Rigsdagsbrandforordningen

Den såkaldte tyske Rigsdagsbrandforordning (ty. Reichstagsbrandverordnung) eller "Rigspræsidentens Forordning til Beskyttelse af Folket og Staten" (ty. Verordnung des Reichspräsidenten zum Schutz von Volk und Staat) af 28. februar 1933 var en forordning, der satte en række af Weimarrepublikkens borgerrettigheder ud af kraft. Forordningen udgjorde det juridiske grundlag for fængsling af modstandere af det regerende naziparti og var et væsentligt element i Adolf Hitlers etablering af en et-parti stat. Den umiddelbare anledning til præsidentens dekret var rigsdagsbranden aftenen før.

Historie 
Hitler var udnævnt til tysk kansler fire uger før, den 30. januar 1933, da han blev opfordret af præsident Paul von Hindenburg til at indgå i en samlingsregering. Hitlers regering anmodede von Hindenburg om at opløse rigsdagen og udskrive parlamentsvalg den 5. marts.

Om aftenen den 27 februar 1933, seks dage før valget, udbrød der brand i Rigsdagen. Mens de nøjagtige omstændigheder af branden endnu er uklare, står det klart, at Hitler og hans tilhængere hurtigt udnyttede branden som et middel til at fremskynde deres magtkonsolidering. De greb muligheden for at kæde branden sammen med det tyske folks frygt for en kommunistisk opstand. Forordningen blev udstedt i medfør af Weimarforfatningen § 48 af præsident Paul von Hindenburg.

Effekt 
Indførelsen af forordningen førte til, at begrænsninger af den personlige frihed blev legitime. Retten til ytringsfrihed blev indskrænket; herunder pressefriheden, retten til forsamlingsfrihed og et frit foreningsliv, indgreb i post- og telegrafvæsnet og telefon med hemmelige dekreter om ransagning og beslaglæggelse og indskrænkelse af ejendomsret uden for grænserne.

Rigsdagsbrandforordning dannede det juridiske grundlag for en bølge af arrestationer af regimets modstandere og var dybest set Weimarrepublikken overgang fra demokrati til totalitært diktatur. Del 2 af bekendtgørelsen var grundlag for den nationale regerings ret til indgriben på nationalt plan, altså i de tidligere selvstændige regionale enheder og centraliserede statsapparatet i det tyske Rige. Forordningen havde forrang for de forskellige føderalistiske reservekravsrettigheder, de tidligere lande måtte have.

Forordningen, der fra første færd blev brugt med begrundelsen at bekæmpe en kommunistisk opstand, blev benyttet af nationalsocialisterne til en udvidet fortolkning, der blev begrundet med de politiske tendenser, der var i modsætning til den nationalsocialistiske ånd. Således kunne de med ét slag bruge reguleringen til alle politiske grupper, der stillede op mod nazismen. Også grupper, der var direkte modstandere af kommunismen som katolske ungdomsgrupper blev berørt. Det blev fremført, at de med deres partikularistiske tendenser til en vis grad svækkede det "nationalsocialistiske folkefællesskab".

Endnu flere i den stadig "udvidede fortolkning" var stort set alle individer eller grupper, der på nogen måde kunne defineres som politiske. I henhold til nationalsocialistisk politisk tænkning fandtes ikke noget ikke-politisk område inden for det nationale folkesamfund, der ikke gav statsapparatet næsten frie hænder. Forordningen dannede sammen med den senere bemyndigelseslov et effektivt retsgrundlag for det nationalsocialistiske regime.

Rigsdagsbrandforordningens tekst 
Rigsdagsbrandforordningens fulde tekst var Verordnung des Reichspräsidenten zum Schutz von Volk und Staat ("Rigspræsidentens forordning til beskyttelse af folket og staten").

Som med de fleste love under nationalsocialisternes Gleichschaltung, "ensretningsproces", var rigsdagsbrandforordningen ganske kort. I sin helhed på tysk og dansk:

Kilder og henvisninger 

 Verordnung des Reichspräsidenten zum Schutz vom Volk und Staat ("Reichstagsbrandverordnung") i documentArchiv.de 
 
 
 
 
 

Retshistorie
Nazi-Tyskland
Weimarrepublikken
Mellemkrigstiden
1933