kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Jannik Vestergaard

Jannik Vestergaard (født 3. august 1992) er en dansk fodboldspiller, der siden sommeren 2021 har spillet i den engelske Premier League-klub Leicester City. 

Jannik Vestergaard er central forsvarsspiller og er med sine 1,99 m en hovedstødsstærk spiller.

Han kom oprindeligt fra Brøndby IF, hvorfra han i 2010 skiftede til tyske TSG 1899 Hoffenheim. I januar 2015 blev han solgt videre til ligakonkurrenterne fra Werder Bremen, og i 2016 blev han solgt til Borussia Mönchengladbach. I 2018 skiftede han til engelske Southampton F.C., og han blev i den forbindelse Danmarks dyreste fodboldspiller nogensinde. Prisen lød på 25 millioner euro, som i danske kroner er omtrent 185 millioner kroner.

Klubkarriere 
Jannik Vestergaard begyndte at spille fodbold i BK Vestia, hvorfra han kom via Frem og KB til Brøndby IF. Spejdere fra den tyske klub TSG 1899 Hoffenheim fik øje på ham i en kamp mod KB, og da Brøndbys ynglingehold kort efter mødte Hoffenheims ynglinge i en international turnering, gjorde han sig igen positivt bemærket. Klubben tilbød ham derpå en kontrakt, og han kom til Hoffenheim i sommeren 2010. Her spillede han først på andetholdet, men 16. april 2011 fik han sin bundesligadebut, da han blev skiftet ind i kampen mod Eintracht Frankfurt. Han nåede i alt 71 kampe for Hoffenheim.

I januar 2015 skiftede Vestergaard til Werder Bremen, hvor det blev til 48 kampe, inden han i sommeren 2016 skiftede til Borussia Mönchengladbach, hvor han kom til at spille i det centrale forsvar sammen med sin gamle holdkammerat fra U/21-landsholdet, Andreas Christensen, der var udlejet til klubben i sæsonen 2016-17.

Landsholdskarriere 
Selvom han tidligere har haft mulighed for at repræsentere  (han har en tysk mor), har han valgt at spille på de danske ungdomslandshold, og han har blandt andet spillet 28 kampe på . Han var en af de centrale spillere på U/21-landsholdet, der deltog i slutrunden om EM i 2015. 

Jannik Vestergaard fik sin debut på A-landsholdet i en venskabskamp mod  14. august 2013 blev skiftet ind i den afgørende Euro 2016 playoff kamp mod  i Parken den 17. november 2015, hvor han scorede til slutresultatet 2-2. Med denne indskiftning har han ikke længere mulighed for at spille for det tyske landshold. Han har siden spillet flere A-landsholdskampe, i flere tilfælde som indskiftningsspiller.

Ved EM-slutrunden i 2020 (afviklet 2021) etablerede Vestergaard sig for alvor på landsholdet, da han i fem af de seks kampe, Danmark spillede, indgik i startopstillingen i en trebackkæde.

Referencer

Eksterne henvisninger 
 

Personer fra København
Fodboldlandsholdsspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra TSG 1899 Hoffenheim
Fodboldspillere fra Werder Bremen
Fodboldspillere fra Borussia Mönchengladbach
Fodboldspillere fra Southampton F.C.
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018
Deltagere ved det europæiske mesterskab i fodbold 2020
Aleksandrs Mirskis

Aleksandrs Mirskis (; 20. marts 1964 i Vilnius i Litauiske SSR) er en lettisk politiker med russisk baggrund, og siden 2009 én af ni medlemmer af Europa-Parlamentet fra Letland.

Mirskis dimitterede som civilingeniør ved Kaunas Polytekniske Institut i 1986. Han arbejdede som projektleder indenfor byggebranchen (1986–89 og 1990–92), med ét års pause for at aftjene værnepligten i Den Røde Hær som chef for en strålings-rekognosceringsenhed. Efter afsluttet værnepligt, med rang af premierløjtnant, genoptog han sit arbejde i byggebranchen.

I 1992 blev Mirksis teknisk direktør og syv år senere blev han daglig leder af et byggefirma. Han trak sig tilbage fra forretningsverden for at blive rådgiver for borgmesteren i Riga, hovedstaden i Letland, i årene 2001 til 2005. Senere blev han valgt til det lettiske parlament Saeima, hvor han var aktiv fra 2006 til 2009.

Siden juli 2009 har han været én af de ni lettiske medlemmer af Europa-Parlamentet, tilknyttet Gruppen for Det Progressive Forbund af Socialdemokrater. Mirskis er medlem af udenrigsudvalget og er suppleant i regionaludviklingsudvalget.

Referencer 

Personer fra Vilnius
Politikere fra Letland
Medlemmer af Europa-Parlamentet fra Letland
Kurfyrstendømmet Mainz

Kurfyrstendømmet Mainz (ty.: Kurfürstentum Mainz eller  Kurmainz) var et kirkeligt fyrstedømme i det tysk-romerske rige fra midten af 900-tallet til begyndelsen af 1800-tallet.

Fyrstedømmet styredes af ærkebiskoppen, men sekulariseredes ved mediatisering 1803 med Slutrapport fra den ekstraordinære rigsdag.

Bispesædet 
I følge traditionen blev den første biskop i Mogontiacum (nyere latin Moguntia eller Moguntina) udnævnt i år 80. Den første kendte biskop er Martinus, der nævnes i år 343.

I år 745 bliver Mainz sæde for en ærkebiskop. I år 965 bliver ærkebiskoppen Primas Germaniae, dvs. at han bliver pavens stedfortræder nord for Alperne. Bispesædet bliver senere kaldt for Den hellige Stol (tysk: Heiliger Stuhl (von Mainz), latin: Sancta sedes (Moguntia)). Bortset fra pavestolen i Rom, så er bispesædet i Mainz den eneste hellige stol i den katolske kirke.

Efter 1803 udnævnes der ikke flere ærkebiskopper, og embedet i Mainz overtages af en almindelig biskop.

Kurfyrste og ærkekansler 
I 780 eller 782 bliver ærkebispen fyrstbiskop og dermed også verdslig rigsfyrste. Som regel er han også rigets ærkekansler (Archicancellarius per Germaniam). I denne stilling er han leder af kejserrigets civile administration.

Ærkekansleren bliver også formand for kurfyrsterådet. Han opfattedes som rigets næstmægtigste mand – lige efter kejseren.

Gejstlige rigsfyrstendømmer
Mainz
Etableret i 965
Ophørt i 1803
Hessens historie
Benzinindsprøjtning

Benzinindsprøjtning indebærer, at man gennem mundstykker sprøjter benzin ind i den luft, som strømmer ind i en forbrændingsmotor. Benzinindsprøjtning erstatter karburatoren i så godt som alle benzinmotorer til biler, som fremstilles i dag.

Den første masseproducerede personbil med elektronisk benzinindsprøjtning var Volkswagen 1600 fra modelår 1968. Mekanisk benzinindsprøjtning havde forekommet på Mercedes-Benz 300SL siden 1954 og på Peugeot siden 1963. Udviklingen blev ledet af Robert Bosch GmbH i 1930'erne, og systemet blev benyttet på jagerflyet Messerschmitt Bf 109 i 2. verdenskrig.

Mængden af benzin kan reguleres gennem trykket til dysen, indsprøjtningstiden eller begge dele.

Typer af benzinindsprøjtningssystemer 
 Monopoint-indsprøjtning eller Singlepoint-indsprøjtning: Her er motoren udstyret med én indsprøjtningsdyse, som er fælles for alle cylindrene. Er i dag næsten fortrængt af multipoint-indsprøjtning.
 Multipoint-indsprøjtning: Her er der monteret en indsprøjtningsdyse i tilknytning til hver enkelt cylinder, eller i hver indsugningskanal på motorer med multi-ventilteknik.

Motorteknologi
Robert Bosch GmbH
La Convivencia

La Convivencia (på dansk "Sameksistens") er et begreb der er blevet brugt til at beskrive den periode i Spaniens historie hvor Jøder, Muslimer og Kristne levede i en form for fred sammen. 
La Convivencia startede ved den muslimske Umayyyad erobring af Spanien i år 711 og sluttede La Reconquista (Generobringen) i 1492.

Begrebet refererer oftes til de kulturelle ideer der blevet udvekslet mellem de tre religioner.

Eksterne henvisninger 
 Darío Fernández-Morera: "The Myth of the Andalusian Paradise", The Intercollegiate Review, 2006

Begreber med særlig fagspecifik betydning
Spaniens historie
Mu isamaa, mu õnn ja rõõm

"Mu isamaa, mu õnn ja rõõm" (dansk: Mit fædreland, min lykke og glæde) er Estlands nationalsang. 

Melodien blev skrevet i 1848 af den tysk-finske komponist Fredrik Pacius. Den estiske tekst blev skrevet af Johann Voldemar Jannsen. Sangen blev første gang sunget ved det første sangstævne (estisk: esimene üldlaulupidu), som fandt sted den 18.–20. juni 1869. I takt med den folkelige nationale selvfølelses vækst i Estland i slutningen af det 19. århundrede blev "Mu isamaa, mu õnn ja rõõm" yderst populær. Sangen bliv ligeså populær og kendt med en finsk tekst blandt de finske studenter. Da Estland og Finland erklærede sig selvstændige efter 1. verdenskrig, blev Pacius' melodi med hver sin estiske og finske tekst og tillige i hvert sit tempo, begge landes nationalsang, i Finland kendt som Maamme-laulu. Officielt blev sang og melodi Estlands nationalsang efter uafhængighedskrigens afslutning i 1920.

Under sovjetisk overherredømme under og efter 2. verdenskrig var "Mu isamaa, mu õnn ja rõõm" forbudt. At synge sangen offentligt indebar sanktioner fra myndighedernes side, men sangen blev ikke glemt. Hver aften efter at programmerne var slut, kunne melodien høres i finsk radio. Når finske delegationer var på officielle besøg, måtte sovjetestiske partiledere og embedsmænd rejse sig til melodien, når den blev afspillet. Efter Estlands genvundne frihed i 1991 blev sang og melodi atter taget i brug som Estlands officielle nationalsang.

Estland
Nationalsange
Glossofobi

Glossofobi er en fobi for at tale eller optræde offentligt. Navnet kommer af γλῶσσα eller glōssa, som er græsk for tunge.

Sceneskræk er ofte et symptom på glossofobi. Hos mange mennesker vil glossofobi optræde som deres eneste frygt, men i nogle tilfælde kan den være forbundet med andre sociale fobier og vanskeligheder.

Kilder 

 Rothwell, J. Dan. In The Company of Others: An Introduction to Communication. New York: McGraw Hill, 2004.

Fobier
Dribling

I sport referer dribling til at manøvrere bolden forbi forsvaret ved hjælp af korte berøringer eller spark med enten benene (Fodbold), med hænderne (Håndbold, Basketball), eller med en stav (Hockey). 
Formålet med dribling er at få bolden forbi forsvaret og derved skabe en chance for at score mål.

Sport
Raritäten der Klaviermusik

Raritäten der Klaviermusik (på dansk Klavermusikkens rariteter) er en årligt tilbagevendende musikfestival for klavermusik i Husum i Sydslesvig. 

Klavermusikkens rariteter startede i 1987 og blev i 2011 afholdt for 25. gang. Formålet er at præsentere og diskutere sjældent spillede klaver-værker af høj musikalsk kvalitet. Festivalens program består af en række koncerter af internationalt kendte pianister samt en podiumsdiskussion og udstillinger. Hele festival foregår hvert år i august måned i riddersalen på Husum Slot. Kunstnerisk leder er Peter Froundjian. Siden festivalen begyndte i 1987 blev mere end 2000 værker opført.

Eksterne henvisninger
 Festivalens hjemmeside
 Informationer på dansk

Husum
Klassisk musik
Musikfestivaler i Tyskland
Alaskan Klee Kai

Alaskan Klee Kai er en hunderace af spidshundetypen. Ordene "Klee Kai" stammer fra athabaskisk, et sprog fra Alaska, hvor det betyder "lille hund". Racen blev fremavlet for at få en passende størrelse Alaskan Husky (der dækker over forskellige slædehunderacer), og resultatet blev en energisk, intelligent hund, der er egnet til indendørs hold, og som har mange af de kendetegn, der kendes fra de nordlige hunderacer, som den nedstammer fra.

Historie 
Racen blev fremavlet i Wasilla i Alaska i 1970'erne af Linda S. Spurlin, der opdagede resultatet af en tilfældig parring af en Alaskan Husky og en ukendt mindre hund. Alaskan Klee Kai blev derpå fremavlet med Siberian og Alaskan Huskyer suppleret med Schipperke og amerikansk eskimohund for at gøre racen mindre uden at få dværgvækst. Spurlin avlede disse hunde privat, indtil hun i 1988 gjorde dem offentligt tilgængelige. Oprindeligt hed racen blot Klee Kai, men af forskellige årsager blev den opdelt i Alaskan Klee Kai og Klee Kai i 1995. Fra 2002 er det nuværende navn det officielle, og racen er blevet anerkendt af to ansete hunderaceorganisationer i 1990'erne.

Udseende
Alaskan Klee Kai skal se ud som en miniature husky. Selv om standarden er baseret på Siberian Husky, er der fysiske forskelle, for eksempel en kortere snude, større ører og højere halerot, som adskiller den fra den sibirske.

Racen kommer i tre størrelser baseret på højde:
Toy-størrelse Alaskan Klee Kai er op til og inkluderet 33 cm høj og op til 4,1 kg.
Miniature Alaskan Klee Kai er over 33 cm høj og optil 38 cm høj og fra 4,5-6,8 kg.
Standard Alaskan Klee Kai er over 38 cm høj og op til 43 cm høj og fra 7,3-10 kg.

Eksterne henvisninger 

 Alaskan Klee Kai Association of America

Spidshunde
Hunderacer fra USA
Escaldes-Engordany

Escaldes-Engordany er et af de syv sogne i Andorra. Sognet, der er på 30 km², ligger i den sydlige del og har 16.078 indbygger (pr. 2005).

Eksterne henvisninger 

Officiel hjemmeside 

Sogne i Andorra
Kurfyrstendømmet Trier

Kurfyrstendømmet Trier (ty.: Erzstift und Kurfürstentum Triereller  Kurtrier ) var et kirkeligt fyrstedømme i det tysk-romerske rige fra slutningen af 800-tallet og til begyndelsen af 1800-tallet.

Fyrstedømmet styredes af ærkebiskoppen, men sekulariseredes ved mediatisering 1803 med Slutrapport fra den ekstraordinære rigsdag.

Hovedstæder 
Landets officielle hovedstad var Trier, der er Tysklands ældste by, og som ligger ved floden Mosel.

I 1600-tallet flyttede kurfyrsten sin residens til Koblenz ved Mosels udmunding i Rhinen. Derefter blev kurfyrstendømmet administreret fra denne by.

Bispesædet 
Trier anses for at være Tysklands ældste bispesæde. Byens tre første bisper hører til i perioden 250-300.

Ganske vist fik Mainz i følge traditionen en biskop allerede i år 80, men der er først fra år 343, vi med sikkerhed ved, at der har boet en biskop i Mainz.

Den første ærkebiskop i Trier blev udnævnt i år 762.
Efter 1803 udnævnes der ikke flere ærkebiskopper, og bispeembedet i Trier varetages af en almindelig biskop.

Kurfyrste og ærkekansler 
I år 898 bliver ærkebispen også fyrstbiskop og dermed også verdslig rigsfyrste.

Som regel er han også den af rigets ærkekanslere, der har ansvaret for Burgund (Archicancellarius per Galliam). I denne stilling er han leder af den kejserlige administration i grænseområderne mellem Tyskland og Frankrig. I Middelalderen omfattede dette et bælte af landområder mellem Middelhavet og Nordsøen. I 1790 var der kun Belgien og Luxembourg tilbage.

Fra år 1190 er ærkebispen af Trier også kurfyrste.

Kurfyrstendømmets opløsning 
I 1795 trængte der franske tropper ind i kurfyrstendømmet. I 1801 blev områderne vest for Rhinen afstået til Frankrig. I 1803 blev området øst for Rhinen en del af Nassau-Weilburg.

Gejstlige rigsfyrstendømmer
Rheinland-Pfalz
Etableret i 1190
Ophørt i 1803
Trier
Niedzica Slot

Niedzica Slot, også kendt som Dunajec Slot, er et slot i powiat nowotarski i województwo małopolskie (Lillepolen) i det sydligste Polen. Slottet blev opført mellem 1320 og 1326 af Kokos af Brezovica på et sted, hvor der lå en gammel borg omgivet af jordvolde i et bjergområde. Niedzica Slot befinder sig 556 m.o.h. på en bakketop ved Dunajec-floden omkring 300 m fra dens udmunding i Czorsztyn-reservoiret. Man får det bedste syn af Niedzica Slot fra ruinerne af Czorsztyn Slot på den anden side af søen, og det kendes som et af de mest pittoreske slotte i Polen og pryder forsiden af mange bøger.

Eksterne henvisninger 

 Kort præsentation af slottet  

Slotte i Polen
Akatisi

Akatisi er et syndrom karakteriseret ved ubehagelige følelser af indre rastløshed, der viser sig ved en manglende evne til at sidde eller stå stille. Det kan opstå som en bivirkning af medicinering, specielt antipsykotika. En anden, mere sjælden, årsag kan være Parkinsons og lignende sygdomme og sandsynligvis også andre neurologiske sygdomme.

Ordet blev første gang brugt om syndromet af den tjekkiske neuropsykiater Ladislav Haskovec i 1901.

Noter 

Neurologiske sygdomme
Syndromer
Powiat olsztyński

Powiat olsztyński (Olsztyn Distrikt) er en powiat i Polen i województwo warmińsko-mazurskie (Ermland-Massurien). Olsztyn er administrationsby for powiaten, skønt den ikke tilhører den, men er en selvstændig adminstrativ enhed også. Powiaten indeholder tolv gminaer, har et areal på 2.840,29 km² og et indbyggertal på 113.529 pr. 2006.

Olsztynski
Anne Lise Marstrand-Jørgensen

Anne Lise Marstrand-Jørgensen (født 18. juli 1971 på Frederiksberg) er en dansk skønlitterær forfatter.

Hun debuterede i 1998 med digtsamlingen Vandring inden ophør. Hun fik sit gennembrud i 2009 med romanen Hildegard, der i 2010 efterfulgtes af Hildegard II. Begge omhandlende middelalderkvinden Hildegard af Bingen. Yderligere har hun udgivet den anmelderroste roman Hvad man ikke ved, der følger en familie i årene omkring 1968 og den lige så roste Dronning af Saba og Kong Salomon der omhandler den bibelske Dronningen af Saba. Senest har hun i 2017 udgivet romanen Sorgens grundstof og i 2020 Margrete I, en roman om dronning Margrete 1.

Endvidere samarbejder Marstrand-Jørgensen musikalsk med rock- og avantgardemusikeren Jomi Massage.

Samfundskritik 
Marstrand-Jørgensen er aktiv samfundsdebattør og stærkt kritisk overfor Danmarks flygtninge- og udenrigspolitik. Hun er aktiv i netværket Venligboerne.

Hæder 
Marstrand-Jørgensen er modtager af blandt andet Statens Kunstfonds tre-årige legat i 2004, Statens Kunstfonds Arbejdslegat i 2007, Weekendavisens Litteraturpris i 2009, Otto Gelsted-prisen i 2013 samt Politikens Litteraturpris i 2017.

I maj 2023 blev Marstrand-Jørgensen tildelt Statens Kunstfonds livsvarig hædersydelse

Bibliografi 
 Vandring inden ophør, 1998 (Borgen)
 Rygge som djævle, 1999 (Borgen)
 Helikopter igen, 2002 (Gyldendal)
 Det vi ved, 2004 (Gyldendal)
 Konventioner, 2005 (Gyldendal)
 Ingen, 2007 (Gyldendal)
 Hildegard, 2009 (Gyldendal)
 Hildegard II, 2010 (Gyldendal)
 Dråbers logik, 2012 (cd, s.m. Jomi Massage, Geiger Records)
 Hvad man ikke ved 2012 (Gyldendal)
 Hvis sandheden skal frem, 2013 (Gyldendal)
 Dronningen af Saba & Kong Salomon, 2015 (Gyldendal)
 Sorgens grundstof, 2017 (Gyldendal)
 En flod skal være i bevægelse, 2018 (Gyldendal)
 Margrete I, 2020 (Gyldendal)
 ''Tove Ditlevsen i billeder, 2023 (Gyldendal)

Kilder 
 Interview om skriveprocessen med Hildegard 
 Magtfuld kvinde på trods

Noter 

Digtere fra Danmark
Romanforfattere fra Danmark
Dansksprogede forfattere fra Danmark
Kvindelige forfattere i det 21. århundrede
Personer i Kraks Blå Bog
Modtagere af Otto Gelsted-prisen
Kunstnere på finansloven
Personer fra Frederiksberg
Tomás Luis de Victoria

Tomás Luis de Victoria (1548 – 27. august 1611) var en spansk komponist, der regnes som den betydeligste i sit land i det 16. århundrede. Han var sammen med Giovanni Pierluigi da Palestrina og Orlando di Lassi den vigtigste komponist under modreformationen. Udover at virke som komponist var Victoria også en anerkendt sanger og organist, skønt han foretrak at skrive musik.

Komponister fra Spanien
Vølsunga saga

Vølsungesaga er en norrøn fornaldersaga fra sidste del af 1200-tallet, hvor sagnene om den legendariske frankerkongen Vølsungs efterkommere bliver knyttet sammen med en række andre sagn: Blandt andet bygger sagaen på heltedigtene i Den ældre Edda. Vølsungerne kan spore deres rødder til mange legender om vikingerne og historier om de nordlige helte fra nordisk mytologi. Det er den bedst kendte saga om Sigurd Fafnersbane, der optræder i sagaens miderste tredjedel. Den første tredjedel om Sigurds forfædre, mens den sidste tredjedel skildrer Sigurds enke Gudrun Gjukesdatter og hendes slægtninge.

Sagaens opbygning 
Første del handler om, hvordan Odin tillader Regi at få en søn, som bliver den første Vølsunge. Anden del begynder med kapitler om Odin og hans gaver og forestillinger om linjen til Vølsungerne. Odin er ofte portrætteret med kun et øje; det andet gav han Mimer for at få lov at drikke af [visdommens brønd] . Desuden om Sigurd Fafnersbane og hans sejr over dragen, Fafner. Tredje del handler om Sigurds død og hans enke Gudrun.

Sigurd Fafnersbane 

Den bedste kendte del af sagaen er historien om Sigurd Fafnersbane. Den begynder, da dværgen Regin, som er Sigurds fosterfader og bror til Fafner, gensmeder sværdet Gram, som tilhørte Sigurds far. Med sværdet dræber Sigurd dragen og skærer hjertet ud af den dræbte drage. Det gør, at han kan forstå fuglene tale. De fortalte ham, at Regin planlægger at dræbe ham, og han bør slå først. Nu går Sigurd ud for at møde Brynhild. Hun kan måske være Valkyrien. De bor sammen, og han møder Gudrun. Hun elsker ham, og Gudruns mor laver den trylledrik, som får Sigurd til at glemme Brynhild og forelske sig i Gudrun. Pga. Gudruns magi narres Brynhilde til gifte sig med Gudruns bror, og da Brynhild hører om bedrageriet, kræver hun Sigurd dræbt. Da det er sket, brænder hun ham på et bål.

Noter

Eksterne lænker 
 Om sagaen på britannica.com
 The Story of the Volsungs, (Volsunga Saga) på gutenberg.org [engelsk]

Litterære kilder til nordisk mytologi
Nordiske sagaer
Geiger Records

Geiger Records er et dansk pladeselskab, grundlagt i Århus 2006, og udsprunget af musiktidsskriftet Geiger.

Pladeselskabet har siden sin begyndelse haft fokus grænsefeltet mellem musik og lyrik, dokumenteret i udgivelsesserien Lyd+Litteratur. Her arbejder forfattere sammen med musikere, i ofte lydeligt eksperimentende udgivelser.

Kunstnere og konstellationer udgivet på Geiger Records 
 Jomi Massage & Anne Lise Marstrand-Jørgensen
 Peter Laugesen & Singvogel
 Er De Sjældne
 Basiru Suso & Viggo Madsen
 Lars Skinnebach & Jørgen Teller
 KonoKone
 Claus Beck-Nielsen
 Martin Hall/Nicolaj Stochholm/Søren E. Jensen
 Schweppenhäuser/Thomsen & Morten Søndergaard
 T.S. Høeg
 Peter Laugesen & Anders Mathiasen
 So Like Dorian

Referencer 

Pladeselskaber fra Danmark
Etableret i 2006
Petergof

Petergof (, ; ) er en by i Petrodvortsovyj rajon i Sankt Petersborg, Rusland. Petergof ligger vest for Sankt Petersborg på sydbreden af Den Finske Bugt og har  indbyggere.

Byen huser en række paladser og parker, der blev opført på foranledning af Peter den Store. Peterhofs palads omtales sommetider som "Ruslands Versailles", og hele slotsområdet sammen med den byens centrum blev optaget på UNESCOs verdensarvsliste i 1990 i henhold til kriterierne i, ii, iv og vi.

Se også 
 Peterhofs palads

Noter

Eksterne henvisninger 

Sankt Petersborg og beslægtede monumenter
Byer under den føderale by Sankt Petersborg
Vilhelm Zeuthen

Vilhelm Peter Zeuthen (9. december 1785 i København – 13. oktober 1827 sammesteds) var en dansk godsejer og højesteretsdommer, bror til Christian Frederik Zeuthen.

Han var søn af assessor i Hof- og Stadsretten og etatsråd Peter Christian Zeuthen, blev 1801 student, privat dimitteret, 1804 cand.jur. og 1806 underkancellist i Danske Kancellis 3. departement, 1808 kancellisekretær, 1810 surnumerær assessor i Den kongelige Landsoverret samt Hof- og Stadsret, 1811 virkelig assessor, 1819 og 1820 fungerende assessor i Højesteret og senere samme år virkelig assessor i Højesteret. Han var etatsråd og blev 1826 medlem af den overordentlige Tiendekommission. 1823 arvede han Tølløsegård, Sonnerupgård og Søgård, som ved hans død gik til broderen Christian Frederik Zeuthen, der senere oprettede baroniet Zeuthen af godserne.

Han ægtede 2. november 1809 Bolette Marie Dorothea Bartholin (10. november 1786 i Soderup – 10. september 1873 i København), datter af Johan Bartholin Eichel til Aastrup.

Han og hustruen er begravet i Tølløse Kirke.

Kilder 
 Danske Jurister 1736-1936.
 Danmarks Adels Aarbog 1932, s. 131.

Eksterne henvisninger 
 

Godsejere fra Danmark
Højesteretsdommere fra Danmark
Landsdommere fra Danmark
Personer fra København
Danskere i 1800-tallet
Vilhelm
Objektofili

Objektofili eller objektum-seksualitet er en form for seksualitet, hvor man er seksuelt og følelsesmæssigt tiltrukket af døde genstande såsom elektroniske genstande.

Seksualitet
Vidar Bauer

Vidar Bauer (født 19. september 1954 i Grue, Norge) er en norsk håndboldspiller og træner.

I det meste af sin karriere spillede han for Kolbotn Håndball. Han var den tredje ud af fem søskende, og i flere år spillede hans ældre bror, Runar Bauer, og hans yngre bror, Hans Edvard Bauer, på det samme hold.

Fra 1978 til 1985 spillede han i 153 internationale kampe for det norske landshold.

Vidar Bauer vandt den norske liga med Kolbotn i 1983 og 1984.

Bauer var æresmedlem af Kolbotn IL i 1985, og i 1999 blev han tildelt “Håndballstatuetten” af Norges håndboldforbund (NHF) på baggrund af hans bidrag til norsk håndbold.

Efter sin tilbagetrækning som spiller har Bauer været træner for en trække hold, både på senior-og junior-niveau.

Eksterne henvisninger 
 

Håndboldspillere fra Norge
Håndboldtrænere fra Norge
Astri Knudsen Bech

Astri Knudsen Bech er en norsk håndboldspiller. Hun spillede 103 kampe for Norges håndboldlandshold mellem 1970 og 1977. Hun deltog under VM 1971, 1973 og 1975.

Eksterne henvisninger 
 

Håndboldspillere fra Norge