kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Oscaruddelingen 1935

Oscaruddelingen 1935 var den syvende oscaruddeling hvor de bedste film i 1934 blev æret med en oscarstatuette af Academy of Motion Picture Arts and Sciences. Uddelingen blev afholdt 27. februar på Biltmore Hotel i Los Angeles, USA. 

Frank Capras romantiske komedie Det hændte en nat blev den første film der vandt alle de 4 store priser: bedste film, bedste instruktør, bedste mandlige hovedrolle, bedste kvindelige hovedrolle og bedste filmatisering. 

Katehorierne bedste klipning, bedste musik og Oscar for bedste sang blev indført dette år.

Shirley Temple vandt ungdomsprisen dette år i en alder af 6 år, og er dermed den yngste oscarvinder nogensinde.

Priser

Eksterne Henvisninger 
Oscar Legacys hjemmeside

1935
Kultur i 1935
Valentin von Berger

Valentin von Berger (10. november 1739 i Celle – 29. juli 1813) var en dansk officer, bror til Johan Just von Berger og far til Johan Erik von Berger.

Berger var først løjtnant i hannoveransk tjeneste, men kom 1764 i dansk og blev ansat som kaptajn i Fynske Dragonregiment, hvor han året efter blev eskadronschef, 1774 major og 1779 oberstløjtnant. Det følgende år ved oprettelsen af Sjællandske og Holstenske Husarregiment overgik han til førstnævnte som næstkommanderende, avancerede til oberst og blev 1789, da begge regimenter var forenede til ét, dets første chef. 1795 udnævntes han til generalmajor, 1803 blev han hvid ridder, 1810 generalløjtnant.

Berger ansås for en kyndig rytterofficer og havde bl.a. sæde i den kommission, der under landgrev Carl af Hessens forsæde 1790 blev nedsat for at udarbejde bedre reglementer for kavaleriet. Om han også havde evne til at kommandere større troppeled under feltforhold, lader der sig fra den her hjemme dådløse periode, hvori hans manddomsalder faldt, vanskelig drage nogen erkendelse. Som brigadekommandør i efteråret 1806 pådrog han sig stærk dadel af kronprinsen, fordi han på det blotte rygte om, at de franske tropper ville gå over den holstenske grænse, lod sine afdelinger hastig retirere og derved til dels fremkaldte panik i hærkorpset. De ham givne instruktioner var dog meget utydelige, og kronprinsen lagde selv senere liden vægt på det forefaldne, og i 1812, da hele Hæren var sat på krigsfod, havde han kommando som divisionsgeneral. Berger døde imidlertid, forinden de krigerske begivenheder tog deres begyndelse, 29. juli 1813.

Han var gift med Anna Elisabeth von Schilden (25. april 1745 – 10. juli 1787). Sammen med 2 brødre
naturaliseredes han 1776 som dansk adelsmand.

Kilder 
 S.A. Sørensen, "Valentin von Berger", i: C.F. Bricka (red.), Dansk Biografisk Lexikon, København: Gyldendal 1887-1905.
 Meddelelser fra Krigsarkiverne II.

Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Generalløjtnanter fra Danmark
Riddere af Dannebrog (1671-1808)
Valentin
Personer i Englandskrigene fra Danmark-Norge
Danskere i 1700-tallet
Danskere i 1800-tallet
Personer fra Hannover
Kavaleriofficerer fra Danmark
Katangaløve

Katangaløven (latin: Panthera leo bleyenberghi) er en underart af løven, der lever i det sydvestlige Afrika, bl.a. Namibia, Angola og DR Congo. Typearten, som den blev navngivet efter, var fra Katanga.

Kilder og eksterne henvisninger 

Løver
Berger (adelsslægt)

von Berger er en hannoveransk lavadelig slægt, som også havde en dansk gren. Den uddøde i Danmark 1877.

Den 31. maj 1717 blev rigshofråd Johann Heinrich Berger adlet i Wien af kejser Karl VI med navnet "Berger" og prædikatet "Edler von". Af hans sønner var Johann Samuel von Berger livlæge i Celle og Johann August von Berger gehejme-justitsråd ved samme hof.

Johann Samuel von Berger var fader til kgl. livlæge Johan Just (1723-1791), Johan Samuel, generalløjtnant Valentin (1739-1813) og Samuel Georg von Berger, som alle 1776 og 1777 blev naturaliserede som danske adelsmænd.

Kilder 
 Friedrich Wilhelm Boldewin Ferdinand von dem Knesebeck, Historisches Taschenbuch des Adels im Königreich Hannover, Hahn 1840, s. 79. Online hos Google Books

 
Berger
Berger
Transvaalløve

Transvaalløven (latin: Panthera leo krugeri) er en underart af løven, der lever i Sydafrika. Forekomsten af et recessivt gen hos denne underart kan give løven en hvidlig pels.

Noter 

Løver
Congoløve

Congoløve  eller nordøstlige Congoløve (Panthera leo azandica), også kendt som Uganda løve, blev foreslået som en løve underart fra det nordøstlige Belgisk Congo og den vestlige del af Uganda.

Taksonomisk historie 
I 1924, foreslog den amerikanske zoolog Allen, trinomen Leo leo azandicus, og beskrev en hanløve som type eksemplar, som fandtes på American Museum of Natural History. Denne løve var blev dræbt i 1912 af museets personale som et led i en zoologisk samling bestående af 588 carnivore (kødæder). Allen indrømmede et tæt slægtskab til L. l. massaicus i forhold til kraniel og dental karakteristika, men hævdede, at hans type eksemplar afveg i pelage farve.

Den britiske taxonomist Pocock underordnede løver til slægten Panthera i 1930, da han skrev om de asiatiske løver. Tre årtier senere, anerkendte Ellerman og Morrison-Scott  kun to løve underarter, nemlig Asiatic P. l. persica og Den Afrikanske P. l. leo.

Distribution og befolkningen status

I Congofloden bækkenet, ligger Virunga nationalpark i Demokratiske Republik Congo og den tilstødende  Queen Elizabeth nationalpark i Uganda kan være en potentiel højborg for løver i Centralafrika, hvis krybskytteri bliver bremset og byttedyr komme sig.

Løver er også til stede i Ugandas Kidepo Valley og Murchison Falls nationalparker, i Centralafrikanske Republik, i Rwandas Akagera nationalpark og i det sydlige Sudan.

I 2008 blev der gennemført undersøgelser i Upemba og Kundelungu nationalparker beliggende i Den Demokratiske Republik Congo, men der blev ikke fundet tegn på løve tilstedeværelse. Der er en enkelt løve bevarelsegruppe i Republikken Congo, nemlig i Odzala nationalpark, hvor der siden 1995 ikke har været tegn på løve tilstedeværelse men dette blev opdaget under undersøgelsen. I Gabon kan løver være så godt som udryddet.

Se også 
 Panthera

Referencer

Eksterne henvisninger 

Løver
fr:Lion du nord-est du Congo
Tsavoløve

Tsavoløven (latin: Panthera leo nubica) er den eneste underart af løven, hvor hanløven ikke har en manke. Den lever ved Tsavofloden i Tsavo nationalpark i Kenya. I slutningen af 1800-tallet blev to Tsavoløver, på engelsk kendt som "The Tsavo Man-eaters" (Tsavomenneskeæderne), berygtet for flere fatale angreb på jernbanearbejdere i Kenya.

Løver
Kapløve

Kapløven (latin: Panthera leo melanochaitus) er en uddød underart af løven.
Muligvis var kapløven identisk med den nulevende Transvaalløve (Panthera leo krugeri).

Kilder og eksterne henvisninger 

Løver
Christian Glarbo

Christian Erik Nielsen Glarbo (23. februar 1875 i Torrild – 1. august 1920 i København) var en dansk teolog.

Glarbo blev cand. theol. 1898, erhvervede universitetets guldmedalje 1900, studerede i længere tid i udlandet og tog 1905 licentiatgraden med Den kristelige Erkendelse. Han virkede i nogle år som lærer, blev docent i nytestamentlig eksegese 1910 og professor i dogmatik og etik 1916. Han har skrevet blandt andet Moral og Religion (1912) og Christian science (1913).

Han er begravet på Ordrup Kirkegård.

Kilder

Eksterne henvisninger 
 

Teologer fra Danmark
Bibelforskere
Professorer fra Københavns Universitet
Faglitterære forfattere fra Danmark
Dansksprogede forfattere fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Danskere i 1900-tallet
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Salmonsens
Modtagere af Københavns Universitets guldmedalje
Survival of the Fattest

Survival of the Fattest er en skulptur af en udslidt benet afrikansk mand, der bærer på en enorm fed hvid kvinde med en vægt i hånden. Skulpturen lavet af Jens Galschiøt i 2002 som et symbol på den skæve fordeling af verdens ressourcer. Titlen minder om Charles Darwins berømte udtryk Survival of the fittest.

Skulptur og symboler 
Den 3,5 meter høje bronzeskulptur blev skabt i 2002 og er en stor fed kvinde fra den vestlige verden, der sidder på skuldrene af en udsultet afrikansk mand. Kvinden er retfærdighedsgudinden Justitia. Hun  holder en vægt i hånden som symbol på retfærdighed, men hendes øjne er åbne for at vise, at retfærdighed har udartet til selvretfærdighed og uvilje mod at se den åbenlyse uretfærdighed.

På skulpturen står: 
Jeg sidder på ryggen af en mand
Han er ved at segne under min byrde
Jeg vil gøre alt for at hjælpe ham
Undtagen at træde ned fra hans ryg

Ideen med skulpturen er at skabe en dialog omkring den skæve fordeling af ressourcer i verden.

Skulpturen har været udstillet på WTO topmødet i Hongkong for at sætte fokus på de uretfærdige regler for verdenshandel. Men den har også indgået i mange andre manifestationer fx i London, Athen, Paris og rundt om i Danmark. Samtidig er den blevet et yndet symbol på uretfærdigheden og indgår i plakater verden over.
Der er to Survival of the Fattest skulpturer: den ene er udstillet permanent i den danske by Ringkøbing og den anden bruges fortsat til kunst-manifestationer.

Udstilling på COP15

I 2009 på FNs 15. klimakonference (COP15) lancerede Jens Galschiøt et projekt kaldet 7 meter, hvor han brugte "Survival of the Fattest" som en del af happeningen.
Survival of the Fattest blev placeret i Københavns havn ved siden af Den Lille Havfrue.

I 2006 var skulpturen udstillet i Ringkøbing i anledning af, at Kunstforeningen for Ringkøbing og omegn havde 40 års jubilæum. Mange af byens borgere blev så glad for skulpturen, at de satte en indsamling i gang for at købe skulpturen til byen. Der blev indsamlet både private og offentlige midler. Skulpturen er nu permanent udstillet på havnen i Ringkøbing.

Referencer

Skulpturer af Jens Galschiøt
Carl Tellequist

Carl W. Tellequist (1738 – 28. december 1817 i Grenaa) var en dansk-norsk officer.

Karriere 
Han var svensk af fødsel og måske af adelig byrd, eftersom han var gift med en komtesse Ahlefeldt. Tellequist blev sekondløjtnant 1761, fik premierløjtnants karakter 1760 og blev derefter ansat som sekondløjtnant ved 1. bergenhusiske nationale infanteriregiment. Han erholdt kaptajns karakter 1763, idet han nød den gage, der var fastsat for den 14. sekondløjtnant ved Kongens Regiment i København, hvilken post holdtes vakant. Han blev virkelig kaptajn ved pløenske gevorbne regiment 1764, major af infanteriet 1774, kompagnichef ved nordenfjeldske infanteriregiment fra 1776 til 1788, men var dog i dette tidsrum omtrent i 11 år ansat ved viborgske regiment nemlig fra 1785 til 1786. Han blev tertsmajor ved nordenfjeldske regiment 1787, ansat ved holstenske infanteriregiment fra 1787 til 1803, blev sekondmajor med fuld gage 1790, fik oberstløjtnants karakter 1791, virkelig oberstløjtnant ved oldenburgske infanteriregiment 1796 og oberst af infanteriet 1797.

Tellequist var chef for 2. jydske infanteriregiment fra 1803 til 1809, da han blev chef for Generalkommandoen i Nørrejylland; han boede da i Randers. Dette var hans niende forsættelse og han endte som generalmajor og Kommandør af Dannebrog.

Under Englandskrigene 

Øen Anholt var blevet besat af englænderne i 1809, og Anholts tilbageerobring var kong Frederik VI magtpåliggende. Den 15. februar 1810 fik Tellequist, i sin egenskab af øverskommanderende i Jylland, ordre til en ekspedition, hvis formål var at generobre øen, tage besætninger til fange og ødelægge fyret. Først den 13. marts lykkedes det at få styrken samlet i Gjerrild Bugt, men kanonbådene var mangelfuldt bemandede. Hårdt vejr medførte flere gange at man var nødt til at udskibe de indskibede tropper, og tre gange afgik ekspeditionen men hver gang blæste det op til østlig storm så man måtte vende om. Da imidlertid de engelske orlogsskibe begyndte at vise sig, fik general Tellequist den 11. april ordre til at opgive ekspeditionen. I 1811 blev angrebet dog gennemført 25.-27. marts, men endte med et nederlag for danskerne.

I 1812 blev han sat under tiltale for "interesseret administration", dvs. korruption, men blev frikendt 1813 og tog afsked samme år. Han døde den 28. december 1817 i Grenaa.

Oberst Nicolai Tidemand (1766-1828) har noteret følgende om Tellequist i sine erindringer: "Var en duelig Regiments Officier, men uden videnskabelig Dannelse."

Kilder 
 Carl Johan Anker, Biografiske Data om 330 norske Generalspersoner, 1885. Online hos Google Books

Generalmajorer fra Danmark
Kommandører af 1. grad af Dannebrog
Personer i Englandskrigene fra Danmark-Norge
Danskere i 1700-tallet
Danskere i 1800-tallet
Antoine-Jean Saint-Martin

Antoine-Jean Saint-Martin (født 17. januar 1791 i Paris, død 17. juli 1832 sammesteds) var en fransk orientalist.

Saint-Martin studerede østerlandske sprog under Silvestre de Sacy, særlig koptisk og armenisk, udgav 1811 Notice sur l’Égypte sous les Pharéons, 1818—22 Mémoires historiques et géographiques sur l’Armenie og 1820 Recherches sur l’époque de la mort d’Alexandre.

Samme år blev han medlem af Académie des inscriptions et belles-lettres, 1824 bibliotekar hos kongen og inspektør over den orientalske afdeling af det kongelige trykkeri. Ved Julirevolutionen mistede han begge disse stillinger og døde to år efter i dyb armod. Længe efter hans død udkom: Fragments d’une histoire des Arsacides (1888).

Kilder 

 

Orientalister fra Frankrig
Bibliotekarer fra Frankrig
Faglitterære forfattere fra Frankrig
Franskmænd i 1800-tallet
Personer fra Paris
Salmonsens
Medlemmer af Académie des inscriptions et belles-lettres
Min indre svinehund

Min Indre Svinehund er en serie på 22 tons tunge sorte beton skulpturer, skabt af den danske billedhugger Jens Galschiøt i november 1993. Tyve skulpturer blev opstillet i tyve byer i Europa, uden tilladelse fra myndighederne. Ifølge kunstneren Jens Galschiøt symboliserer skulpturen forsvaret af vores samfunds grundlæggende værdier. Skulpturen har som budskab, at vi alle har noget ondt og noget godt i os, og vi alle har en latent dæmon i os, og vi har en forpligtelse til at holde styr på det onde.

Opstilling 
I november 1993 blev den et tons tunge sorte svinehund skulptur, opstillet i tyve byer i Europa inden for 55 timer, Opstillingerne var ulovlige, og de lokale myndigheder havde ikke kendskab til projektet og de skabte en omfattende debat i politiske kredse, i pressen og i offentligheden. Flere steder blev der fundet en permanent opstilling for skulpturen, der var en gave til byen.
Mere end 100 frivillige deltog i Skulptur manifestationen, der af pressen blev kaldt den største kunsthappening i Europa og der er vel tale om en af de første stykker egentlig ”street art” udgået fra dansk grund.

Byer happeningen blev opført i

10 år efter 
I anledning af 10-årsdagen i 2003 igangsatte Jens Galschiøt og hans medarbejdere en eftersøgning for at finde ud af, hvad der er sket med hver enkelt af de 20 skulpturer. 
Svinehundenes skæbne varierer en hel del. I nogle byer statuen har været gemt væk eller endda ødelagt. Alle tre skulpturer der blev opstillet i Frankrig, er forsvundet.

I andre byer fandt ”Min Indre Svinehund” en fremtrædende permanent plads. I Bonn er den endda blevet optaget i den tyske statens kunstsamling og står på museet. Jubilæet blev fejret under det Europæisk Sociale Forum 12-15. november 2003 i Paris, hvor to svinehunde deltog i den store manifestation sammen med skulpturen ”Survival of the Fattest” og 14 Hungerdrenge.

Referencer 

Skulpturer af Jens Galschiøt
Gustav Gotthard von Blücher

Gustav Gotthard von Blücher (3. juni 1737 i Rostock – 30. december 1808 i København) var en dansk amtmand, bror til Gebhard Leberecht von Blücher.

"Den franske Blücher", ældre broder til fyrsten af Wahlstatt, kom ung til Danmark, blev fændrik ved Fodgarden 1756 og var avanceret til karakteriseret kaptajn i 1762, da han på grund af en respektstridig ytring over for Claude-Louis de Saint-Germain måtte tage sin afsked. Blücher deltog på fransk side i Syvårskrigens sidste felttog, men vendte straks efter Saint-Germains fald tilbage, blev major ved 2. jyske regiment og generaladjudant. Han ægtede 31. august 1769 i Wellingsbüttel enkegrevinde Christine Sophie Castell-Remlingen, født Holstein-Holsteinborg (1740-1772), efter at have besejret sin af hoffet støttede rival, Conrad Holck, og ved J.H.E. Bernstorffs hjælp opnået den som betingelse for partiet nødvendige kammerherrenøgle. Han blev året efter landfoged i Bredsted, som han i 1784 nåede at få gjort til et særskilt amt, hvilket dog igen lagdes under Flensborg Amt, efter at Blücher i 1799 havde taget sin afsked. Denne var fremkaldt ved hans af fornærmende stridsskrifter ledsagede processer mod Rentekammeret og Overretten i Gottorp. Sine sidste år levede han i Gentofte og døde i svigersønnen Joachim Bernstorffs hus i København 30. december 1808. Blücher fik Dannebrogordenen i 1778. Hans voldsomme og stridbare natur var parret med godmodighed. Frederik VI skattede hans retsindighed.

Kilder 
 Jørgen Bloch, "Gustav Gotthard von Blücher", i: C.F. Bricka (red.), Dansk Biografisk Lexikon, København: Gyldendal 1887-1905.
 Wigger, Gesch. d. Fam. v. Blücher II, I, 131 ff.
 Nachrichten über das Amt Bredstedt, Altona 1821.
 Blüchers egne stridsskrifter og procesakter (1796-99).

Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Gustav Gotthard
Amtmænd fra Slesvig
Riddere af Dannebrog (1671-1808)
Officerer fra Danmark
Danskere i 1700-tallet
Personer fra Rostock
Kammerherrer fra Danmark
Wakeup Copenhagen

Wakeup Copenhagen er et lavprishotel, der ligger på Kalvebod Brygge i København. Hotellet er ejet af, og drives af, Arp-Hansen Hotel Group, der også ejer det nærliggende Tivoli Hotel. Wakeup Copenhagen er tegnet af den danske arkitekt Kim Utzon, der også står bag Tivoli Hotel og Copenhagen Island. Wakeup Copenhagen blev opført i 2009 og har 510 værelser fordelt på 13 etager.

Se også 
 Københavns hoteller

Eksterne henvisninger 
 Wakeup Copenhagen hjemmeside

Etableret i 2009
Hoteller i København
Kalvebod Brygge
Grand Hotel (København)

Grand Hotel er et københavnsk hotel, beliggende på Vesterbrogade, tæt på Københavns Hovedbanegård og Rådhuspladsen. 
Bygningen kan dateres tilbage til 1890. Hotellet er senest renoveret i 2005, men indretningen er stadig holdt i en klassisk stil.  

Hotellet ejedes af Arp-Hansen Hotel Group til 2017, hvor det blev købt af den svenske hotelfond Midstar.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Grand Hotels hjemmeside

Hoteller i København
Vesterbro
Eibseeseilbahn

Eibseeseilbahn (på dansk: Eibsee Svævebane) var en svævebane i Bayern i det sydlige Tyskland. Svævebanen gik fra Eibsee, der ligger ved søen Eibsee, til toppen af Zugspitze, Tysklands højeste bjerg, og var en del af konceptet Zugspitze rundtur. 

Eibseeseilbahn åbnede i 1963. Dalstationen lå ved Eibsee i en højde af 1.005 moh. og topstationen, der ligger på toppen af Zugspitze, ligger i en højde af 2.950 m.o.h. Banen blev bygget for at skabe mulighed for en hurtigere adgang til Zugspitze, der danner grænse til Østrig. Hidtil var adgang fra den tyske side af bjerget kun muligt med Bayerische Zugspitzbahn, tandhjulsbanen fra Garmisch-Partenkirchen, som ikke gik helt til toppen så man måtte tage den sidste strækning med svævebanen Zugspitz-Gletscherbahn. Det er Bayerische Zugspitzbahn, der også ejer og driver de to nævnte svævebaner, og det er derfor almindeligt, at turister tager en Zugspitze Rundtur, hvor alle tre transportmidler prøves.

Fra 21 december kan man benytte den nye Seilbahn Zugspitze, der vil kører, hvor Eibseeseilbahn kørte. Til den 21 December kører tandhjulsbanen i halvtimesdrift mellem Eibsee og Zugspitzplatt.

Fremtidige ændringer 
Der er planlagt en udbygning (fornyelse) af Eibseeseilbahn. Den nuværende Eibseeseilbahn kører videre indtil slutningen af vintersæsonen 2015/16 (Eibsee Seilbahn lukker dog lidt før sæsonafslutningen nemlig allerede mandag den 2 april. Det bliver dermed sidste mulighed, for at kører med Eibsee Seilbahn. Herefter overtager tandhjulsbanen og kører sommeren over i 1/2-times drift (fra Eibsee), og Gletscherbanen klarer det sidste stykke fra Zugspitzplatt til Zugspitzgipfel. 

I vinteren 2017 åbner den nye Seilbahn Zugspitze (til den tid har den nyt navn "Seilbahn Zugspitze") Datoen er fastlagt til 21 December. Der bliver 2 nye kabiner, der hver kan tage 120 passagerer og kører med en kapacitet på 700 passagerer i timen (mod op til 300 i dag). Endvidere erstattes de to gamle pyloner af en enkelt pylon, der bliver verdens højeste med 127 meter.

Endvidere får Seilbahn Zugspitze  flere verdensrekorder - verdens højeste pylon til kabelbaner (127 meter), og verdens længste spændefelt fra pylon til toppen på 3.213 meter.

Tekniske data 
Eibseeseilbahn havde følgende specifikationer:
 Længde: 4.450 meter
 Vertikal stigning: 1.950 meter
 Antal pyloner: 2 stk
 Pylonernes højde: 65 og 85 meter
 Antal kabiner: 2 stk
 Antal passagerer pr. kabine: 44 personer
 Bærewirernes dimension (tykkelse): 46 mm
 Trækkablernes dimension (tykkelse): 29 mm'
 Drivkraft: Elektricitet (750 kW) Turens varighed: 10 minutter Gennemsnitshastighed: 36 km/h Kapacitet: 300 personer i timen, hver vej''

Hver af de to kabiner kørte på to bærewirer (kabler - tysk: tragseil) og og blev trukket hver af to trækkabler (tysk Zugseil).

Referencer

Links 
 Eibseeseilbahn på "Lift-World" 
 Pylon I  on skyscraperpage
 Pylon II  on skyscraperpage
 Neue Eibsee-Seilbahn  på zugspitze.de (tysk)
 

Svævebaner
Bayern
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Tyskland
Alperne
Copenhagen Island

Copenhagen Island Hotel er et af Københavns store hoteller med 325 værelser. Hotellet ligger på en lille kunstig ø ved Københavns havn i området Kalvebod Brygge og åbnede den 25. juni 2006. Hotellet ejes af Arp-Hansen Hotel Group, der også ejer 10 andre hoteller i København, heriblandt Hotel Phoenix Copenhagen, Hotel Imperial, Wakeup Copenhagen og Tivoli Hotel. Copenhagen Island er tegnet af arkitekten Kim Utzon, der også har tegnet Tivoli Hotel og  Wakeup Copenhagen. Hotellets lobby præges af et stort glaskunstværk, der er lavet af kunsthåndværkeren Lin Utzon.

Eksterne henvisninger
 Hotel Copenhagen Island hjemmeside

Etableret i 2006
Hoteller i København
Kalvebod Brygge