Essenbækårbogen

Essenbækårbogen (latin Annales Essenbecenses) er en årbog med historiske notitser vedrørende årene 1020-1323, som synes skrevet i det benediktinske Essenbæk Kloster.

Teksten

Karakteristik 
Meget af årbogens indhold er kirkeligt, hvorfor personen der skrev den nok også var kirkelig, men med stor interesse og sympati for bøndernes vilkår. Specielt i den seneste del af årbogen beskrives bøndernes vilkår som komplicerede af afgifter, uvejr, sygdomme og hærgninger, og personen som skrev årbogen favoriserede tydeligt de jyske bønder frem for landets konge i årene 1313-1320.

Titel 
Langebek gav i 1773 årbogen titlen Annales Essenbecenses, med henvisning til at Essenbæk Kloster og den nærliggende Randers er nævnt deri flere gange. Også at der i årbogen flere gange er nævnt borgen på Kalø, men ikke én gang nogen af de andre tvangsborge som byggedes i 1314, tyder på at årbogen er skrevet i Djursland, hvor der alene var et kloster i Essenbæk Sogn. Specielt personer og steder i Jylland – ikke mindst biskopper i Aarhus – er nævnte i årbogen.

Datering og kilder 
Essenbækårbogen skreves tidligst i 1323, som den sidste notits deri vedrører, og senest i 1367, da ærkebiskop Nikles Jonsen (Bild) benyttede den til at skrive sin ærkebispekrønike. Essenbækårbogen synes at være baseret på Rydårbogen og Lundeårbogen indtil omkring 1262, og resten af den synes at være original.

Håndskrifter og publikationer 
Efter Reformationen kom årbogen nok fra den sidste katolske ærkebiskop Torbern Bille til hans bror Klavs Bille, for rigshistoriograf Anders Sørensen Vedel ejede omkring 1590 ”Alia quædam chronologica aff en gamle rulle, som hr. Claus Bilde haffde, ab anno domini 1027 ad annum domini 1323”, og på en anden delvis kopi af årbogen, som nok omkring samme tid håndskreves til Huitfeldt, noteredes der: ”Dette haffuer ieg udskreffuit oc noteret af en rulle som hørde her Claus Bilde thiill”. Siden er årbogen forsvundet.

Latinske håndskrifter 
Et håndskrift, som nok er fra omkring 1500, er den eneste næsten komplette kopi af årbogen, og findes nu i håndskriftsamlingen Codex Bibliotheca Universitas Upsaliensis ex donatione de la Gardie L.

Håndskriftet ejedes af St. Johannis Stephanius, da han i det 17. århundrede håndskrev en dårlig kopi af det. Det stephaniske håndskrift findes nu i håndskriftsamlingen Codex Bibliotheca Universitas Upsaliensis ex donatione de la Gardie XXV-XXIX, som der også er kopier af i Stockholm og Hamburg.

Den nok til Huitfeldt håndskrevne delvise kopi kom siden til Danzig, hvorfra Dalin tog den med til Uppsala i det 18. århundrede. Den findes nu i håndskriftsamlingen Codex Bibliotheca Universitas Upsaliensis H 112.

I 1664 fandtes Vedels delvise kopi i universitetsbiblioteket, og omkring 1690 håndskrev Thomas Broder Bircherod en kopi af den. Vedels delvise kopi brændte sammen med Københavns universitetsbibliotek i 1728. Det bircherodske håndskrift fra omkring 1690 findes ikke nu, men i det 18. århundrede håndskrev Bircherod og Peder Jensen Lucoppidan hver en kopi af det. Det seneste bircherodske håndskrift findes nu i håndskriftsamlingen Codex Bibliotheca Regia Hafniensis signatus Ny kongelig Samling 402 in folia,og det lucoppidanske håndskrift findes nu i håndskriftsamlingen Codex Bibliotheca Regia Hafniensis signatus Ny kongelig Samling 561 in folia.

To håndskrevne kopier af det lucoppidanske håndskrift findes nu i håndskriftsamlingen Codex Bibliotheca Regia Hafniensis signatus Ny kongelig Samling 570 in folia.

Publikationer 
Baseret på det lucoppidanske håndskrift publicerede Ernst Joachim von Westphalen i 1743 årbogen i det tredje bind af Monumenta ininedita rerum Germanicarum præcipue Cimbricarum et Megapolensium.

Langebek ejede de to håndskrevne kopier af det lucoppidanske håndskrift da han i 1773, baseret på dem og en kopi af håndskriftet som nok er fra omkring 1500, publicerede årbogen i det andet bind af Scriptores Rerum Danicarum.

Baseret på håndskriftet som nok er fra omkring 1500, den nok til Huitfeldt håndskrevne delvise kopi, de to håndskrevne kopier af det lucoppidanske håndskrift, og kopien af det stephaniske håndskrift i Hamburg publicerede Waitz i 1892 årbogen i det 29. bind af Monumenta Germaniæ Historica.

Baseret på håndskriftet som nok er fra omkring 1500, den nok til Huitfeldt håndskrevne delvise kopi, det seneste bircherodske håndskrift og det lucoppidanske håndskrift publicerede Ellen Jørgensen i 1920 årbogen i Annales Danici medii ævi.

I 1980 publicerede Erik Kroman årbogen i Danmarks middelalderlige annaler.

Noter

Litteratur 
 Harald Ilsøe: "Håndskriftet H 112 og de danske historikere. En studie i overlevering" (Historisk Tidsskrift, Bind 12. række, 1 (1963); s. 399-435) 
 Ellen Jørgensen: ANNALES DANICI MEDII ÆVI. EDITIONEM NOUAM CURAUIT. København, Danmark; Selskabet for Udgivelse af Kilder til Dansk Historie (1920)
 Anders Leegaard Knudsen: Annales Danici. Bergen, Norway; Universitety of Bergen (2010). 
 Vilhelm Lorenzen: De danske benediktinerklostres bygningshistorie. København, Danmark; G. E. C. Gad (1933)
 Vilhelm Marstrand: "Ærkebisp Esger Juuls aarbog fra 1321-23" (Historie/Jyske Samlinger, Bind 5. række, 3 (1937); s. 250-272) 
 Sigvard Preben Skov: "Essenbækaarbogen" (Historie/Jyske Samlinger, Bind 5. række, 3 (1937); s. 99-106) 
 Sigvard Preben Skov: "Essenbækaarbogen II" (Historie/Jyske Samlinger, Bind 5. række, 3 (1937); s. 305-317) 
 Gyldendal. Ernst Joachim v. Westphalen i Den Store Danske 

Krøniker fra Danmark
Nordisk litteratur fra middelalderen