kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Dorothy Dandridge

Dorothy Jean Dandridge (født 9. november 1922, død 8. september 1965) var en amerikansk skuespiller, sanger og danser. Hun var den første afroamerikanske kvinde nogensinde til at blive nomineret for en Oscar for bedste kvindelige hovedrolle.

Dandridge var datter af en præst. Hun begyndte sin professionelle karriere i en alder af fire, da hun og sin søster optrådte med sang- og danse rutiner som The Wonder Children. Med tiden dukkede hun op i radio og blev populær som entertainer i natklubber.

Hun fik sin filmdebut i 1937 i en lille rolle i Marx brødernes film En dag på galopbanen. I slutningen af 1950'erne var hun en af de første afro-amerikanske skuespillere, som vandt stjernestatus i amerikanske film, blandt andet var hun var den første afro-amerikanske skuespiller, der blev nomineret til en Oscar for bedste kvindelige hovedrolle, for sin præstation i filmen Carmen Jones.

Hun mistede al sin rigdom i begyndelsen af 1960'erne, da hun investerede penge i et olieudvindingsprojekt.

Hun blev fundet død i sin lejlighed i West Hollywood liggende på gulvet ude i sit badeværelse. Dødsårsagen var en overdosis af sovepiller.

Filmografi (udvalg) 
 1935 – Ungerne til skolefest
 1937 – En dag på galopbanen
 1941 – Dig skal det være
 1941 – Nat over ørkenen
 1941 – Bahama Passage
 1941 – Lady from Louisiana
 1951 – Tarzan i fare
 1951 – Troldmændene fra Harlem
 1954 – Carmen Jones
 1957 – Øen i solen
 1958 – The Decks Ran Red
 1959 – Porgy og Bess

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger 

 

Skuespillere fra Ohio
Filmskuespillere fra USA
Sangere fra USA
Dansere fra USA
Entertainere fra USA
Personer fra Cleveland
Amerikanere i 1900-tallet
Afroamerikanere
Carroll Baker

Carroll Baker (født 28. maj 1931) er en pensioneret amerikansk teater-, filmskuespiller og forfatter.

Hun er først og fremmest kendt i rollen som Baby Doll Meighan fra filmen Baby Doll fra 1956, hvilket resulterede i en nominering til en Oscar for bedste kvindelige hovedrolle. Baker vandt 1957 en Golden Globe for den rolle, samt hendes rolle i Giganten i kategorien "bedste nykommer".

Efter en række Hollywood-film i 1950'erne og 1960'erne flyttede hun til Rom og spillede i italienske film i årene 1967-1976. Hun spillede igen i amerikanske film og tv-serier. I 2003 gik hun på pension, men har i mindre omfang været aktiv om arrangementer vedrørende film og dokumentarfilm.

Hun har en stjerne på Hollywood Walk of Fame på 1725 Vine Street.

Filmografi 
 1953 – Fest i Florida
 1956 – Giganten
 1956 – Baby Doll
 1958 – Det store land
 1961 – Bridge to the Sun
 1961 – Something Wild
 1962 – Vi vandt vesten
 1964 – Indianerne
 1964 – De ubændige
 1965 – Sylvia
 1965 – The Greatest Story Ever Told
 1968 – Angstens Timer
 1987 – Jernurt
 1990 – Strømer i børnehaveklassen
 1997 – The Game

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger 

 

Teaterskuespillere fra USA
Filmskuespillere fra USA
Forfattere fra USA
Amerikanere i 1900-tallet
Amerikanere i 2000-tallet
Skuespillere fra Pennsylvania
Oscar-nominerede skuespillere
Wisłalandtangen

Wisłalandtangen (; , , ) er en odde eller en landtange, der strækker sig mellem Wisłalagunen og Gdanskbugten i Østersøen. Grænsen mellem Polen og Kaliningrad oblast, en russisk eksklave, krydser Wisłalandtangen og deler den politisk i to. Det vestligste punkt i Rusland er beliggende på landtangen.

Historie 
I 1200-tallet var landtangen blev delt af et stræde i midten så både kunne passere igennem. Kanalen gjorde det muligt for byen Elbing, der hørte under Den Tyske Orden, havde direkte adgang til Østersøen. Kanalen sandede til i det sene 1200-tal og Elbing mistede sin position som vigtig handelsby, hvorefter den nærliggende by Danzig overtog positionen som områdets økonomiske og magtpolitiske centrum.

I dag ønsker Polen at grave en kanal gennem landtangen således at der igen bliver direkte adgang til Østersøen, i stedet for at skulle passere det naturlige, russisk-kontrollerede stræde ved Baltijsk.

Eksterne henvisninger 

 Wisłalandtangen 

Polens geografi
Halvøer i Rusland
Kaliningrad oblast
Østersøen
Melina Mercouri

Maria Amalia Mercouri (græsk: Μαρία Αμαλία Μερκούρη) (født 18. oktober 1920, død 6. marts 1994), kendt professionelt som Melina Mercouri (Μελίνα Μερκούρη), var en græsk skuespillerinde, sanger og politiker. Mercouri er berømt for en række amerikanske film, hvoraf Topkapi fra 1964 er nok den mest berømte. Hun var gift med filminstruktøren Jules Dassin (der instruerede filmen Topkapi) fra 1966 til sin død i 1994. Hun døde af lungekræft.

I Sverige slog hun igennem som sanger i 1960, især med temaet til filmen Aldrig om søndagen. Ud over sin filmkarriere er Mercouri kendt for sit politiske engagement imod den græske militærjunta. Hun fik sit græsk statsborgerskab tilbagekaldt i 1967 af juntaen. Senere var hun blandt andet kulturminister i Grækenland, og hun har siddet i det græske parlament.

Filmografi 
 1957 - Celui qui doit mourir
 1960 - Aldrig om søndagen
 1962 - Phaedra
 1963 - Sejrherrerne
 1964 - Topkapi
 1966 - Den er gal i Portugal
 1977 - Alle abbedissens piger

Diskografi 
 1974 -"Si Melina m'etait contee"
 Melina Merkouri" (Polydor 839 181-2)

Bibliografi 
 1971 - I Was a Greek

Eksterne henvisninger 

 

Skuespillere fra Grækenland
Sangere fra Grækenland
Politikere fra Grækenland
Personer fra Athen
Oscar-nominerede skuespillere
Piper Laurie

Piper Laurie (født Rosetta Jacobs; 22. januar 1932, død 14. oktober 2023) var en amerikansk tv- og filmskuespiller.

Biografi 
Piper Lauries far var polsk indvandrer, og familien flyttede til Los Angeles, Californien, da Laurie var seks år gammel. Hun fik et job hos Universal Studios, hvilket førte hende til sin første filmrolle i 1950 i Louisa. Hun fik efterfølgende en række roller som "sød" ung pige i en serie komedier og kostumefilm i 1950'erne.

Hun demonstrerede dramatisk talent i sin rolle som Paul Newmans lamme kæreste i filmen Hajen fra 1961, som hun blev nomineret til en Oscar for bedste kvindelige hovedrolle for. Det følgende år giftede hun sig med filmkritiker, Joseph Morgenstern og trak sig tilbage fra filmkarrieren.

Hun fik et imponerende comeback i rollen som Sissy Spaceks fanatiske mor i 1976 i filmen Carrie, hvor hun igen blev nomineret til en Oscar. Hun vandt ti år senere en Emmy for bedste kvindelige birolle i en miniserie eller tv-film for sin rolle i filmen Promise, og hun opnåede samme år sin tredje Oscar-nominering for sin birolle i Kærlighed uden ord. Hun blev Emmy-nomineret for en række roller.

I 1990 spillede hun Catherine Martell i tv-serien Twin Peaks. For denne rolle blev hun nomineret til en Emmy og vandt Golden Globe-prisen for bedste kvindelige birolle i en tv-serie.

Filmografi 

 1950 – Louisa
 1951 – Tyvenes fyrste
 1952 – Has Anybody Seen My Gal
 1954 – Det forsvundne vidne
 1955 – Bruden der stak af
 1961 – Hajen
 1976 – Carrie
 1983 – Tornfuglene (tv-serie)
 1985 – Hun så et mord (tv-serie) (afsnittet "Murder at the Oasis")
 1985 –  Return to Oz
 1985 – Twilight Zone (tv-serie) (afsnittet "Act Break/The Burning Man/Dealer's Choice", delen "The Burning Man")
 1986 – Kærlighed uden ord
 1990–1991 – Twin Peaks (tv-serie) (27 avsnit)
 1993 – Rich In Love
 1995 – Crossing Guard
 1998 – The Faculty
 1999 – Inherit the Wind (tv-film)
 2004 – Eulogy

Referencer

Eksterne henvisninger 

 

Skuespillere fra Michigan
Personer fra Detroit
Amerikanere i 1900-tallet
Amerikanere i 2000-tallet
Oscar-nominerede skuespillere
Pseudonymer
Lee Remick

Lee Ann Remick (født 14. december 1935, død 2. juli 1991) var en amerikansk teater-, tv- og filmskuespiller.

Biografi 
Remick begyndte at danse og fik filmdebut i 1957 som sexet tamburmajor i Et ansigt i mængden. Hollywood forsøgte at lancere hende som sexbombe, og hun blev kaldt "USA's svar på Brigitte Bardot".

Hun var smuk med et køligt, sensuelt udseende og spillede mange fine roller. Blandt hendes mest berømte film er Den lange varme sommer (1958), voldtægtsoffer i filmen Et mord analyseres (1959, over for James Stewart), Hektiske dage (1962, hvor hun overbevisende spillede en patetisk alkoholisk kone over for Jack Lemmon; hun blev Oscar-nomineret for denne rolle),  Karavane mod vest (1965; over for Burt Lancaster) og Sådan behandler man ikke damer (1968).

I slutningen af 1960'erne var Remick blevet træt af Hollywood, og sammen med sin anden mand, producent William Gowans, flyttede hun til England.

Hun optrådte også i tv-serien Jennie (1974, i rollen som Jennie Jerome Churchill, mor til Winston Churchill), Ike (1979; i rollen som Eisenhowers elskerinde) og i den meget populære Mistrals datter (1984).

Filmografi (udvalg) 
 1958 – Den lange varme sommer
 1959 – Et mord analyseres
 1962 – Hektiske dage
 1965 – Karavane mod vest
 1968 – Sådan behandler man ikke damer
 1974 – Jennie (TV-serie)
 1976 – Tegnet
 1977 – Telefonen
 1980 – Konkurrencen
 1984 – Mistrals datter (TV-serie)
 1989 – Chok House

Eksterne henvisninger 
 

 

Skuespillere fra Massachusetts
Amerikanere i 1900-tallet
Rachel Roberts

Rachel Roberts (født 20. september 1927, død 26. november 1980) var en walisisk teater- og filmskuespiller. Roberts optrådte hovedsageligt på scenen, men spillede også nogle mindeværdige filmroller, herunder Brenda i Lørdag aften, søndag morgen (1960), enke Margaret Hammond i Livets pris  (1963), som hun blev nomineret til en Oscar for bedste kvindelige hovedrolle for. Rachel Roberts spillede også rollen som Fräulein Schmidt i Mordet i Orientekspressen, pigeskolerektor i Peter Weirs højt anerkendte og omdebatterede kultfilm Udflugten (1975) og Clarrie Moreton in Yanks (1979).

Privatliv 
Årene 1962-1971 var Rachel Roberts gift med skuespilleren Rex Harrison.

Filmografi (udvalg) 
 1953 – Valley of Song
 1958-1959 - Our Mutual Friend (miniserie)
 1960 – Lørdag aften, søndag morgen
 1961 – Girl on Approval
 1963 – Livets pris
 1966 - Blithe Spirit (TV-film)
 1969 – Regnskabets time
 1971 – Lægefruer
 1971 – Da Frank og Ross red ud
 1973 – O Lucky Man!
 1974 – Mordet i Orientekspressen
 1974 - Great Expectations (TV-film)
 1975 – Udflugten
 1976–1978 - The Tony Randall Show
 1978 – Pigen der vidste for meget
 1979 – Yanks
 1979 – Når en morder ringer
 1980 -  Gidseltårnet (TV-film)
 1981 – Charlie Chan vender tilbage

Eksterne henvisninger 

 

Skuespillere fra Wales
Briter i 1900-tallet
Oscar-nominerede skuespillere
Kim Stanley

Kim Stanley (født 11. februar 1925, død 20. august 2001) var en amerikansk teater-, tv- og filmskuespiller.

Hun begyndte sin skuespilekarriere på teater og derefter deltog i Actors Studio i New York City, New York. Hun modtog 1952-prisen Theatre World Award for sin rolle i The Chase og spillede i Broadway-produktionerne Picnic (1953) og Bus Stop (1955). Stanley blev nomineret til en Tony Award for bedste kvindelige hovedrolle i et skuespil for sine roller i A Touch of the Poet (1959) og A Far Country (1962).

I 1950'erne var Stanley en fremtrædende kunstner i fjernsynet og senere udviklet til film med en velmodtaget optræden i Gudinden (1959). Hun var fortælleren af Dræb ikke en sangfugl (1962) og medvirkede i Bag lukkede skodder (1964), som hun vandt New York Film Critics Circle Award for bedste skuespillerinde og blev nomineret til en Oscar for bedste kvindelige hovedrolle. Hun var mindre aktiv i resten af sin karriere; to af hendes senere filmsucceser var som Frances Farmers mor i Frances (1982), hvor hun modtog en nominering for den anden Oscar for bedste kvindelige birolle og som Pancho Barnes i Mænd af den rette støbning (1983). Hun modtog en Primetime Emmy Award for fremragende kvindelige birolle - Miniserie eller en film for sin præstation som Big Mama i en tv-tilpasning af Kat på et varmt bliktag i 1985. Samme år blev Kim Stanley optaget i American Theatre Hall of Fame.

Eksterne henvisninger 

 

Skuespillere fra New Mexico
Personer fra Albuquerque, New Mexico
Amerikanere i 1900-tallet
Amerikanere i 2000-tallet
Ratmanova øen

Ratmanova øen (, , også tidligere Ostrov Gvozdeva, ; ) er en ø i Ishavet der tilhører Rusland. Befolkningen er omkring 400 indbyggere i Ingalikmiutfolket.

Geografi 

Ratmanova øen ligger i Beringstrædet omkring 45 km sydvest for Kap Dezjnjov på Tjuktjerhalvøen i Sibirien, mellem Sibirien mod vest, Alaska mod øst, Beringshavet mod syd og Tjukterhavet mod nord. Øen udgør den vestlige del af Diomedeøerne og er Ruslands østligste punkt. Naboøen den amerikanske ø Lille Diomedeø er kun omkring 4 km væk, men er adskilt af datolinjen.

Øen er af vulkansk oprindelse og har et areal på cirka 29,1 km². Den internationale datolinje løber omkring 1,3 kilometer øst for øen. Administrativt er øen en del af Tjukotka rajon i Tjukotskij autonome okrug.

Historie 

Øerne har været beboet af inuitter i lang tid.

Øgruppen blev opdaget af den russiske opdagelsesrejsende Semjon Dezjnjov i 1648, men faldt i glemmebogen og blev genopdaget 16. august 1728 af danskeren Vitus Bering, der var i den russiske tjeneste. Øgruppen blev navngivet som Diomede øerne efter den russiske martyr Sankt Diomedes fejrede denne dato.

1867 solgte Rusland Alaska til USA og grænsen kom til at gå mellem øerne.

Efter 2. Verdenskrig sendtes beboerne på Ratmanova øen til fastlandet, fordi de havde haft kontakt med amerikanerne. I dag er nogle inuitter vendt tilbage, og har  permanent visum til at krydse grænsen, så de frit kan sejle mellem de to øer, efter aftale mellem Rusland og USA.

7. august 1987, under den kolde krig, svømmede amerikaneren Lynne Cox fra Lille Diomedeø til Ratmanova øen som en fredelig protest.

Øer i Rusland
Ishavet
Ring Station

Ring Station (Ring stasjon) var en jernbanestation på Dovrebanen, der lå ved Ring i Ringsaker kommune i Norge.

Stationen åbnede 15. november 1894, da banen mellem Hamar og Tretten blev taget i brug. Den blev nedgraderet til holdeplads 15. maj 1930 men atter opgraderet til station 15. december 1940. Betjeningen med godstog ophørte 1. september 1965, og 22. september samme år blev stationen nedgraderet til trinbræt. Stationen blev nedlagt 29. maj 1988.

Den første stationsbygning blev opført til åbningen i 1894 efter tegninger af Paul Due. Den brændte i 1940 men blev erstattet af en ny samme år, der blev opført efter tegninger af NSB Arkitektkontor. Den blev revet ned i 1981. Pakhuset blev flyttet til Kvitfjell Station, der åbnede i 1992, og benyttet som stationsbygning der.

Litteratur

Eksterne henvisninger 

Stationer på Dovrebanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1894
Ophørt i 1988
Jernbanestationer i Hedmark
Ringsaker Station

Ringsaker Station (Ringsaker stasjon) var en jernbanestation på Dovrebanen, der lå ved Tande i Ringsaker kommune i Norge.

Stationen åbnede 15. november 1894, da banen mellem Hamar og Tretten blev taget i brug. Oprindeligt hed den Tande, men den skiftede navn til Ringsaker 1. november 1913. Betjeningen med godstog ophørte 1. september 1965, og 22. september samme år blev stationen nedgraderet til trinbræt. Stationen blev nedlagt 29. maj 1988.

Stationsbygningen, der var en toetages bygning i gulmalet træ, blev opført til åbningen i 1894 efter tegninger af Paul Due. Den blev revet ned i 1976. Pakhuset blev flyttet til Tjønnkåsen i Oppdal omkring 1968.

Litteratur

Eksterne henvisninger 

Stationer på Dovrebanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1894
Ophørt i 1988
Jernbanestationer i Hedmark
Rudshøgda Station

Rudshøgda Station (Rudshøgda stasjon) er en tidligere jernbanestation på Dovrebanen, der ligger i Ringsaker kommune i Norge.

Stationen åbnede som holdeplads 15. november 1915. Oprindeligt hed den Rud, men den skiftede navn til Rudshøgda 1. maj 1926. Den blev opgraderet til station 12. november 1917, nedgraderet til holdeplads 1. juli 1929 og atter opgraderet til station 9. december 1945. Den blev fjernstyret 29. april 1966 og gjort ubemandet 2. maj samme år. Betjeningen med persontog ophørte 29. maj 1994, hvorefter den tidligere station har fungeret som fjernstyret krydsningsspor.

Den første stationsbygning blev opført ved åbningen i 1915 Den revet ned i 1947 efter at være blevet ødelagt under anden verdenskrig. I 1948 blev den erstattet af den nuværende stationsbygning, en toetages bygning i gulmalet træ, der blev opført efter tegninger af Gudmund Hoel og Bjarne Friis Baastad ved NSB Arkitektkontor.

Litteratur

Eksterne henvisninger 

 Norske jernbanestasjoner om Rudshøgda Station

Stationer på Dovrebanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1915
Jernbanestationer i Hedmark
Samantha Eggar

Samantha Eggar (født 5. marts 1939) er en engelsk-amerikansk teater- tv- og filmskuespiller. Hun arbejder primært med gæsteroller på tv-serier og som stemmeskuespiller.

Eggar filmdebuterede i begyndelsen af 1960'erne. For sin præstation i William Wylers Offer for en samler (1965), blev hun nomineret til en Oscar, vandt en Golden Globe og blev udråbt til bedste skuespiller ved filmfestivalen i Cannes. Skynd dig langsomt, mand! (1966) overfor Cary Grant i hans sidste film.

Hun medvirkede i film som Doctor Dolittle (1967), Oprør i minen (1970), Det store panserslag (1976), David Cronenbergs gyser The Brood (1979) og actionfilmen The Exterminator (1980).

Siden 1990 har hun kun sporadisk optrådt i film. Hendes seneste biograffilm er The Astronaut's Wife (1999).

Eggar har lagt til stemme Hera i Disneys animerede Hercules (1997). Hun har også medvirket i en række tv-produktioner, herunder gæsteroller i Star Trek: The Next Generation og Chief Commander.

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger 

 

Skuespillere fra England
Personer fra London
Elizabeth Hartman

Mary Elizabeth Hartman (født 23. december 1943, død 10. juni 1987) var en amerikansk teater- og filmskuespiller.

Biografi 
Hartman begyndte at optræde på gymnasiet og vandt Ohio Actress of the Year Award efter at have spillet Laura i en skoleopsætning af Glasmenageriet. Hun studerede derefter på Carnegie Mellon University (mens hun spillede teater med Kenley Players i løbet af somrene). Derefter flyttede hun til New York, hvor hun spillede en rolle i det kortlivede spil, Everybody Out, The Castle Is Sinking, som førte MGM opdagede hende. Hun fik en audition for instruktør Guy Green, som castede hende i rollen som Blind Selinas i filmen Et strejf af solskin, som er baseret på Elizabeth Katas' roman Be Ready With Bells and Drums. For denne præstation blev Hartman nomineret til en Oscar til bedste kvindelige hovedrolle og vandt en Golden Globe for "Årets nye stjerne"

Efter Et strejf af solskin blev Hartman kun tilbudt lignende roller som den tøvende og nervøse unge pige, herunder rollen som Joey i Gæt hvem der kommer til middag. Hun takkede nej, fordi hun ikke ønskede at spille en rolle i temaet "hvid pige mødes med sort mand". Ifølge hendes agent blev hun tilbudt op til 20 forskellige roller, som alle var enten blinde, døve eller havde en anden form for handicap. Efter at have afvist flere roller takkede hun ja til en rolle i Sheriffen, der ikke ville dø, fordi hun havde brug for pengene.

Kort tid derefter begyndte Hartman at udvise tegn på psykisk sygdom, hvilket ville føre til at hun blev indlagt på sindssygehospitaler 19 gange. Hun gjorde sit endelige bidrag som skuespiller i 1982, da hun indspillede fru Brisbys stemme i Fru Brisbys hemmelige verden. I 1987 blev Hartman mere og mere deprimeret, og den 10. juni begik hun selvmord ved at hoppe ud af et vindue fra sin lejlighed på femte sal.

Filmografi 
 1965 – Et strejf af solskin
 1966 – Gruppen
 1966 – You're a Big Boy Now
 1968 – Jøden fra Kiev
 1971 – Een mand - syv kvinder
 1971 – Night Gallery (Tv-serie)
 1972 – In Pursuit of Treasure
 1973 – Sheriffen, der ikke ville dø
 1973 – The Wide World of Mystery (Tv-serie)
 1973 – Intermission
 1973 – Love, American Style (Tv-serie)
 1975 – Doctors' Hospital (Tv-serie)
 1980 – Willow B: Women in Prison (Tv-film)
 1981 – Full Moon High
 1982 – Fru Brisbys hemmelige verden (stemme)

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger 

 

Skuespillere fra USA
Personer fra Ohio
Personer der har begået selvmord
Amerikanere i 1900-tallet
Oscar-nominerede skuespillere
Anouk Aimée

Anouk Aimée (fransk udtale: [anuk ɛme]) (født Nicole Françoise Florence Dreyfus den 27. april 1932) er en fransk skuespillerinde.

Begge Anouk Aimées forældre var skuespillere. Hun studerede skuespil og dans før sin film debut som 14-årig i 1950. Hun fik sit gennembrud det følgende år i En sommers lykke. Aimée spillede derefter i en række intetsigende roller, men hendes kærlige, varme og mystiske personlighed blomstrede igen i film som Det søde liv og Manden og kvinden. Hun blev nomineret til en Oscar for bedste kvindelige hovedrolle for sidstnævnte.

Hun har været gift fire gange, bl.a. med skuespiller Albert Finney fra 1970 til 1978.

Filmografi (udvalg) 
 1949 – En sommers lykke
 1959 – Rejsen
 1959 – La tête contre les murs
 1960 – Det søde liv
 1961 – Lola
 1962 – Sodoma og Gomorra
 1963 – 8 ½
 1966 – Manden og kvinden
 1968 – En aften - et tog
 1969 – The Appointment
 1969 – Justine
 1969 – Fotomodellen Lola
 1986 – Un homme et une femme, 20 ans déjà
 1994 – Prêt-à-porter
 1995 – Les cent et une nuits de Simon Cinéma 
 2002 – Napoleon (TV-serie) (miniserie, 4 afsnit)
 2004 – Happily Ever After
 2006 – Hotel Harabati
 2011 – Tous les soleils

Eksterne henvisninger 

 

Skuespillere fra Frankrig
Filmskuespillere fra Frankrig
Personer fra Paris
Golden Globe for bedste kvindelige hovedrolle - Drama
Cesar for bedste kvindelige hovedrolle
Ærescesar
Edith Evans

Dame Edith Mary Evans, DBE (født 8. februar 1888, død 14. oktober 1976) var en engelsk teater- og filmskuespiller.

Hun gik på aftenskoler for skuespil, mens hun arbejdede i løbet af dagen som en modist. Hun fik sin professionelle scenedebut i 1912 og blev berømt for sine strålende rollefortolkninger af klassiske roller på både London-scener og på Broadway. I begyndelsen af sin karriere medvirkede hun i to stumfilm, men kom ikke tilbage til film før 1949, i en alder af 61 år. Hendes mest berømte filmrolle er som Lady Bracknell i A Stupid Fistman. Hun blev nomineret til en Oscar for sin rolle som den gamle dame, som mistænker nogen spionerer på hende i Hviskende stemmer. Hun blev slået til ridder i 1946 (DBE - Dame Commander af det britiske imperium).

Filmografi 
 1915 – Solskinstøsen
 1916 – East Is East
 1949 – Spardame
 1949 – The Last Days of Dolwyn
 1952 – Bunbury
 1959 – Nonnen
 1959 – Ung vrede
 1963 – Tom Jones!
 1966 – Hviskende stemmer
 1969 – David Copperfield
 1974 – Et dukkehjem

Eksterne henvisninger 
 

 

Skuespillere fra England
Personer fra London
Briter i 1800-tallet
Briter i 1900-tallet
Personer tildelt Order of the British Empire
Gdańskbugten

Gdanskbugten (; , ; ; ) er en bugt i den sydøstlige del af Østersøen, mellem Polen og Rusland. 

Gennemsnitsdybden er omkring 70 m, mens den maksimale dybden er 118 m. Saliniteten er mellem syv og otte promille. Bugtens kystlinje omfatter to lange landtanger – Hela-halvøen og Wisłalandtangen. Den første danner Puckbugten, den anden Wisłalagunen.

De største havne og kystbyer er Kaliningrad, Gdańsk, Gdynia, Puck, Sopot, Hel, Primorsk og Baltijsk.

Eksterne henvisninger 

Østersøen
Polens geografi
Ruslands geografi
Bugter