kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Étienne-Nicolas Méhul

Étienne-Nicolas Méhul (født 22. juni 1763 i Givet, død 18. oktober 1817 i Paris) var en fransk komponist.

Méhul begyndte sin musikergerning allerede i 10-års-alderen som organist i sin fødeby. 1778 kom han til Paris og fik ved gode anbefalinger en sikret stilling som lærer. Bekendtskabet med Gluck og opførelsen af dennes Iphigénie en Tauride greb Méhul i den grad, at han besluttede at blive operakomponist. Efter mange skuffelser fik han da operaen Euphrosine et Conradin frem (1790); den spilledes på Opéra Comique og gjorde opsigt ved sin dramatiske kraft. 1792 fulgte Stratonice og derefter en række operaer, af hvilke Le jeune Henri (1797) er mest bekendt, dels fordi den ved opførelsen blev udpebet, da terroristerne ikke vilde tåle et scenisk værk, hvori en konge fremstilledes og tilmed sympatetisk, dels på grund af ouverturen, en art jagtstykke, der har holdt sig til vore dage som vidnesbyrd om Méhuls evner som orkesterkomponist.

Da konservatoriet grundlagdes (1794), blev Méhul en af dets inspektører, og på same tid optogs han i Akademiet. Revolutionstiden var ikke hans frembringelser og talent gunstig. Da den var til ende, levede han op på ny som komponist, og i stedet for pligtarbejder som republikanske hymner og kantater eller mindre ting som patriotiske sange, hvoriblandt den berømte Chant du départ, begyndte han atter at skrive for scenen og fik en række operaer opførte, deriblandt L’irato (1801), Une folie — motivet som i Du Puys "Ungdom og Galskab" — (1802), Le trésor supposé ("Skatten") (samme år), Uthal (1806) og frem for alle Joseph, Méhuls berømteste og betydeligste værk (1807). Herefter komponerede Méhul kun lidet; i den bevægelse i fransk musik, der betegnes med navnet Spontini, fulgte Méhul ikke med; mismodig over at sættes i skygge trak han sig i flere år tilbage til syden for at søge lindring for en brystsygdom. Ved sin død havde han dog ophold i Paris.

Méhuls menneskelige egenskaber som ven, rådgiver og lærer sættes meget højt; som komponist blev det navnlig hans opgave at højne den franske komiske opera (for hvilken bland andet også Joseph skreves), der i længere tid var dyrket ret dilettantisk. Hans forbillede var Gluck, og han stræbte som denne at virke dramatisk og at skrive i en enkel og ædel stil. Som sin mester vilde han påvirke tilhørerens fantasi ved en farverig instrumentation og vovede sig her helt ud i det eksperimenterende. Méhul når ikke sit forbillede i patos og fantasifuldhed, men hans musik er klar, sikkert formet, nobel og blid, undertiden lidt borgerlig følsom.

Kilder 

 

Operakomponister fra Frankrig
Franskmænd i 1700-tallet
Franskmænd i 1800-tallet
Romantikkens komponister
Filigran

Filigran (af latin filigrana, fransk filigrane) er en delikat og vanskelig form for metalsmykkearbejde. Det indebærer arbejder som er lavet af meget tynde tråde (latin filum) og små perler eller kugler (latin granum), sædvanligvis af sølv og guld. De tynde tråde loddes sammen til ornamenter og artistiske former og fæstes på et underlag eller ramme.

Filigranarbejder anvendes bl.a. til smykker og kendes helt tilbage fra antikken. I metode minder det en del om kniplingsbroderier. En teknik som ikke må forveksles med filigran består i at punktere en eksisterende metalgenstand med huller i bestemte mønstre.

Selv om filigran i dag er en meget speciel gren indenfor ædelsmed-uddannelsen tid har det i historisk tid været en del af guldsmedehåndværket.

I Haandbog for Guld- og Sølvarbejdere deles filigran i to slags arbejder, kornarbejder (kørnerarbejde, grain, kuglearbejde) og filigran, der trods navnet, fortrinsvis opfattes som trådarbejde. I praksis kombineres teknikkerne ofte. De små kugler, som benyttes, kan fremstilles ved at hælde smeltet ædelmetal ud over en glat jernkugle nedsænket i vand. Størrelsen på kuglerne bestemmes af højden, som metallet falder fra, temperaturen og metalstrålens finhed. Eller ved at man pakker små trådstykker i kulstøv i en lukket digel, således at stykkerne ikke rører hinanden, smelte metallet, og sortere kuglerne fra bagefter. Sortering efter størrelse kan gøres med en sigte. Kuglerne monteres med gummilim og loddes forsigtigt fast. 

Tråden kan formes ved at køres igennem en særlig mønstervalse, kaldet en cordeermaskine, der giver tråden en skrueform. Derpå hamres eller valses tråden let fladtrykt, så den får krusede kanter. Dette synes at være modebetinget. Tråden klippes og formes til de ønskede figurer, idet man først laver hovedfigurerne af lidt tykkere tråd, og efter fastlodning af disse, udfylder figurerne med stykker formet af tyndere tråd, der holdes let i spænd af de fastloddede tråde. Disse tyndere tråde loddes så forsigtigt fast. 

Filigran går tilbage til oldtiden og har været populært i mange kulturer som bevis på en guldsmeds tekniske og håndværksmæssige dygtighed, bl.a. i kunst fra vikingetiden.

Filigran var populært i Frankrig i perioden fra 1660 og til slutningen af 1800-tallet.
Filigran er stadig meget populært i Indien og andre asiatiske lande.

Kilder og henvisninger

Se også
 Filigranologi

Smykker
Håndværk
Filigranologi

Filigranologi er læren om vandmærksmønstre baseret på guld- og sølvtrådsarbejder. Dette bruges bl.a. til at tidsbetemme historiske dokumenter.

Se også 

 Filigran

Kilder / Ekstern henvisning 

 
 

Smykker
Ornamentik
Clayton (Manchester)

Clayton er en forstad til byen Manchester i det norvestlige England. Forstaden Clayton er beliggende ca. 5 km. øst fra byens centrum. Navnet Clayton kommer fra Clayton-familien, der ejede store områder i forstaden. Der ligger desuden en kirke ved navn Church of St Cross i forstaden. Den blev bygget i det 19. århundrede. 

Clayton var hjemsted for Manchester United F.C. i 17 år, fra 1893 til 1910.

Se også 
Bank Street (stadion)
Sankt Willibrord

Manchester
Bydele og forstæder i England
Nicolas Isouard

Nicolas (eller Nicolò) Isouard (6. december 1775—23. marts 1818) var en fransk komponist.
 
Isouard var født på Malta (hvorfor han også jævnlig findes benævnt Nicolò de Malte) af velhavende forældre, hvis plan det var at gøre ham til købmand. En tid lang dyrkede han da musikken samtidig med at fungere i et bankinstitut, men senere opgav han ganske planerne om handelsvejen. 1794 debuterede Isouard med en opera, der opførtes i Firenze uden synderlig held, og nogen rigtig glæde af sine frembringelser opnåede Isouard først, da han 1799 havde begivet sig til Paris - efter at Malteserordenen, hvis kapelmester han var, havde mistet øen.

1802 slog Isouard igennem med operaen Michel Ange, der fulgtes af andre Opéras-comiques, kulminerende (1810) med Cendrillon (Askepot eller Den lille grønne sko, opført i København 1812), vistnok Isouards mest yndede opera. En stor fordel havde det hidtil været for Isourad, at han på Opéra-comiques område omtrent stod uden medbejler til publikums gunst. Nu (1811) vendte imidlertid Boieldieu tilbage fra Rusland og forøgede sit alt tidligere vundne ry med operaen Jean de Paris (1812).

Der opstod herefter en kappestrid mellem de to musikere, i hvilken Isouard vel lå under, men som dog havde den kunstneriske betydning for ham, at den tvang ham til at forlade sin hidtidige, letløbende italienske skrivemåde for at nå det franske sangspils finere udarbejdede stil - uden at Isouard imidlertid i operaerne Jeannot et Colin (1814) og Joconde (samme år) tilsatte sin medfødte evne til at undfange smukke og yndefulde melodier. Den ophidsende konkurrence - i forbindelse med et uregelmæssigt levned - bidrog imidlertid til den sensible og forfængelige kunstners tidlige død.

Kilder 

 

Operakomponister fra Frankrig
Franskmænd i 1800-tallet
Personer fra Malta
Franskmænd i 1700-tallet
Maine Road

Maine Road var Manchester City F.C.'s hjemmebane fra 1923 til 2003, indtil de flyttede til det mere moderne (nuværende) stadion, Etihad Stadium i 2003. Stadionet er projekteret af Archibald Leitch. 

Ved dets åbning var Maine Road det største klubstadion i England. Wembley Stadium, som åbnede et par måneder tidligere, havde plads til 127.000 tilskuere, men det var dog ikke et klubstadion.

Som et direkte resultat af Hillsborough-katastrofen, og den efterfølgende Taylorrapport gjorde, at stadionet blev ombygget til udelukkende at have siddepladser, hvilket fik kapaciteten ned på 35.000 tilskuere.

Første kamp på Maine Road var Manchester City mod Sheffield United F.C..

I de første år efter 2. verdenskrig deltes de store fodboldklubber i Manchester, Manchester City og Manchester United F.C., Maine Road, som følge af skader på Old Trafford efter et tysk angreb i 1941. Op til 1949 spillede Manchester United deres hjemmekampe på Maine Road, til en årlig leje på 5.000 GBP og deling af de offentlige indtægter.

Referencer 

Manchester United F.C.
Manchester City F.C.
Etableret i 1923
Fodboldstadioner i England
Idrætsanlæg i Manchester
Rombaken

Rombaken (nordsamisk: Rouppat; den samiske form Ruobbag sandsynligvis lånt fra norsk, og tyder på et oprindeligt efterled -angr, "trang [fjord]",  som i stednavnene Hardanger og Samnanger) er en fjordarm af Ofotfjorden i Narvik kommune i Nordland fylke i Norge. 

I bjerget på fjordens sydlige side er Ofotbanen sprængt ind. Omkring fjorden var der hårde kampe under slaget om Narvik i 1940. Under søslaget 13. april 1940 søgte tyske jagere ind til Rombaksbotn. 

Fjorden har indløb mellem Øyjordneset i nord og Narvik by mod syd, hvor den er omkring 344 m dyb, og strækker sig omtrent 20 km i øst-sydøstlig retning ind til fjordbunden,  hvor afstanden til den svenske rigsgrænse kun er ca. 8,2 km.

De inderste ni km af fjorden kaldes Rombaksbotn, som adskilles ved Straumen, hvor der går en moræneryg fra sidste istid ind i fjorden nordfra og danner en ca. 360 meter bred passage mellem den bredere ydre del og den smallere indre del.

Fjorden ligger mellem bjergene Dalstind i nord og Rombakstøtta i syd. Videre langs Rombaksbotnen ligger Haugfjell på nordsiden, mens Langryggen og Sildviktinden ligger på sydsiden. Rombakselven har udløb i fjordbunden.

Bebyggelser
Bosætningen langs Rombaken ligger som et bælte langs Europavejen med Øyjord på nordsiden og Straumsnes på sydsiden som de største steder. Omtrent midt mellem Narvik by og Straumsnes ligger industriområdet Djupvik. De mindre bebyggelser Leirvik, Trældal, Nygård og Hergot ligger mellem Øyjord og Rombaksbroen. Der er i dag ingen bosætning af betydning langs Rombaksbotn.

Trafik
E6 går langs nord- og sydsiden af Rombaken fra Øyjord til Narvik, og krydser Straumen via den 765 meter lange Rombaksbroen.
E10 følger traséen til E6 mellem Trældal og Bjerkvik.
Fv765 går fra E6/E10 til Øyjorda.
Den kommunale Sildvikvejen går fra E6 og halvvejs indover Rombaksbotn til Ytter-Sildvik.
Ofotbanen med Straumsnes og Rombak stationer på sydsiden af fjorden.

I 1927 blev der oprettet færgeforbindelse med sommerdrift mellem Narvik og Øyjord. Helårsdrift fra omkring 1930 til 1964.

Noter

Se også 
 Fjorde i Norge

Eksterne kilder/henvisninger

Fjorde i Nordland
Narvik
Jan Riesenkampf

Jan Riesenkampf (født 1963 i Zabrze, Polen) er en polsk digter, forfatter, essayist, litteraturkritiker og oversætter.

Forfattere fra Polen
Personer fra Zabrze
Carl Torp (officer)

Carl Torp (29. april 1798 i Korsør – 25. august 1869) var en dansk officer, far til F.L. Torp.

Han var søn af kancellisekretær, borgmester og byfoged i Korsør Andreas Torp (1767-1801) og Susanne født Hecquet (1775-1838). Han blev sekondløjtnant, premierløjtnant og kommanderede under Treårskrigen som ritmester 2. eskadron af 4. Dragonregiment, indtil han afgik til København. Han afgik fra Hæren som generalmajor af kavaleriet.

Han blev gift første gang 1818 med Anna Caroline Emilie von Bülow (28. oktober 1791 i Drammen – 13. april 1839), datter af kammerherre og oberst Frantz Christopher von Bülow, toldforvalter i Flensborg (1757-1835) og dennes første hustru Anna Maria født Werner (1768-1812), og anden gang med Frederikke Christiane Charlotte Sanne (1811 i Helsingør - ?), datter af løjtnant og tegnemester Nicolai Christian Sanne og Marie Cathrine født Mortensen.

Kilder 
 "F.L. Torp" i Thomas Hansen Erslew: Almindeligt Forfatter-Lexicon for Kongeriget Danmark med tilhørende Bilande fra 1814.
 Den dansk-tydske Krig i Aarene 1848-50: Udarbejdet paa Grundlag af officielle Documenter og med Krigsministeriets Tilladelse udgivet af Generalstaben, København: J.H. Schultz Forlag 1871, s. 1262.

Generalmajorer fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Personer i Treårskrigen fra Danmark
Riddere af Dannebrog
Personer fra Korsør
Frantz Christopher von Bülow

Frantz Christopher (von) Bülow (1757 – 8. marts 1835) var en dansk officer og kammerherre.

Han var farbror til sin navnefælle Frantz Bülow. Han sluttede sin militære karriere som oberst, var toldforvalter og postmester i Flensborg.

Han var første gang gift med Anna Maria Werner (1768-1812).

Kilder 
 Ferdinand von Krogh, "Bülow", Den høiere danske Adel, København: Chr. Steen & Søn 1866.

Officerer fra Danmark
Postfolk fra Danmark
Kammerherrer fra Danmark
Danskere i 1700-tallet
Danskere i 1800-tallet
Frantz Christopher
Toldembedsmænd fra Danmark
Christian Wind von Bülow

Christian Wind (von) Bülow (født 20. februar 1772, død 30. april 1838) var en dansk officer.

Han blev ritmester i Husarregimentet, 1805 karakteriseret  major, 1810 premiermajor og fik samme år oberstløjtnants karakter oq anciennitet, blev 1812 virkelig oberstløjtnant og 1814 karakteriseret oberst. Fra 1816 til sin død var han chef for Holstenske Lansenerregiment, og Bülow blev i mellemtiden 1831 generalmajor.

Han blev 1812 udnævnt til kammerherre, 16. maj 1824 til Ridder af Dannebrogordenen, 1. november 1828 Dannebrogsmand og blev 2. juli 1834 Kommandør af Dannebrog.

Han blev gift 31. august 1808 med Charlotte Amalie Dörschel (født 28. marts 1774, død 28. december 1846).

Kilder 
 Vilhelm Richter: Den danske Landmilitæretat 1801-1894, bind 1, København: Antikvariat Richard Levin & Co. ApS og Dansk Historisk Håndbogsforlag 1977, s. 71.
 Otto Vaupell, Den danske Hærs Historie til Nutiden og den norske Hærs Historie indtil 1814, København 1876, bind 2, s. 589.

Christian Wind
Generalmajorer fra Danmark
Kammerherrer fra Danmark
Kavaleriofficerer fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Kommandører af 1. grad af Dannebrog
Sørlandets Kunstmuseum

Sørlandets Kunstmuseum ligger i centrum af Kristiansand i Norge i lokaler som frem til 1970 rummet Kristiansand Katedralskole. Museet er en institution, og det blev oprettet i 1995, med Aust-Agder og Vest-Agder fylker som initiativtagere sammen med Kristiansand kommune og Christiansands Billedgalleri. Museet arbejder med både kunst og håndværk.

Museet driver med omfattende kunst aktiviteter som omfatter udstillinger af den permanente samling, midlertidige nutidige kunstudstillinger og rejseudstillinger til skoler og børnehaver.

Fonden vil arbejde for at skabe interesse, bevidsthed og kompetencer i forhold til billedkunst, kunsthåndværk og andre visuelle udtryksformer.

Museets samlinger er baseret på kunst, der tilhørte Christiansands Billedgalleri.

Eksterne henvisninger 
 Sørlandets Kunstmuseums hjemmeside

Kunstmuseer i Norge
Kristiansand
Museer etableret i 1995
Julij Martov

Julij Osipovitj Martov (, født Tsederbaum, ; født 24. november 1873 i Konstantinopel, død 4. april 1923), russisk marxist og venstre-socialdemokratisk politiker.

Martov var leder af mensjevik-fraktionen af Ruslands Socialdemokratiske Arbejderparti fra starten af 1900-tallet og deltog som sådan i kampen for social retfærdighed, demokrati og imod tsarismen.

I eksil i Vesteuropa formede han et personligt venskab og politisk samarbejde med den mere radikalt sindede Vladimir Iljitj Uljanov, bedre kendt som "Lenin". De samarbejdede ikke mindst i en årrække omkring redigeringen af den socialdemokratiske partiavis "Iskra" (Gnisten). Politisk var forholdet dog problematisk og modsætningene kulminerede under partikongressen i London i 1903 hvor partiet splittedes i væsentligst to store fraktioner kendt som bolsjevikkerne () og mensjevikkerne (), idet Lenins forslag til en ny stram og elitær organisationsstruktur opnåede et snævert flertal.

Martov var en stærk modstander af Lenins elitære og autokratiske partimodel og argumenterede at denne ville føre til despoti og udemokratiske tilstande, et synspunkt som støttedes af Rosa Luxemburg og i en lang periode også af Lenins senere kampfælle Trotskij.

Ved udbruddet af første verdenskrig var begge russiske socialdemokratiske fraktioner modstandere af Det russiske kejserriges deltagelse i krigen og i stedet appellerede til strejker og arbejderklassens modstand mod imperialistisk krig. Men også hos mensjevikkerne opstod der en  højrefraktion som i lighed med mange vesteuropæiske socialdemokrater var mere krigsvillige, blot havde denne færre tilhængere. Martovs "venstre-mensjeviker" holdt til det yderste fast ved krigsmodstanden og appellen til socialistisk revolution i lyset af krigsforberedelserne.

Eksterne henvisninger

Literatur 

 Getzler, Israel: Martov: - A Political Biography of a Russian Social Democrat, Cambridge University Press 2003 (first edition Melbourne University Press 1967/68), 268 pages.

Politikere fra Rusland
Russere i 1800-tallet
Russere i 1900-tallet
N.T. Bruun

Niels Thorup Bruun (født 19. januar 1778 i København –, død 8. juni 1823 på Bistrup) var en dansk litterat.

Som privilegeret teateroversætter oversatte og bearbejdede Bruun fra 1800 en snes år frem i tiden en mængde syngespil og komedier - en af hans bedste bearbejdelser er Ungdom og Galskab, som han indrettede til Édouard du Puys musik efter Jean-Nicolas Bouillys og Étienne-Nicolas Méhuls Une folie. Af August von Kotzebue har Bruun i særdeleshed oversat snese af komedier, og under påvirkning heraf forsøgte han sig selv med nogle originale arbejder (Hittebarnet, Betlerpigen, Bulderbassen et cetera), der dog alle gjorde fiasko. Som visedigter kendt og yndet af sin samtid (for eksempel Sankt Hansdag er Glædens og Midsommers Fest) var han derimod lidet værdsat som personlighed.

Kilder 
 

Digtere fra Danmark
Dramatikere fra Danmark
Oversættere fra Danmark
Dansksprogede forfattere fra Danmark
Danskere i 1700-tallet
Danskere i 1800-tallet
Personer fra København
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Salmonsens
Antoine Barnave

Antoine Pierre Joseph Marie Barnave (født 22. oktober 1761 i Grenoble, død 29. november 1793 i Paris) var en fransk revolutionsmand.

Barnave blev 1783 advokat ved parlamentet i sin fødeby. Fordelagtig kendt som frisindet publicist blev han 1789 valgt til medlem af Nationalforsamlingen i Paris, hvor han snart gjorde sig bemærket som glimrende taler og blev meget populær. I forsamlingens andet år stod han som hovedleder af dens venstre side i modsætning til Mirabeau, der nu var vundet af hoffet. Han var en redelig, fædrelandssindet politiker, men uden skarpsyn og noget forfængelig. Han kæmpede for byernes municipalfrihed, for oprettelsen af Nationalgarden, inddragelsen af gejstlighedens godser, for lige borgerlige og politiske rettigheder for alle, også for protestanter — Barnave var selv protestant —, jøder og skuespillere, talte mod det kongelige veto og mod kongens ret til at erklære krig og slutte fred, og var en af Jakobinerklubbens stiftere. Men han var afgjort modstander af en republik, og begivenhederne overfløjede ham snart.

Da kongefamilien var bleven arresteret i Varennes, var Barnave blandt de deputerede, der udsendtes for at føre den tilbage til Paris. På hjemvejen vandt Marie Antoinette hans sympati, og der indlededes en korrespondance imellem dem: Barnave skulde arbejde for kongedømmets bevarelse, og kongen til gengæld uforbeholden godkende den nye forfatning. Men denne forståelse kom for sent; Barnave forspildte sin popularitet, og efter den konstituerende forsamlings opløsning vendte han tilbage til Grenoble, hvor han hurtig glemtes af alle, kun ikke af jakobinerne og Robespierre. Efter kongedømmets fald (10. august 1792) fandt man et papir, der røbede hans hemmelige forbindelse med hoffet (selve korrespondancen er først langt senere kommen for dagen). Barnave arresteredes og førtes til Paris. Han hensad længe i fængslet, men blev endelig stillet for Revolutionstribunalet, dømt til døden og guillotineret. Barnaves samlede værker (4 bind, Paris 1843) indeholder interessante memoirefragmenter.

Kilder 

 

Politikere fra Frankrig
Franskmænd i 1700-tallet
Salmonsens
Personer guillotineret under Den franske revolution
Personer fra Grenoble
Personer fra Den franske revolution
Selvbiografer fra Frankrig
Django Unchained

Django Unchained er en westernfilm fra 2012 skrevet og instrueret af Quentin Tarantino. Filmen havde premiere i USA den 25. december 2012.

Handling 
Et par år før Den Amerikanske Borgerkrig køber den tyske dusørjæger Dr. Schultz (Christoph Waltz) slaven Django fri. Django (Jamie Foxx) skal nemlig hjælpe med at spore nogle eftersøgte forbrydere. På deres færd på kryds og tværs af stater vækker det opsigt, at en sort mand sidder på en hesteryg. Django har selv et motiv for at fortsætte i det umage makkerskab: Hans kone, Broomhilda (Kerry Washington) holdes som slave på en kæmpefarm, og planen er at kuppe hendes ejer, den brutale Calvin Candie (Leonardo DiCaprio) til at sælge hende.

Medvirkende 
 Jamie Foxx som Django Freeman
 Christoph Waltz som King Schultz
 Leonardo DiCaprio som Calvin Candie
 Kerry Washington som Broomhilda von Shaft
 Samuel L. Jackson som Stephen

Eksterne Henvisninger 
 

 Officiel side 

Westernfilm fra USA
Amerikanske film fra 2012
Film instrueret af Quentin Tarantino
Carl Olof Rosenius

Carl Olof Rosenius (født 3. februar 1816 i Nysätra i Norrland, død 24. februar 1868 i Stockholm) var en svensk prædikant.

Rosenius er ophavsmand til en lavkirkelig, "nyevangelisk" opvækkelsesbevægelse i Sverige. Allerede faderen, som var præst, var ivrig opvækkelsesprædikant, og Rosenius begyndte endog i sine skoleår at prædike. 1838 blev han student, men studierne tiltalte ham ikke, han længtes mod en praktisk gerning i evangeliets tjeneste, og 1840 sluttede han sig til en metodistpræst Scott. Han begyndte tillige at optræde som forfatter.

1842 overtog han redaktionen af "Stockholms missionstidning" og senere redaktionen af månedsskriftet "Pietisten", som Scott havde påbegyndt, men som nu blev Rosenius' og hans partis hovedorgan, og hvor han først offentliggjorde de fleste af sine skrifter. Scott forlod Sverige, og Rosenius fjernede sig efterhånden mere og mere fra metodismen, han ville føre en luthersk opvækkelse igennem.

På den ene side ville Rosenius ikke gå med til en sekterisk udskillelse fra kirken, men på den anden side nærede han mistro over for det kirkelige embede. Han vilde skabe lægprædikanter og ville helst have en konventikelgudstjeneste i steden for en menighedsgudstjeneste. På det dogmatiske område betonede han stærkt nådens betydning, det gjaldt om at lade nåden virke. Da Evangeliska Fosterlandsstiftelsen blev stiftet 1856, tog Rosenius ivrig del i oprettelsen. Han blev bestyrelsesmedlem og vedblev at være dette til sin død.

Han samlede et meget stort parti om sig, og hans indflydelse var også stor i Norge og Danmark. I Danmark førte påvirkning fra Rosenius til dannelsen af "Bornholmerne". Da Rosenius var død, blev spaltningen mellem de "nyevangeliske" og statskirken langt større, og også politiske forhold kom til at spille med ind i bevægelsen. Lederen blev lektor Paul Petter Waldenström. Rosenius skrev en stor mængde skrifter, af hvilke også adskillige er oversatte på dansk.

Kilder 
 

Svenskere i 1800-tallet
Salmedigtere fra Sverige
Faglitterære forfattere fra Sverige
Redaktører fra Sverige
DNIX

DNIX (Orginal stavning: D-Nix) er et operativsystem produceret af det svenske firma Dataindustrier AB (DIAB).

Styresystemer