svorne mand og råd. Det var også med Christian I’s varme anbefaling at han i 1466 kaldtes til Biskop i Lübeck, senere benyttede kongen sig flere gange af Alberts evner som diplomat, især i 1477, da var han med til at afslutte ægteskabskontrakten mellem den senere Kong Hans og Christine af Sachsen.

Sin vigtigste politiske indsats kom han til at yde, da han efter Segebergforliget i 1470 mellem Christian I og den holstenske Adel ifølge begge parters overenskomst udsås til Slesvigs og Holstens finansielle styrer, hvem det påhvilede at inddrive kongens indtægter og deraf afbetale ham gæld, som løn fik Albert selv Segeberg Len.

Han magtede ikke denne svære opgave, han var for afhængig af Christian I til at forhindre at kongen stiftede ny gæld, og i 1479 trådte han tilbage og overlod opgaven til Dronning Dorothea. For at kunne klare vanskelighederne måtte Albert gøre betydelige udlæg af sine egne indkomster. Samtidig havde han dyre kunstneriske og litterære interesser, så han udsmykkede Domkirken i Lübeck med et endnu bevaret pragtfuldt triumfkors og opmuntrende den begyndende bogtrykkerkunst. Følgen af al hans virksomhedstrang blev, at han ved sin død efterlod sit rige stift næsten på fallittens rand.

Kilder 

 
 

Albert
Danskere i 1400-tallet
Biskopper fra Tyskland
Diplomater fra Danmark
Joachim Heinrich von Vieregg

Joachim Heinrich von Vieregg (15. december 1610 – 4. juli 1670 i Subzien) var en tysk officer, far til Claus Heinrich von Vieregg og Volrad Paris von Vieregg.

Vieregg blev immatrikuleret 1629 ved universitetet i Rostock og blev så chef for et kompagni fodfolk i hertug Johan Albrecht II af Mecklenburgs tjeneste af oberst Ihlenfeldts Regiment, der senere trådte i svensk sold. Han afgik som major efter freden i Prag (1635). Vieregg gik 1638 i kejserlig tjeneste og blev oberstvagtmester og kommandant i Brünn og blev 1643 oberstløjtnant i spansk tjeneste. Dernæst var han indtil 1659 gehejmeråd hos hertug Gustav Adolf af Mecklenburg-Güstrow, blev 24. april 1666 dansk generalmajor og chef for et gevorbent regiment til fods og kommandant i Glückstadt indtil 1669, hvor han overgav stadens nøgler 24. april. Han blev dernæst gehejme- og krigsråd i Mecklenburg-Güstrow.

Vieregg lod i 1657 det barokke slot Rossewitz opføre. Han blev gift 1645 med Anna Margrethe von Hahn (3. juli 1626 - 21. juli 1690), datter af landmarskal Claus von Hahn til Basedow og Adelheid von Preen. 

Han er begravet i Güstrow.

Kilder 
 Danmarks Adels Aarbog 1935.

Joachim Heinrich
Officerer fra Tyskland
Officerer fra Sverige
Generalmajorer fra Danmark
Tyskere i 1600-tallet
Danskere i 1600-tallet
Godsejere fra Tyskland
Kristus-Orden

Kristus-Orden kan være to forskellige ordner:

 En portugisisk orden, stiftet af kong Dionysius i Portugal (Afløser af Tempelherreordenen), bekræftet 1313 af Paven; efterhånden, idet alle den ny ordens erobringer i fremmede verdensdele tilfaldt Kristus-Orden, meget mægtig og farlig for staten, hvorfor Pave Julius 3. 1550 knyttede Stormesterværdigheden til den portugisiske krone. 1789 sekulariseredes ordenen.

 Den pavelige orden har kun een, meget højt skattet klasse: Riddere.

Kilde 

 Salmonsens Konversationsleksikon bind 14, side 714

Ordener, dekorationer og medaljer
Gerhard den Blinde

Gerhard 2. den Blinde (født i 1253 eller 1254, død d. 28. oktober 1312 i Plön) var greve af Holsten i Wagrien og Plön i 1290-1312. 

Gerhard 2. var søn af greve Gerhard 1. af Holsten (død 1290) og Elisabet af Mecklenburg (død 1280), datter af fyrst Johan 1. af Mecklenburg. 

I 1290 skete en deling af Holsten, hvorved Gerhard erhvervede sig Vagrien med hovedstaden Plön. Han var en klog og dygtig herre, som snart blev den mægtigste fyrste i Holsten og førte talrige krige dels mod sine slægtninge, de andre holstenske grever, og adelen, dels mod ditmarskerne og lübeckerne, på hvem hans nyanlagte borg Travemünde var en torn i øjet. 

Ved sine giftermål var Gerhard nøje knyttet til Norden, idet han først var gift med en svensk prinsesse og efter hendes død med Erik Klippings enke Agnes af Brandenburg (1293), med hvem han havde sønnen Johan den Milde. Ved dette ægteskab kom han hyppig til at gribe ind i Danmarks forhold under Erik Menveds mindreårighed og ungdom, og mangfoldige er de regeringshandlinger, hvortil han både da og senere medvirkede, således spillede han blandt andet en fremtrædende rolle på Erik’s store tog til Sverige i 1306—1307 og anvendtes meget ofte som fredsmægler i stridighederne mellem de nordiske riger, således i Helsingborg i 1310. 

Han blev begravet i Hamborgs katedral.

Noter

Eksterne henvisninger 
Opslag: Gerhard Salmonsens Konversationsleksikon, 2. udgave, bind IX, s. 622f

Grever af Holsten
Huset Schauenburg
Den Skandinaviske Designhøjskole

Den Skandinaviske Designhøjskole er en faghøjskole beliggende udenfor Randers.

Skolen blev etableret i år 2000 på Brusgård, en gammel proprietærgård fra 1889 placeret mellem Randers og Aarhus, der genopstod som Den Skandinaviske Designhøjskole med plads til 70 elever, siden udvidet til 79 elever og har nu plads til 84 elever. . Skolen råder over 6000 m2 og værkstederne og tegnestuerne, som er åbne døgnet rundt. Skolen har otte faste lærere ansat og får i løbet af et semester mange forskellige danske og udenlandske gæsteundervisere til for at undervise på de forskellige linjer.

Skolen have oprindeligt tre linjer: mode- og tekstildesign, grafisk design og arkitektur og produktdesign. I 2013 blev arkitektur- og produktdesignlinjen dog til to forskellige linjer, og skolen har i dag fire linjer: Mode &Tekstildesign, Visuel Kommunikation, Arkitektur & Byrumdesign og Møbel, Rum- og Produktdesign.

Se også 
 Krakamarken, en skulpturpark 1988-1999 for land art på et område ved Brusgård.

Kilder

Folkehøjskoler i Danmark
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Randers Kommune
Christophe Bonvin

Christophe Bonvin (født 14. juli 1965 i Riddes, Schweiz) er en tidligere schweizisk fodboldspiller (offensiv midtbane/angriber).

Bonvin spillede hele sin karriere i hjemlandet, hvor han tilbragte længst tid hos FC Sion. Her var han tilknyttet i samlet ti sæsoner, fordelt på to ophold. I 1997 var han med til at vinde det schweiziske mesterskab med klubben. Han var desuden tilknyttet Servette FC og Neuchâtel Xamax i henholdsvis to og tre sæsoner.

Bonvin spillede desuden 45 kampe og scorede otte mål for det schweiziske landshold. Han var en del af det schweiziske hold til EM i 1996 i England. Her spillede han to af schweizernes tre kampe, men kunne ikke forhindre, at holdet blev slået ud efter det indledende gruppespil.

Referencer

Eksterne henvisninger 

Fodboldspillere fra Schweiz
Fodboldspillere fra Neuchâtel Xamax
Fodboldspillere fra Servette FC
Fodboldspillere fra FC Sion
Deltagere ved det europæiske mesterskab i fodbold 1996
Johanne Andersdatter (Panter)

Johanne Andersdatter (Sappi eller Panter) (ca. 1400 – 1479) var en dansk adelsfrue og godsejer, gift med Niels Eriksen Banner.

Hun var datter af hr. Anders Nielsen (Panter) til Asdal og Knivholt og Ide Lydersdatter Holk.

Hun førte et spraglet panterdyr i sit våben og var af samme slægt som den fra kong Christoffer II's tid bekendte drost Laurents Jonsen. Hun kaldes også Sappi, men tilhører ikke denne slægt.

I sin ungdom blev hun angiveligt voldtaget af hr. Bonde Due til Torp, der dog ægtede hende. Han levede endnu 1430. Han skulle have bortført hende med tvang til Aalborg, "der hun var hans Fæstemø, og hendes Fader var død; da hendes familie modsatte sig hendes Frieri, fordi hun var eneste Barn og Arving til store Rigdomme". Med ham havde hun sønnen Mikkel Due, der nævnes 1455 som hendes søn, med hvem hun da beseglede.

Da hun efter hans død ægtede Niels Eriksen, blev denne ejer af hendes fædrenegård Asdal. Hun havde med hr. Niels Eriksen fjorten børn, der må være født i årene før 1440. Hun overlevede også ham i mange år, førte et stort hus og nød så stor anseelse, at hun 1462-63 var "kongelig Høvedsmand" (lensmand) i Vendsyssel. Efter slægtebogsangivelser skulle hun have haft sæde i Rigens Råd, men dette er mindre sandsynligt.

1473 oplod hun (til Asdal) til Dueholm Kloster to gårde i Vendsyssel i Sejlstrup Sogn, hvilket bekræftes af hendes børn, hr. Niels Nielsen, hr. Anders Nielsen af Kokkedal og fru Anne Skrams samt af svigersønnerne hr. Eske Nielsen (Høeg) af Lyngholm, Peder Rud, Peder Friis af Irup, Jens Mortensen Sefeld og Anders Munk af Torp. Hun udstedte 1476 kvittering til sin svigersøn Jens Mortensen af Refnæs. Hun døde 1479 og blev begravet hos hr. Niels i Dueholm Klosterkirke.

Kilder 

 
 Danmarks Adels Aarbog 1892 og 1949.

Lensmænd fra Danmark
Godsejere fra Danmark
Danskere i 1400-tallet
Joël Corminbœuf

Joël Corminbœuf (født 16. marts 1964 i Fribourg, Schweiz) er en tidligere schweizisk fodboldspiller (målmand).

Corminbœufs karriere, der strakte sig fra 1985 til 2000, blev hovedsageligt tilbragt hos Neuchâtel Xamax i hjemlandet. Her var han i 1987 og 1988 med til at vinde det schweiziske mesterskab. Han spillede også en enkelt sæson i fransk fodbold hos RC Strasbourg, og havde desuden et ophold på få måneder hos FC Zürich.

Corminbœuf spillede desuden otte kampe for det schweiziske landshold. Han var en del af det schweiziske hold til EM i 1996 i England. Han kom dog ikke på banen i turneringen, hvor holdet blev slået ud efter det indledende gruppespil.

Referencer

Eksterne henvisninger 

Fodboldspillere fra Schweiz
Deltagere ved det europæiske mesterskab i fodbold 1996
Fodboldspillere fra Neuchâtel Xamax
Fodboldspillere fra RC Strasbourg
Fodboldspillere fra FC Zürich
Personer fra Fribourg
Günther von Barby

Günther greve von Barby, herre til Mülingen (død 25. september 1572) var en tysk adelsmand og dansk hofembedsmand (ikke relateret til Andreas von Barby).

Han hørte til en gammel tysk, 1659 uddød greveslægt, af hvilken grev Borchard 1474 havde ledsaget kong Christian I på hans rejse i Italien, ligesom et par medlemmer stod i dansk krigstjeneste under Den Nordiske Syvårskrig. Hans forældre var Wulf greve von Barby, herre til Mülingen, og Agnesa grevinde af Mansfeld, der i alt havde tretten sønner og otte døtre. I sin ungdom tjente han hertug Johan Vilhelm af Sachsen-Weimar og derefter hertug Ernst II af Braunschweig-Lüneburg, hvem han 1557 fulgte på et tog ind i Frankrig. 1559 kom han tillige med sin ældre broder Borchard i kurfyrst August I af Sachsens følge til Danmark til kong Frederik II's kroning. Medens broderen vendte tilbage til Tyskland, hvor han dog i en række af år vedblev at stå i en art diplomatisk tjenesteforhold til Danmark, trådte grev Günther på kurfyrstens foranledning i kong Frederik II's tjeneste og blev 1563 af denne konge gjort væragtig. Han tjente derefter som hofjunker og deltog i Syvårskrigen, og efter at han i 1570 havde forpligtet sig til at tage fast ophold i Danmark, forlenede kongen ham med Spøttrup i Salling og gjorde ham 1571 til sin hofmarskal; året efter fik han endvidere Vestervig Kloster i forlening. Han var af et svageligt helbred, der atter og atter foranledigede udsættelse af hans påtænkte bryllup med Dorthe Krabbe Iversdatter og allerede 25. september 1572 bortrev ham ved en tidlig død. Hans fæstemø, der beholdt Spøttrup Len, ægtede siden Bendix Ahlefeldt, og efter dennes død fik hun Erik Lykke til Eskær.

Kilder 

 
 Hans Thomissøns Ligprædiken over ham, 1577.
 Danmarks Adels Aarbog 1885, s. 54. 

Grever fra Tyskland
Danskere i 1500-tallet
Tyskere i 1500-tallet
Hofmarskaller fra Danmark
Lensmænd fra Danmark
Personer i Den Nordiske Syvårskrig fra Danmark-Norge
Officerer fra Danmark
Palle Petersen (forfatter)

Palle Petersen (født 18. august 1943) er dansk forfatter. Han har udgivet 120 bøger, inden for næsten alle genrer.
Opvokset på Nørrebro i København og uddannet som lærer i 1968 fra Blaagaard Seminarium. Bosat i Grønland fra 1968-71 og har et hus i bygden Saqqaq, 120 km. nord for Ilulissat (Jacobshavn).

Forfatterskab og virke 
Hans første bog var "Miki - En grønlandsk slædehund" 1971 - den handler om hans egne hunde, kom i 20.000 eks. og i fem lande. Siden 1975 har han levet som forfatter.

Petersen har skrevet en lang række børnebøger, især omkring Grønland og børn i u-lande, desuden flere serier af historiske bøger til undervisning og seks historiske romaner for voksne. Sidst: "Fandens Heks", "Christian den 4. i krig og kærlighed" og "Bødlens Lille Helvede", som trykte bøger og e-bøger 2013-14

Han har rejst over hele verden for Danida, Unicef, Mellemfolkeligt Samvirke, og DR - har lavet henved 100 radiousendelser til DR.
Har inden for de sidste fire år rejst i Grønland, Cuba, Nepal, Malaysia, Indien, Sri Lanka og Myanmar - bøger og radioudsendelser for DR P1 derfra. Arbejder en del af året på Tenerife - og er Grønland, hvorfra han har skrevet 20 bøger.

Eksterne henvisninger 
 Hans hjemmeside
 
 Palle Petersen på litteraturpriser.dk
 Palle Petersen på litteratursiden.dk
 Palle Petersen på Forfatterweb.dk

Personer i Kraks Blå Bog
Børnebogsforfattere fra Danmark
Modtagere af Kulturministeriets Børnebogspris
Personer fra Nørrebro