kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Combined Chiefs of Staff

Combined Chiefs of Staff (CCS) var de Vestallieredes øverste militære ledelse under 2. Verdenskrig. Den bestod af den britiske Chiefs of Staff Committee og den amerikanske Joint Chiefs of Staff. 

Efter at være blevet dannet i 1942 holdt CCS i reglen sine møder i Washington. Da de britiske militære chefer ikke kunne forventes til stadighed at være til stedet tusinder af kilometer væk fra deres hovedstad London, etableredes en britisk Joint Staff Mission som en permanent repræsentation i Washington D.C., der skulle varetage britiske interesser.  Joint Staff Mission repræsenterede alle tre værn og omfattede bl.a. feltmarskal Sir John Dill (som efter sin døds blev erstattet af feltmarskal Sir Henry Maitland Wilson) og admiral Sir James Somerville.

Den samlede CCS mødtes som regel kun ved krigens store konferencer om overordnet strategi, såsom Casablanca-konferencen. Ved Casablanca-konferencen i januar 1943 blev general Frank Maxwell Andrews udpeget til chef for alle De Forenede Staters styrker i Europa.  

De vigtigste medlemmer af CCS var den amerikanske generalstabschef general George C. Marshall og general sir Alan Brooke (senere Viscount Alanbrooke), chef for den britiske imperiegeneralstab. 

Selv om den stod til ansvar overfor både den britiske og den amerikanske regering havde CCS kontrol over styrker fra mange lande i alle krigsområderne, herunder Stillehavet, Indien og Nordafrika. Det kan roligt siges, at den grad af integration, som CCS opnåede mellem militær fra forskellige nationer aldrig er blevet gentaget eller overgået i krigshistorien.

Eksterne kilder 
Referater af konferencer mellem Combined Chiefs of Staff, 1941-1945, Dwight D. Eisenhower Presidential Library

2. verdenskrig
John Turturro

John Michael Turturro (født 28. februar 1957) er en amerikansk skuespiller, instruktør og manuskripforfatter.

Turtorro er født i 1957 i Brooklyn, New York af forældre af italiensk herkomst. Hans første rolle var som statist i Raging Bull af Martin Scorsese.

Karriere 
Nogle af John Turturros største roller indenfor drama er kommet i stand via hans lange og givtige samarbejde med Coen-brødrene i filmene Miller's Crossing, Barton Fink, The Big Lebowski og O Brother, Where Art Thou?. For sin indsats i Barton Fink vandt han prisen som bedste skuespiller ved filmfestivalen i Cannes. Desuden har han for andre roller modtaget en Golden Globe-nominering og en pris fra Screen Actors Guild. Udover dramaroller har John Turturro også medvirket som komiske karakterer i et langvarigt samarbejde med Adam Sandler, bl.a. i Mr. Deeds og Anger Management.

Filomgrafi 
 Miller's Crossing (1990)
 Barton Fink (1991)
 Quiz Show (1994)
 The Big Lebowski (1998)
 O Brother, Where Art Thou? (2000)
 Kærlighedens Træk (2001)
 Mr. Deeds (2002)
 Fear X (2003)
 Anger Management (2003)
 The Good Shepherd (2006)
 Transformers (2007)
 You Don't Mess With the Zohan (2008)
 Transformers: Revenge of the Fallen (2009)
 Transformers: Dark of the Moon (2011)

Se også 
 Coen-brødrene

Eksterne henvisninger 

 

Skuespillere fra USA
Filminstruktører fra USA
Personer fra New York
Sæbeboble

En sæbeboble er et meget tyndt lag af sæbevand, der udgør en kugle med en iriserende overflade. Sæbebobler holder normalt kun nogle få øjeblikke, inden de brister, enten af sig selv eller ved kontakt med et andet objekt. De bruges ofte til børns nydelse og leg, men deres anvendelse i kunstneroptræden viser, at de også kan fascinere voksne.

Skum
Kemi
Hydrodynamik
Vibe Smed

Vibe Madsen Smed (født 25. februar 1988) er en dansk racerkører, og arbejder som racerinstruktør hos Palmer Motorsport i England. Desuden deltager hun i det europæiske racerløb Formula Palmer Audi.

I 2009 startede Vibe Smed på medicinstudiet på Syddansk Universitet.

Eksterne kilder/henvisninger 
 Vibe Smeds hjemmeside

Motorsportsfolk fra Danmark
Quebec-konferencen

Quebec-konferencen, som også kaldes Quadrant-konferencen efter dens kodenavn var en tophemmelig militærstrategisk konference, som blev afholdt under 2. Verdenskrig med deltagelse af regeringerne fra Storbritannien, Canada og De Forenede Stater. Konferencen blev afholdt i byen Quebec i Canada mellem den 17. og 24. august 1943. Den foregik i byens citadel og på Château Frontenac. De vigtigste deltagere var Winston Churchill, Franklin D. Roosevelt og William Lyon Mackenzie King

De Vestallierede enedes om at intensivere den strategiske bombning af Tyskland og fortsætte opbygningen af amerikanske styrker i Storbritannien frem mod en invasion af Frankrig. I Middelhavet (et område som havde Churchills store opmærksomhed) enedes de om at indsætte større styrker for at tvinge Italien ud af Aksemagternes alliance og besætte landet og den franske ø Korsika.

Det blev besluttet at operationerne på Balkan skulle begrænses til at forsyne modstandsbevægelserne, mens operationerne mod Japan skulle optrappes med henblik på at udtømme de japanske ressourcer, afskære deres kommunikationslinjer og sikre fremskudte baser hvorfra de japanske hovedøer kunne angribes. 

Udover de strategiske forhandlinger, som blev meddelt videre til Sovjetunionen og Chiang Kai-shek i Kina, udsendte konferencen også en fælles udtalelse om Palæstina, der havde til formål at mindske spændingerne over at den britiske besættelse blev stadig mere uudholdelig. Konferencen fordømte også tyske grusomheder i Polen. 

Churchill og Roosevelt underskrev også i hemmelighed Quebec-aftalen om atomteknologi.

Eksterne kilder 
 Den første Quebec-konference og tilhørende samtaler i Hyde Park og Washington

Galleri 

2. verdenskrig
Canadas historie
Konferencer
Pave Benedikt 2.

Benedikt II (født i Rom - død 685) var pave fra den 26. juni 684 til sin død i 685. Pave Skt Benedikt II's festdag er den 7. maj. Han efterfulgte Pave Leo 2., der døde 1. juli 683.

Selvom han allerede blev valgt som pave i 683, blev han først ordineret i 684, da han først skulle godkendes at kejser Konstantin IV i Konstantinopel. Efter at have skabt en venskabeligt forhold til kejseren, lykkedes det at få ophævet kravet om at kejseren skulle godkende paven først, før paven kunne ordineres.

Referencer

Eksterne henvisninger 

 

Paver i middelalderen
Salmonsens
Pave Benedikt 1.

Benedikt I (født ukendt - død 30. juli 579) var pave fra 2. juni 575 til sin død, hvor han efterfulgte Pave Johannes 3., 11 måneder efter denne døde. Han virkede som pave indtil sin død, den 30. juli 579. Han er begravet i vestibule i sakristiet i Peterskirken.

I perioden hvor Benedikt I var pave, var der hungersnød i Rom, hvilket ikke gjorde hans regeringstid nem. Desuden var tiden op til og efter hans regeringsperiode, præget af langobardernes raserende - hvilket blandt andet formentlig var årsagen til den lange periode uden en pave.

Referencer

Eksterne henvisninger 
 

Paver i middelalderen
Pave Benedikt 5.

Benedikt 5. (født i Rom – død 4. juli 965 i Hamborg) var pave fra 22. maj 964 indtil, han blev afsat af kejseren 23. juni 964.

Benedikt var kardinaldiakon, og var så berømt for sin læredom, at han kaldtes Grammaticus, da han blev udpeget til pave. Omstændighederne ved tiltrædelsen var kaotiske og kritiske. Kejser Otto den Store havde støttet Pave Johannes 12., og udset sin egen kandidat, Pave Leo 8. Men så snart romerne fik chancen, forviste de Leo fra byen, og da Johannes 12. døde den 14. maj 964, valgte de kardinal Benedikt i stedet.

Kejser Otto blev rasende over udnævnelsen, så han tog til Rom og afsatte Benedikt den 23. juni 964. Ved synoden, hvor han blev afsat, blev pavestaven brækket på hans hoved af Leo 8., hvilket er den første omtale af den. Det er mere sandsynligt, at Benedikt styrtet end, at han trådte tilbage frivilligt.

Efter at Leo blev indsat i Den Hellige Stol, forlod kejser Otto Rom og tog Benedikt med sig til Tyskland. Benedictus blev sat under opsyn af ærkebiskop Adaldag af Hamburg-Bremen, som udviste stor forståelse og ligefrem præsenterede ham som pave for nogle af Tysklands præster.

Han blev først stedt til hvile i Hamburger Dom, men blev senere ført tilbage til Rom.

Se også

Kilder 
 
 Catholic Encyclopedia, Volume II (1907)

Paver i middelalderen
Pave Benedikt 6.

Benedikt 6. (født i Rom, død august 974 i Engelsborg) var pave fra 19. januar 973, til han blev afsat juli 974.

Benedikt blev født i Rom som søn af en mand ved navn Hildebrand. Inden han blev pave, var han kardinaldiakon. Pave Johannes 13. døde den 6. september 972, og Benedikt blev kort efter valgt til hans efterfølger. Den nødvendige godkendelse fra kejseren, Otto den Store, forsinkede imidlertid konsekrationen, så den først fandt sted den 19. januar 973.

Det eneste, der vides om Benedikts gerninger som pave er, at han gav privilegier til en del klostre og kirker.

Pontifikalkollegiet var meget forhippet på at få ham afsat. Da den romerske adel hørte, at kejser Otto 1. var død, blev Benedikt taget til fange af en gruppering ledt af Crescentius den ældre, Theodoras søn, og diakonen Modpave Bonifatius 7. Han blev fængslet i Castel Sant'Angelo, hvor han efter to måneders fangenskab døde, kvalt efter gruppens ordrer, så han ikke skulle kunne løslades af Sicco av Spoleto, den gesandt som kejser Otto 2. havde sendt til hans undsætning.

Kilder 

 
 Catholic Encyclopedia, Volume II (1907)

Paver i middelalderen
Pave Benedikt 7.

Benedikt 7. (?–10. juli 983), pave fra 974 til 983, var af den tusculanske greveslægt, valgt af det kejserlige parti efter Bonifatius 7.s flugt. Han ydede kejser Otto 2. store tjenester, og denne beskyttede ham til gengæld mod det nationale parti i Rom. Benedikt sluttede sig til den reformbevægelse, der udgik fra Cluny.

Kilder 
 

Paver i middelalderen
Paver fra Italien
Salmonsens
Pave Benedikt 8.

Benedikt 8. (ca. 980 – 9. april 1024) var den katolske pave fra 1012-1024. Før han var pave hed han Theofylakt og var Greve af Tusculum. Han blev pave, efter at det tusculanske parti havde sejret over Crescentius', og blev godkendt af Henrik II, som han senere han kronede til kejser 1014. Benedikt kæmpede og vandt i krig mod saracenerne og søgte at gennemføre de cluniacensiske reformer, dog ikke med så stor kraft, som reformpartiet ønskede.

Kilder 
 

Paver i middelalderen
Salmonsens
Pave Benedikt 9.

Benedikt 9. (1012-55), »Djævlen på Skt. Peters Stol«, fætter til Benedikt 8.. Han blev pave, da han var 10-12 år gammel (siges det), og levede så skamløst, at hans samtidige ikke kunne fortælle om det i dets enkeltheder. Romerne sammensvor sig imod ham og valgte Sylvester 3. til pave, men kejser Konrad 3. støttede ham.

Da han fik lyst til at gifte sig, solgte han Skt. Peters Stol for 1000 eller 2000 pund sølv til Gregor 6. (1045); men han fortrød handelen og blev afsat (1046) i Sutri tillige med de to andre paver. Efter Clemens 2.s død (1047) gjorde han et mislykket forsøg på atter at bemægtige sig pavestolen. Han døde 1054.

Kilder 
 

Paver i middelalderen
Salmonsens
Paver der har abdiceret
Pave Johannes 1.

Johannes 1., med tilnavnet "den Hellige" (pave 523 — 18. maj 526), var fra Toscana. Hans helbred skrantede, allerede da han blev valgt til den 53. pave.

Liv og virke 
Johannes var pave i en yderst vanskelig tid, idet østgoterkongen Teoderik den Store var regent i Italien, men en overbevist arianer. En tid lod han katolikkerne i fred, men ændrede syn efter to episoder: Det blev afsløret en korrespondance mellem fremstående medlemmer af det romerske senat og Konstantinopel, og på samme tid blev der indført strenge forholdsregler mod anderledestroende under kejser Justinus 1., den første katolik på den østromerske trone i 50 år. Det betød forfølgelse af arianerne i Det østromerske rige. Teoderik tolererede ikke overgreb mod sine trosfæller og truede Justinus med krig, men bestemte sig i stedet for at sende en delegation til Konstantinopel, bestående af fem biskopper og fire senatorer med pave Johannes som deres modvillige leder. Johannes lykkedes i at overtale kejseren til en mildere behandling af arianerne, og dermed undgå represalier mod katolikker i Italien. Hans besøg førte også til forsoning mellem vest- og østkirken efter den dybe splid, der havde skilt dem siden udgivelsen af kejser Zenons Henoticon i 482. Men Teoderik nærede i øgende grad mistro til sine omgivelser, og havde fået pave Johannes' ven Boethius og dennes svigerfar, senatoren Symmachus, henrettet.

Johannes var den første pave, som rejste til Konstantinopel, og under sit ophold kronede han Justinus. Besøget var vellykket, men Teodorik mistænkte derfor også Johannes og Justinus for at konspirere mod ham. Ved sin hjemkomst til Rom sørgede han derfor for at få paven arresteret. Han døde i fangenskab i Ravenna.

Han blev dog begravet i Peterskirken og regnes som en martyr med mindedagen 27. maj.

Kalenderreformen 
Som basis for kalenderen havde man benyttet anno Diokletiani, helt til Johannes 1. gav den lærde abbed Dionysius Exiguus i opdrag at beregne det følgende års påske. Exiguus satte en tabel op for påsken i de følgende 95 år, men erklærede, at han ville bruge anno Domini (= det Herrens år) i stedet for anno Diokletiani, dette med tanke på kejser Diokletians kristenforfølgelser. Dermed indførte Exiguus den tidsregning, der bruges i dag; for frem til hans tid var det Diokletians liv, man havde regnet årstallene ud fra. Abbeden beregnede, at Kristus blev født 531 år tidligere, og kaldte det årstal 1. Nullet var dengang ikke kendt. Man ved ikke, hvordan Exiguus regnede sig frem til Kristi fødsel; og udregningen er helt sikkert forkert. Kristus blev angiveligt født, mens Herodes den Store endnu var i live; og han døde i år 4 f.Kr.

Referencer 

Paver i middelalderen
Salmonsens
Pave Johannes 8.

Johannes 8. (872—882), romer. Han søgte med energi og statsmandskløgt at hæve pavemagten over fyrstemagten og at gøre bisperne uafhængige af verdslig magt. 875 kronede han Karl den Skaldede til kejser og støttede sig i det hele til de franske karolinger, men disse var for svage til at hjælpe ham mod saracenerne, der stod foran Roms mure.

Først splittede han sine fjender, derefter sejrede han over dem i et søslag. For at vinde en støtte i Konstantinopel mod saracenerne godkendte han Fotios som patriark (879). Da Frankrig ikke kunde hjælpe ham, og det tyske parti i Rom intrigerede imod ham, måtte han 881 kejserkrone Karl den Tykke. Han stræbte efter at føre en national italiensk politik.

Kilder 

  – Opslag af dr.phil. Laust Moltesen (1865-1950)

Paver i middelalderen
Paver fra Italien
Salmonsens
Sophus Bresemann

Sophus Hans Madsen Daugaard Bresemann (14. november 1864 i København – 19. oktober 1945 smst) var en dansk redaktør og politiker, der var borgmester i Nakskov 1914-1928.

Sophus Bresemann lærte bødkerfaget og var 1886-91 formand for Bødkerforeningen af 1873, forretningsfører for Bødkerforbundet i Danmark 1890-97 og redaktør af Samarbejdet 1893-97. Han ankom til Nakskov fra Nordjylland i begyndelsen af forrige århundrede fra en stilling som redaktør af Nordjyllands Arbejderblad i Aalborg (1897-1900). I Nakskov blev han i 1901 redaktør for Lolland-Falster Social-Demokrat – det senere Ny Dag, hvilket han var indtil 1919.

1905 blev han medlem af Nakskov Byråd, og i 1914 blev Bresemann den første socialdemokratiske borgmester i Nakskov. Han var især aktiv i bestræbelserne på reformere de sociale områder; sundhed, pleje, boligplanlægning og undervisning. Således var det med ham som drivkraft at Nakskov i årene frem til 1920 fik indført gratis skolelæge, gratis skoletandlæge og nyt sygehus. Derudover blev skolepengene afskaffet i Nakskov Kommune, og der blev bygget en række nye skoler med moderne faciliteter som sløjdlokaler og tidssvarende idrætsanlæg og badeanlæg til svømmeundervisningen. Bresemann beholdt borgmesterposten frem til 1928.

I 1913 blev Bresemann valgt til Folketinget (i Nakskovkredsen), hvor han blev Socialdemokratiets ordfører i sociale spørgsmål og offentlige arbejder. Bresemann trak sig fra politik i 1935, 71 år gammel, og døde 10 år senere. Der er rejst en statue af granit af borgmesteren i Nakskov.

Han var desuden bestyrelsesmedlem i A/S Nakskov Skibsværft fra 1916, af Købstadsforeningen fra 1917, af Dansk Brændsels- og Kontrolforening fra 1918, af Sammenslutningen af danske havne og medlem af direktionen for Nakskov-Rødby Jernbane.

Noter

Kilder 
 Kraks Blaa Bog 1929

Eksterne henvisninger 
 

Tidligere folketingsmedlemmer fra Socialdemokraterne
Chefredaktører fra Danmark
Folketingsmedlemmer i 1910'erne
Folketingsmedlemmer i 1920'erne
Folketingsmedlemmer i 1930'erne
Personer fra København
Personer fra Nakskov
Fagforeningsfolk fra Danmark
Ikke-folkevalgte borgmestre fra Danmark (før 1919)
Håndværkere fra Danmark
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Borgmestre fra Socialdemokraterne
Shenae Grimes

Shenae Sonya Grimes (udtales: ˈʃəneɪ . Født den 24. oktober 1989) er en Gemini Award-vindende canadisk skuespiller. Hun spiller i øjeblikket rollen som Annie Wilson i 90210, som er et nyt spinoff af tv-serien Beverly Hills, 90210. Før dette opnåede en vis anerkendelse for sin rolle son Darcy Edwards i tv-serien Degrassi: The Next Generation.

Biografi

Film

Fjernsyn

Trivia 
Er 1.60 m. høj.
Har en tatovering på siden af hendes brystkasse med skriften: "Myself and I".
Accepterede rollen som Annie Wilson, efter at Hilary Duff har sagt nej.

Eksterne henvisniger 

 

Tv-skuespillere fra USA
Skuespillere fra Canada
Ulf Stark

Ulf Stark (født 12. juli 1944 i Stureby, død 13. juni 2017) var en svensk forfatter.

Ulf Stark studerede pædagogik og psykologi og var ansat i den svenske arbejdsformidling som lærer.

Som 20-årig udgav han Ett hål till livet, en digtsamling for voksne, som blev efterfulgt af to andre voksenbøger i henholdsvis 1966 og 1967.

I 1975 skrev han sin første børnebog, men fik først i 1984 sit internationale gennembrud med Dårfinkar och dönickar (dansk: Tossehoveder og tørvetrillere, 1985).

Adskillige værker er blevet filmatiseret.

Ulf Stark sad i stol nr. 17 i det svenske børnebogsakademi i perioden 1989 til 1998. I 1993 modtog han Astrid Lindgren-prisen, og i 1998 modtog han Nordisk Børnebogspris.

Bibliografi på dansk 

 Tossehoveder og tørvetrillere, 1985
 Maria Blegnæb, 1986
 Lad isbjørnene danse, 1987
 Jaguaren, 1988
 Sigurd, 1988
 Kærlighed og flagermus, 1990
 Min ven Percys magiske gymnastiksko, 1992
 Kan du fløjte, Sofie, 1993
 Lille, 1994
 Hunden som smilede, 1995
 Min ven sheiken i Stureby, 1995
 Storebror, 1995
 Min søster er en engel, 1996
 Englen og Den blå hest, 1997
 Guldhjertet, 1997
 Da far viste mig verdensaltet, 1998
 Ensomme hjerters klub, 1998
 Farvel Stureby og andre noveller, 1998
 Lille Asmodeus, 1999
 Den sorte violin, 2000
 Alene med min bror, 2001
 Hønsefjerskoene, 2001
 Den dag mor var indianer, 2002
 Mit liv som Ulf, 2002
 Fluer i klassen, 2003
 Den aften far ville lege, 2005
 Min ven, Percy, Buffalo Bill og jeg, 2006
 Mirakeldrengen, 2006
 Da jeg besøgte himlen, 2007
 Kanel og kanin, 2007
 Foxtrot, 1965

Referencer

Eksterne henvisninger 

 
 Forfatterweb – Ulf Stark
 Geckopress – Ulf Stark 
 Forlaget Resen – Ulf Stark 
 

Børnebogsforfattere fra Sverige
Digtere fra Sverige
Svensksprogede forfattere fra Sverige
Book of Kells

Book of Kells ( (eller Book of Columba)) er et illumineret manuskript på latin med de fire evangelier fra Det Nye Testamente samt indledende tekster. Manuskriptet blev nedskrevet af keltiske munke omkring år 800, muligvis lidt tidligere. Evangelieteksterne er fortrinsvis hentet fra Vulgata, bibeludgaven på latin fra begyndelsen af det 5. århundrede, men en del passager stammer fra Vetus Latina, en tidligere udgave. Book of Kells er et mesterværk i vestlig kalligrafi og insulær kunst. Bogen er en af Irlands største nationale skatte.

Opbevaring 
Bogen opbevares på biblioteket på Trinity College i Dublin, hvor den er permanent udstillet.

Eksterne henvisninger 

Bibeludgaver
Irlands historie
Dublin
Vágner Love

Vágner Silva de Souza (normalt bare kendt som Vágner Love) (født 11. juni 1984 i Rio de Janeiro, Brasilien) er en brasiliansk fodboldspiller, der spiller som angriber hos den danske Superliga klub FC Midtjylland. Han har tidligere spillet i blandt andet CSKA Moskva, Monaco og Beşiktaş.

Med CSKA Moskva vandt Love to russiske mesterskaber, tre pokaltitler, samt UEFA Cuppen i 2005.

Landshold 
Vágner Love nåede i sin tid som landsholdsspiller (2004-2007) at spille 20 kampe og score 4 mål for Brasiliens landshold, som han blandt andet vandt Copa América med i både 2004 og 2007.

Titler 
Russisk mesterskab
 2005 og 2006 med CSKA Moskva

Russisk pokalturnering
 2005, 2006 og 2008 med CSKA Moskva

UEFA Cup
 2005 med CSKA Moskva

Copa América
 2004 og 2007 med Brasilien

Referencer

Eksterne henvisninger 

Fodboldspillere fra Brasilien
Fodboldspillere fra Palmeiras
Fodboldspillere fra CSKA Moskva
Fodboldspillere fra Clube de Regatas do Flamengo
Personer fra Rio de Janeiro
Fodboldspillere fra Beşiktaş JK
Temple Bar (Dublin)

Temple Bar er et område i hjertet af Dublin beliggende på sydsiden af floden Liffey. Temple Bar har bevaret en del af sit middelalderlige præg med mange snævre gader og stræder, og det betegnes ofte som Dublins kulturelle kvarter. Her finder man en række etablissementer, der tiltrækker turister, men der er også en del boliger, idet omkring 5.000 mennesker lever i området.

Historie 
Temple Bar afgrænses mod nord af Liffey, Dame Street mod syd, Westmoreland Street mod øst og Fishamble Street mod vest. Området har sandsynligvis fået navn efter familien Temple, der boede der i det 17. århundrede. Sir William Temple, der var rektor på Trinity College i 1609, havde hus der. Temple Bar optræder første gang i historien på et kort fra 1673.

I det 18. århundrede var området mondænt, hvilket blandt andet ses af, at Händels Messias blev uropført her 13. april 1742. Senere i århundredet blev den nationalliberale, revolutionære gruppe Society of United Irishmen stiftet her i Temple Bar. I det 19. århundrede mistede området imidlertid sin tiltrækningskraft, og i begyndelsen af det 20. århundrede var Temple Bar et slumområde. Dette blev dog samtidig områdets redning på lang sigt, idet spekulanter gik uden om Temple Bar, da de i midten af 1960'erne renoverede større områder i Dublin. På den måde undgik kvarteret at få sin gamle arkitektur hærget.

I 1980'erne stod Temple Bar alligevel for tur til at blive revet ned for blandt andet at skaffe plads til en stor busterminal. Imidlertid tog planerne herfor lang tid, og imens blev huse og butikker udlejet for lave priser, hvilket tiltrak kunstnere og småhandlende, og efterhånden måtte man indse, at det var en bedre udvikling end udsigten til busterminalen; planen om denne blev derpå taget af bordet, og byen satsede i stedet på at renovere de bestående bygninger for at tilgodese den efterhånden etablerede udvikling, der førte til renommeet som byens kulturelle område.

Nutiden 
Det bevarede Temple Bar rummer nu en række kulturelle institutioner, herunder Irish Film Institute, Irish Film Archive, det nationale fotoinstitut, et børnekulturcenter, en række kunstgallerier og The Gaiety School of Acting, men også finansielle institutioner som den irske børs og nationalbanken.

Om aftenen forvandles kvarteret til et forlystelsesområde med en lang række restauranter, pubber og natklubber. Pubberne tæller bl.a. Palace Bar, Temple Bar Pub, Oliver St.John Gogarty's (opkaldt efter Oliver St John Gogarty) og Auld Dubliner. Der er også steder, der har været kendt som samlingspunkt for unge mennesker tilhørende emo- og goth-subkulturen.

Eksterne henvisninger 

Dublin
Kvarterer