Kirkeordinansen 1537/39

Kirkeordinansen 1537/39, eller med den danske titel fra 1539 Den rette Ordinants, er den danske reformationskirkes "grundlov" og forelå 1537 i en latinsk udgave, 1539 i en dansk og udkom i 1542 . Den nyordnede Danmarks og Norges kirke- og skoleforhold efter reformationen og der gik en meget grundig udarbejdelse forud ved flere kirkekommissoner og gennemsyn af reformatorerne i Wittenberg. Kirkeordinansen bygger i høj grad på tyske forbilleder, dog tilrettelagt efter danske forhold.
1542 fik den et vigtigt tillæg i de såkaldte Ribeartikler, der især angik præstevalget, men bevarede i øvrigt sin almene gyldighed til indførelsen af Danske Lov i 1683 og kirkeritualet i 1685, hvori dog mange af dens bestemmelser er optaget.

Efter valget af Christian 3. 1534 og sejren i den efterfølgende borgerkrig, Grevens Fejde, hvor Johan Rantzaus hær havde nedkæmpet Skipper Clements bondehær i Nordjylland, var det nødvendigt med en ny kirkeordning, og da man i Danmark ikke mente at råde over den tilstrækkelige ekspertise, sendte man bud om hjælp i Wittenberg – hovedsædet i Tyskland for den lutherske reformation. Derfra sendtes Johannes Bugenhagen, der var eksperten i kirkeordninger. Han havde allerede med held udarbejdet sådanne  for Braunschweig, Hamburg, Lübeck og Pommern. Sammen med domkapitler og prædikanter ledede han udarbejdelsen af grundlaget for den nye ordning i dobbeltriget Danmark-Norge.
Inden den blev vedtaget af det danske rigsråd, havde den været til godkendelse hos Martin Luther.

De nye superintendenter 
Samtidig med rigsrådets vedtagelse af ordinansen indviede Johan Bugenhagen syv danske superintendenter og en norsk. De mest fremtrædende var de kendte reformatorer Frans Vormordsen og Jørgen Jensen Sadolin, der fik Lund og Fyns stifter, samt Peder Palladius, der blev Sjællands biskop.

Den gamle hovedinddeling i syv stifter blev stående, og sogneordningen ligeledes. Blot flyttedes det sjællandske bispesæde straks fra Roskilde til København, og 1554 blev bispesædet i Børglum flyttet til Ålborg. Der havde været tanker fremme om at gøre en af de nye bisper til øverste biskop, men dette blev ikke til noget, vel mest fordi en sådan ordning i for høj grad ville have mindet om den gamle. Alligevel kom Sjællands biskop til at indtage en stilling som "den første blandt ligemænd", hvilket næppe var uden sammenhæng med Peder Palladius' kraftfulde personlighed.

Eftersom Bugenhagen kun var præst, ikke bispeviet, mistede den danske kirke "den apostolske succession", der hvilede på den opfattelse, at enhver indviet bisp, der havde modtaget håndspålæggelsen, indirekte havde modtaget sin indvielse fra apostlen Peter, der mentes at have været den første biskop i Rom.

Norge 
Norge fik en egen kirkeordinans i 1607, tilpasset norske forhold. Mange af kirkeordinansens regler blev senere i bearbejdet form indarbejdet i Norske Lov fra 1687.

Vurdering 
P.G. Lindhardt fremhæver flere stederat den nye kirkeordning bærer stærkt præg af den lutherske "to-regiment-lære", idet der klart skelnes mellem "Guds ordinans" og "kongens ordinans", hvor "Guds ordinans" drejer sig om evangeliets forkyndelse, sakramenternes forvaltning, børnenes kristelige opdragelse, kirketjeneres, skolers og fattiges forsørgelse, mens "kongens ordinans" er alle de ordninger der skal få "Guds ordinans" til at fungere, konkret og praktisk, dvs anvisninger på både liturgiske, økonomske og administrative områder. En bestemt formuleret "bekendelse" – dogmatisk forstået – lagde man sig ikke fast på, men liturgien fremtrådte som en lempeligt renset romersk messeordning, og menigheden skulle aktiveres gennem danske salmer.

Endvidere at tanken om det almindelige præstedømme efter sejren trådte tilbage og kirkeinstitutionen, repræsenteret af embedet, begyndte at træde i forgrunden, hvilket med tiden skulle få uheldige følger for det lutherske lægfoks passivitet, en passivitet der omkring hundrede år senere under Christian 4. og den såkaldte lutherske ortodoksi skulle resultere i de såkaldte stokkemetoder for at vække en slumrende menighed under gudstjenesterne.

"Desse sex støcker" – "De seks såkaldte hovedstykker" 
Efter fortalen og opregningen af de mange der foruden kongen havde hængt deres segl under denne ordinans, afsluttes med:
Givet i Odense på den almindelige Rigsherredag, 1539 år efter Guds fødsel, den 14. dag i juni måned.
Dernæst opstilles seks punkter som herunder er gengivet med gammel og ny skrivemåde.

Noter

Se også 
 Christian 3. – Johannes Bugenhagen – Peder Palladius – Bisperække – Ritualbog – Danske Lov – Folkekirken

Litteratur 
 Lindhardt, P.G. (1945). Den nordiske kirkes historie. Forlag: Nyt Nordisk Forlag, side 109ff
 Lindhardt, P.G. (1960). Stat og kirke. Forlag: Hans Reitzel, bl.a. side 76ff

Eksterne henvisninger 
 Orginalteksten fra den generelle side Indskannede tekster (ku.dk): "Dansk Sprog- og Stilhistorisk Tekstbase"

 På nutidsdansk :Online fra LutherDansk.dk : Den danske Kirkeordinans af 1539, vedtaget på herredagen i Odense 14. juni 1539

 Om kirkeordninger: Kyrkoordningen  – Kirchenordnung  – Church Order (Lutheran) 
 Et billede af kirkeordinansens forside.

Reformationen
Folkekirken
Liturgi