kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Galerius’ toleranceedikt

Galerius’ toleranceedikt, som blev udstedt 30. april 311, regnes traditionelt som afslutningen på forfølgelsen af de kristne i Romerriget. Teksten gengives i apologeten Lactantius værk De Mortibus Persecutorum (Om forfølgernes død).

Tidligere havde Galerius understreget vigtigheden af at forfølgelsen af de kristne fortsatte, og denne politik blev fulgt helt frem til at toleranceediktet blev offentliggjort i Nikomedia. Kejseren lå på sit dødsleje, sandsynligvis led han af mavekræft, da ediktet blev offentliggjort, og kristne brugte senere ønsket om soning for sine forbrydelser mod de kristne som forklaring på dette kursskifte. Moderne historikere finder i stedet at baggrunden skal findes i politiske overvejelser, da andelen af kristne nu var blevet så stor, at fortsat forfølgelse ville blive til fare for rigets sikkerhed og i værste fald føre til imperiets sammenbrud. Ediktet indeholder ingen lovprisning af den kristne religion, men blot en beklagelse over at det ikke lykkedes at udrydde denne skadelige overtro, hvilket modbeviser at Galerius selv blev omvendt til kristendommen. Galerius døde fem dage efter udstedelse af ediktet.

Kristendommen havde nu status som religio licita (tilladt religion), og for første gang i historien havde de kristne opnået statsanerkendelse. Det var nu tilladt at dyrke denne religion på linje med alle de øvrige religioner i Romerriget, indenfor rammerne af den almene lovgivning og uden at forstyrre den offentlige orden. Med anerkendelsen blev det også forventet at de kristne fremover skulle bede til rigets og kejserens vel og på den måde indgå i statskulten.

I 313 udstedte Konstantin den Store endnu et toleranceedikt i Milano, hvor det blev erklæret at Romerriget fremover ville forholde sig neutralt i forhold til udøvelsen af religion, hvilket betød at alle former for forfølgelse på baggrund af religion nu blev indstillet.

Eksterne link 
 Edictum Galerii, Edictum Mediolanense (Latin)
 Edicts of Toleration 311/313 (Engelsk)
 Eusebius (engl.)

Religionen i det gamle Rom
Carl Emil Moltke

Carl Emil Moltke greve af Nørager (9. januar 1773 – 1. marts 1858) Diplomat og godsejer.

Født i København som yngste søn af lensgreve Adam Gottlob Moltke af Bregentved (1710-1792) og Sophie Hedevig von Raben (1732-1802). Han var oprindelig søofficer (fra 1789) samt avanceret til premierløjtnant (1797), da han i 1798 indtrådte i den diplomatiske tjeneste som legationssekretær i Lissabon, hvor han forblev til 1801. Da blev han forflyttet til Madrid og samtidig udnævnt til kammerherre. 

C.E. Moltke var i 1803 udtrådt definitivt af søetaten, og året efter udnævntes han til gesandt i Stockholm. Han måtte dog nogle år senere forlade det pga. krigsforholdene. I 1809 blev han derpå udnævnt til gesandt i Haag, men tiltrådte først posten i 1815, samme år som han modtog Storkorset af Dannebrog. Han var i de mellemliggende år blevet sendt på diplomatiske rejser bl.a. til det russiske hovedkvarter i Schlesien, hvor han skulle forsøge at mægle mellem kejser Alexander og England.

Efter 5 års ophold i Haag blev Moltke udnævnt til gehejmekonferensråd og forflyttet til London, hvor han forblev til 1832, da han forlod den diplomatiske karriere og trak sig tilbage på sit gods Aagaard, som han havde købt i 1804. Hans virke i statens tjeneste var dog hermed ikke forbi, i det han var medlem af stænderforsamlingen i Roskilde fra 1835-1846, ligesom han i 1840 blev udnævnt til ordenssekretær, en post han beklædte lige til sin død, d. 19. marts 1858 på Nørager, hans anden ejendom, som han havde købt i 1837.

Blev viet i København d. 4. juli 1807 til komtesse Asta Thusnelda von Münster-Meinhövel, som blev født 3. oktober 1788 muligvis i Osnabruck, og døde 12. september 1842 i Slesvig by. Hun var datter af gehejmeråd og greve Georg Werner August Did. Münster-Meinhövel og dennes tredje hustru.

Børn 
 Amalie Thekla Moltke (1811-1876) ugift
 Marie Caroline Vilhelmine Moltke (1815-?) ugift
 Adam Georg Ernst Henrik Moltke (1822-1896) diplomat, godsejer og formand for diakonissestiftelsen i København.

Kilder/henvisninger 

Dansk Biografisk Leksikon

Eksterne henvisninger 
 

Gesandter fra Danmark
Carl Emil
Godsejere fra Danmark
Grever fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Storkors af Dannebrog
Ordenssekretærer fra Danmark
Kammerherrer fra Danmark
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Søofficerer fra Danmark
Stænderdeputerede fra Østifterne
Gehejmekonferensråder fra Danmark
Pia Degermark

Pia Charlotte Degermark Caminneci (født 24. august 1949 i Bromma, Stockholms län) er en svensk skuespillerinde kendt for sin rolle i 1967-filmen Elvira Madigan.

Tidlige liv 
Pia Degermark boede indtil hun fyldte ti i Sverige sammen med sine forældre og en ældre bror, hvorefter familien emigrerede til Schweiz.

Gennembrud 
Som 17-årig blev hun opdaget af den svenske instruktør Bo Widerberg, som havde set hende danse med den svenske kronprins Carl Gustav på et avisfotografi. Widerberg tilbød hende den kvindelige hovedrolle som Elvira Madigan i filmen af samme navn fra 1967. Degermarks replikker i filmen blev indtalt af Yvonne Ingdahl. Filmen vandt flere internationale priser, og Pia Degermark vandt en pris ved Cannes Filmfestival, og blev nomineret til både en Golden Globe og en BAFTA-pris for sin rolle i filmen.

Nedtur 
Efter skilsmissen drev Pia Degermark et konferencecenter i Djurgården og boede i en periode i USA. Det lykkedes hende ikke at genoptage sin skuespillekarriere, og hun endte med at udvikle et amfetaminmisbrug og anoreksi. I 1976 medvirkede hun i den vesttyske tv-serie Die Buschspringer. Det blev hendes sidste optræden foran kameraet. Tre år senere vendte hun tilbage til Sverige, hvor hun arbejdede med anoreksiramte kvinder.

I 1991 fik hun en fængselsstraf for besiddelse af narkotika. Efter en alvorlig trafikulykke, der beskadigede hendes højre ben, fik hun tildelt invalidepension. Pia Degermark bor i Hägersten, en bydel i den sydlige del af Stockholm. I 2006 udkom hendes selvbiografi, Gud räknar kvinnors tårar ("Gud tæller kvinders tåre").

Privatliv 
I 1971 giftede hun sig med den italienske filmproducent Pier Caminneci (1941-2013). Hans mor var Mathilde Eulalie Caminneci, født Siemens (1888-1945), datter af Georg Wilhelm von Siemens (1855-1919), som sammen med en bror, Arnold von Siemens (1853-1918), overtog ejerskabet til Siemens AG fra deres far, grundlæggeren Werner von Siemens. De fik en søn, Cesare, som efter deres skilsmisse voksede op hos sin far. Hun har også en søn Robbin, som blev sendt i familiepleje kort efter fødslen i 1991. Årsagen var hendes problemer med narko, kriminalitet og ustabile familieforhold samt en fængselsdom.

Udvalgt filmografi 
 1976 – Die Buschspringer (TV-serie)
 1971 – The Vampire Happening
 1969 – The Looking Glass War
 1967 – Elvira Madigan

Bibliografi 
 Degermark, Pia: Gud räknar kvinnors tårar : memoarer. Stockholm : Prisma, 2006. –

Eksterne henvisninger 
 
 Du får altid en ekstra chance  

Skuespillere fra Sverige
Personer fra Stockholm
Unbrako

Unbrako (omskrivning af ; løsne en bremse) er et varemærke tilhørende det amerikanske firma Standard Pressed Steel Company (SPS; nu SPS Technologies, Inc.), som i 1920'erne udviklede et bolt- og præcisionsskrue-sortiment, fra starten tiltænkt bilindustrien, hvor præcision og sikkerhed er vigtigt.

Unbrakoskruen blev hurtigt det foretrukne skruevalg hos maskiningeniørerne i England og USA. Efter 2. verdenskrig blev unbrakoskruen spredt over hele verden. I daglig tale bruges unbrako i vid udstrækning om den skrue-type, som har den (maskin)teknisk danske betegnelse: "indvendig sekskantskrue". Denne bruges i dag hovedsageligt i maskinkomponenter. Mange mennesker kender unbrakonøgler fra samling af møbler.

Førsteleddet staves "unbrako", men man ser det ofte fejlagtigt stavet med "m" i stedet for "n" (fx "umbrako") eller med "c" i stedet for "k" (fx "unbraco"). Dette er et eksempel på labial assimilation, altså at en konsonant bliver labial pga. en tilstødende labial konsonant, hvilket også ses i udtalen "himbær" af hindbær. Omskrivningen menes at komme fra UNBREAKABLE. Boltene er lavet af stål i mild hærdning og derfor ubrydelige.

Referencer

Eksterne henvisninger 
 Unbrako  – Officiel hjemmeside

Skruetrækkere
Fremstillingsvirksomheder fra USA
Peter West

Peter West (1708 – 10. september 1767) var en dansk godsejer. Søn af generalmajor Niels West og dennes første hustru. 1718 udnævntes han til fændrik i Jydske Nationale Rytteregiment. Han avancerede i 1724 til løjtnant, fik 1730 ritmesters karakter og forsatte 1732 til Livgarden til hest, men tog allerede 1735 sin afsked som major. Han havde samme år købt herregården Tybjerggård ved Næstved af ritmester Frederik von de Maases enke for 26.000 rigsdaler.

West var en fremsynet landmand, som lavet flere forbedringer på både hovedgården og godset. Således byggede han en kostald til 200 køer, forsynet med vandledning, så køerne ikke behøvede at blive sluppet løs. Det var noget, der på den tid var ukendt og vakte stor opsigt. Han afskaffede det gamle trevangsbrug på både hovedgården og bøndergårdene. Ved trevangsbrug kunne jorden hverken få hvile eller tilført tilstrækkelig gødning. Den hidtidige inddeling af jorden i fire marker, hvoraf de tre dyrkedes, og den ene lå til bestandig græs, blev nu i stedet ændret til seks marker med tre års kornsæd og tre års græs og høslæt. Ligeledes indførte han dyrkning af kløver. 

Han ejede tillige herregården Nørager fra 1743-1748, og på grund af sin anseelse som dygtig landmand blev han jævnlig brugt som rådgiver i landvæsenssager og godsadministration. Således f.eks. af bestyrelsen for Vemmetofte og Gisselfeld Klostre. 
Han solgte i 1763 Tybjerggård for 50.000 rigsdaler og flyttede til Næstved, hvor han sammen med den senere general Hans Henrik von Eickstedt anlagde en korduanfabrik. Han døde i Næstved d. 10. september 1767. 
Han var blevet gift i 1735 med Christiane Brønsdorph (1695-1757), enke efter kammerråd, renteskriver Niels Christensen.

Eksterne henvisninger 
 

Danskere i 1700-tallet
Personer i oplysningstiden
Godsejere fra Danmark
Kavaleriofficerer fra Danmark
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Fabrikanter fra Danmark
Little Gamers

Little Gamers er en onlinetegneserie skabt 1. december 2000 af Christian Fundin, og senere overtaget af Pontus Madsen. Serien handler om dem selv, deres venner og kærester, livet i almindelighed og – især – om spil. Undertiden forekommer også specialskrevne afsnit om større verdensbegivenheder. Den indeholder også indimellem gæstestriber fra andre webcomics.

Personerne i serien er tegnede og beskrives som "Hello Kitty og Bombermans uægte børn".

Eksternt link 
 Little Gamers

Onlinetegneserier
Fændrik

Fændrik (, 'fanekonge') er en gammel militærgrad mellem løjtnant og sergent – en fændrik fører altså kommando over soldater i krig. I dag særlig kendt fra Peter Fabers sang Højt fra træets grønne top. Fændrik betyder egentlig "fanebærer" men er over tid anvendt som militær grad.

Yngre officer
I ældre tid var fændrikken yngste officer – en betydning som til dels findes i Tyskland.
 Før fændriken kunne bære fanen, skulle han vedkende sig fanebefalingen
Jeg betror dig denne fane, fordi jeg ved, at du er en ærlig og modig mand. Du skal føre den, som det sømmer sig en trofast kriger. Du skal værge den, som en danemand værger sin ægtehustru. Under march og på vagt, under storm og strid skal du stå som et mønster for tapre soldater. Ingensinde må du vige, aldrig må du give anledning til, at hæren bliver modløs og flygter. Skulle det ske, at en fjende afhugger din højre hånd, skal du gribe fanen med din venstre. Mister du begge hænder, skal du slå tænderne i fanen. Du skal værge den så længe du lever og ånder. Må du opgive kampen – det Gud forbyde – skal du vikle dig i fanen og dø.

Fenriksgruppen
Men 1951-1969 var fændrik (eller fenrik) en grad i det danske forsvar mellem oversergent og sekondløjtnant, senere løjtnant, overfenrik mellem løjtnant og premierløjtnant. Fenrikker var ikke officerer, men en gruppe for sig, ligestillet med officerer, altså en afløsning af de tidligere officiantgrader (1922-1951). Gradstegn var en stor roset (fenrik) og 1 stor og 1 lille roset (overfenrik). Oversergenter kunne optages i officersskolens fenrikklasse og der uddannes til fenrikker. De indgik i gruppen af specialofficerer, der f.eks. var specialister i gymnastik, ridning, fægtning, skydning og administration m.v.

Eksterne kilder/henvisninger 

Militære titler
Korduan

Korduan er fint læder af gedeskind. Fortrinsvis brugt til galanterivarer og lignende.
Navnet stammer oprindelig fra "Cordoba", navn på by i Spanien, hvor denne slags læder først fremstilledes.

Læder
Karen Brahe

Karen Brahe (1. december 1657 – 27. september 1736 på Østrupgaard, Haastrup) var en dansk adelsfrøken og bogsamler, der blev født på Næsbyholm ved Sorø. Anne Gøye grundlagde samlingen og testamenterede den til Karen Brahe, som videreudbyggede samlingen betydeligt.

Karen Brahes Bibliotek 
I 1681 arvede hun et bibliotek fra sin morfars søster, Anne Gøye (1609–81), der var datter af Henrik Giøe af Skørringe og Turebygård. Biblioteket indeholdt omkring 1000 trykte bøger og 100 manuskripter, og Brahe begyndte at udvide det.

Den 8. november 1716 grundlagde hun Odense Adelige Jomfrukloster, der var et kloster for ugifte adelskvinder (der nu er en del af Roskilde Kloster), der modtog en kongelig bekræftelse den 15. marts 1717. Hun donerede biblioteket til klostret, og det kendes derfor som Karen Brahes Bibliotek. Bøgerne skulle tilhøre klostret i al evighed, så de unge kvinder der kunne nyde godt af det, men hun åbnede også for, at andre kvinder kunne bruge det.

Hendes største interesse var teologi, hvilket udgør omkring halvdelen af hende bøger. Hun havde også interesse for historie, primært Danmarks historie, og dette emne omfatter omtrent en fjerdedel af bøgerne. Den sidste fjerdedel indeholder mere praktiske bøger som lovsamlinger, medicinske bøger, værker om anatomi, kogebøger og tekstbøger. Der findes også litterære værker, som Anne Gøyes søster Anne Birgitte havde samlet. Blandt berømte bøger i biblioteket er folkevisesamlingen Karen Brahes Folio (E I,1) og Jens Billes visebog (E I,2) der er den næstældste samling af dansk poesi efter Hjertebogen; Leonora Christina Ulfeldts eneste manuskript Heltinders Pryd (C V,1); og en sjælden førsteudgave af Margrethe Lassons Den beklædte sandhed.

Biblioteket er det eneste private danske bibliotek fra 1600-tallet, som har overlevet stort set intakt. Det indeholder i dag omkring 3.400 trykte bøger og ca. indbundne 400 manuskripter samt yderligere omtrent 600 uindbundne håndskrevne dokumenter.

Bogsamlingen indgik i 1974 sammen med inventar og portrætmalerier i fusionen mellem Odense adelige Jomfrukloster og Roskilde adelige Jomfrukloster. Den fortsættende stiftelse, som nu ejer bogsamlingen betegnes Roskilde Kloster, Den Skeel-Juel-Brahe'ske Stiftelse.

Bogsamlingen var i perioden 1907-2010 deponeret under optimale forhold for bevaringsværdige klenodier hos Landsarkivet for Fyn (nu Rigsarkivet). I 2010 opsagde stiftelsen deponeringen af samlingen, og bogsamlingen blev deponeret på det kommunale Roskilde Bibliotek, hvor bøger og håndskrifter opbevares under særligt sikrede forhold. Til forskningsmæssige formål kan man få adgang til samlingen ved kontakt til Roskilde Kloster.

Referencer 

Bogsamlere fra Danmark
Karen
Filantroper fra Danmark
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Personer i Dansk Kvindebiografisk Leksikon
Danskere i 1600-tallet
Danskere i 1700-tallet
Kjærstrup

Kærstrup er en gammel sædegård, som nævnes første gang i 1286. Gården ligger i Fuglse Sogn, Fuglse Herred, Maribo Amt, Holeby Kommune. Hovedbygningen er opført i 1765 og ombygget i 1836, tårn opført i 1868 ved Ove Petersen.

Kjærstrup Gods er på 487 hektar.

Ejere af Kjærstrup 

(1368-1390) Anders Siundesen Mule
(1390-1410) Axel Andersen Mule / Axel Mogensen Gjøe
(1410-1446) Mogens Axelsen Gjøe / Henrik Staverskov Gjøe
(1446-1500) Bo Due Henriksen Gjøe / Anders Staverskov Henriksen Gjøe
(1500-1536) Knud Staverskov Andersen Gjøe
(1536-1559) Anders Staverskov Knudsen Gjøe
(1559-1567) Karen Valkendorf gift Gjøe
(1567-1617) Henning Staverskov Andersen Gjøe
(1617-1618) Karen Brockenhuus
(1618-1625) Hans Pogwisch
(1625-1635) Otto Pogwisch
(1635-1642) Palle Rosenkrantz
(1642-1652) Birgitte Pallesdatter Rosenkrantz gift Skeel
(1652-1665) Christen Skeel
(1665-1680) Margrethe Friis
(1680-1700)  Joachim Ottosen von Schack
(1700-1719) Otto Joachimsen von Schack
(1719-1720) Lisbeth Birgitte Rantzau gift Schack
(1720-1725) Frederik IV
(1725) Emerentia Hansdatter von Levetzow gift Raben
(1725-1731) Niels Joachimsen Rosenkrantz baron Schack
(1731-1773) Christian Frederik greve Raben
(1773-1819) Sigfred Victor Christiansen greve Raben-Levetzau
(1819-1820) Frederik Sophus Christiansen Raben-Levetzau
(1820-1828) Sophus Frederik Christiansen greve Raben-Levetzau
(1828-1843) Charlotte Emerentia Rosenkrantz-Huitfeldt gift Raben-Levetzau
(1843-1852) Gottlob Emilius George Friedrich baron Rosenkrantz
(1852) Slægten Raben-Levetzau
(1852-1853) Frederik Marcus lensgreve Knuth / Petersen m.fl.
(1853-1902) David Peter Friderichsen
(1902-1930) Johan Mathias Wilhjelm Friderichsen
(1930) Ove Wilhjelm Friderichsen
(1930-1951) Mathias Wilhjelm Friderichsen
(1951-1972) Lennart Wilhelm rigsgreve Sponneck
(1972-1986) Esper Boel
(1986-2001) Olga Johanne Sørensen gift Boel
(2001-        ) Marie-Pierre Boel Andresen

Referencer

Eksterne henvisninger og kilder 
J. P. Trap: Danmark 5.udgave, Kraks Landbrug
Om Kjærstrup på Statistisk-topografisk Beskrivelse af Kongeriget Danmark   3. Udgave 3. Bind : Bornholms, Maribo, Odense og Svendborg Amter

Herregårde i Lolland Kommune
Herregårde i Maribo Amt
Fredede bygninger, konstruktioner og anlæg i Lolland Kommune
Bo Widerberg

Bo Gunnar Widerberg (født 8. juni 1930 i Malmø, død 1. maj 1997 i Båstad) var en svensk filminstruktør og manuskriptforfatter og skuespiller. I sin barndom gik Widerberg meget op i rollespil og politik og ud fra disse interesser har han lavet filmen "Oprør i Ådalen".

Familie 
Bo Gunnar Widerberg er far til Nina Widerberg, Martin Widerberg, Johan Widerberg og Matilda Widerberg.

Af andre prominente familienavne kan nævnes Astrid Lindgren, som var Bo Widerbergs kusine.

Filmpriser 
I 1970 vandt Widerberg en en Bodilpris for bedste europæiske film for filmen Oprøret i Ådalen.

I 1970 vandt Widerberg Ekstra bladets fineste pris (nobelextra prisen) for filmen "Oprør i Ådalen".

I 1971 vandt han med filmen Joe Hill en "Special Grand Jury Prize" på Filmfestivalen i Cannes.

I 1996 vandt han en Sølvbjørn på Filmfestivalen i Berlin for filmen Lærerinden som også gav ham en oscarnominering i kategorien Best Foreign Language Film.

Filmografi 
 1995 Lærerinden (orginaltitel: Lust och fägring stor)
 1984 Manden fra Mallorca (orginaltitel: Mannen från Mallorca)
 1976 Manden på taget (orginaltitel: Mannen på taket)
 1974 Fimpen
 1971 Joe Hill
 1969 Oprøret i Ådalen (orginaltitel: Ådalen 31)
 1967 Elvira Madigan 1966 Heja Roland! 1963 Ravnekvarteret (orginaltitel: Kvarteret Korpen)
 1963 Barnvagnen TV 
 1989 Vildanden 1981 Linje Lusta 1979 En handelsresandes död Bøger 
 1957 Erotikon''

Eksterne henvisninger 

 

Filminstruktører fra Sverige
Personer fra Malmø
Spydeberg

Spydeberg er en tidligere  kommune i det tidligere Østfold fylke i Norge, som ved kommunalreformen i Norge blev lagt sammen med Askim, Eidsberg, Hobøl og Trøgstad kommuner til den nye kommune  i det nye Indre Østfold i det ligeledes nye  Viken fylke. 

Den tidligere kommune grænseder i vest til Hobøl, i nord til Enebakk, i nordøst til Trøgstad, i øst til Askim, og i syd til Skiptvet og Våler. Højeste punkt er Spydeberg varde, 258 moh.

Kultur 
Spydeberg er hjemby for Hyllifestivalen, en rockfestival for nye orkestre. I Spydeberg er der åbnet et nyt kulturhus, Allaktivitetshuset, som ud over håndboldbaner også rummer en større skole- og kulturdel.
På Mariaholmen ligger det katolske konferencecenter.

Kilder og henvisninger 

Tidligere kommuner i Norge
Indre Østfold

Kommuner i Østfold
Trøgstad

Trøgstad  er en tidligere kommune i det tidligere Østfold fylke i Norge, som ved kommunalreformen i Norge fra 1. januar 2020 blev lagt sammen med Askim, Eidsberg, Spydeberg og Hobøl kommuner til den nye kommune i det nye Indre Østfold i det ligeledes nye Viken fylke. 

Den tidligere kommune grænsede til Enebakk, Fet, Aurskog-Høland, Eidsberg, Askim og Spydeberg.

Små steder i Trøgstad 
 Skjønhaug med Trøgstad bygdemuseum, rejst ved kirken på det sted, hvor Christian August og hans soldater hvilede inden kampene i 1808. De ældste blandt de 14 bygninger er fra 1700-tallet. 
 Havnås med Indre Østfold fængsel, afd. Trøgstad.
 Båstad med Heiås som sit kommunecenter.
 Tosebygda med badepladsen Mørkfoss.

Historie 
Nærved Havnås ligger de to voldsteder Festningsåsen og Bæljeråsen med rester af forsvarsværker fra jernalderen (300 til 600 e.Kr). Bæljeråsen er sandsynligvis en forvanskning af "Bagleråsen" efter birkebeinernes modstandere, baglerne.

Det er gjort gravfund fra 900-tallet i Tosebygda, og i Halvdan Svartes saga, kap. 4, står at kong Halvdan lagde Vingulmark (omtrent tilsvarende Østfold, Follo, Oslo, Asker, Bærum, Røyken og Hurum) under sig efter et slag mod Gandalvs sønner ved Trøgstad.
 
Trøgstad kirke er en romansk kirke i mur, rejst omkring 1250. 

29. oktober 1967 ble kommunecenteret Skjønhaug rammet af et lerskred, der kostede fire mennesker livet.

Kilder og henvisninger 

Tidligere kommuner i Norge
Indre Østfold

Kommuner i Østfold
Demo (computerspil)

En computerspil demo er en ikke færdigudviklet eller begrænset version af et computerspil.

Demoer er i langt de fleste tilfælde gratis at anskaffe sig, og kan ofte hentes via Internettet. De bliver udgivet af dets udgivere med henblik på at folk kan prøve spillet, som en slags smagsprøve. Hvis forbrugeren finder at demoen af spillet falder i dens interesse, køber den i nogle tilfælde den fulde version af det, da denne oftest tilbyder flere funktioner end demoversionen.

Fremstilling af computerspil

pl:Demo gry