kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Senatstorvet

Senatstorvet (finsk: Senaatintori; svensk: Senatstorget) er en plads i det centrale Helsinki. Den kan ses som Carl Ludvig Engels arkitektoniske allegori over byens politiske, religiøse, videnskabelige og kommercielle magt.
 
Senatstorvet og dets omgivelser udgør den ældste del af det centrale Helsinki. Rundt om pladsen ligger Helsinki Domkirke (1830-52), Statsrådsslottet (1818-22), Helsinki Universitets hovedbygning (1832) og Sederholmhuset (1757), der med sine 260 år er Helsinkis ældste bygning.

Historie 
Statsrådsslottet stod færdigt på Senatstorvets østlige side i 1822. Det husede det finske senat indtil 1918, men er i dag hjemsted for den finske statsminister og hans kabinet. Universitetets hovedbygning på den anden side af pladsen blev færdiggjort 1832.

Helsinki Domkirke på Senatstorvets nordlige side var Engels største projekt. Han arbejdede på kirken fra 1818 og frem til sin død i 1840. Helsinki Domkirke, der dengang hed Skt. Nikolajs Kirke, dominerer Senatstorvet. Den blev indviet tolv år efter Engels død i 1852.

Statuen af Alexander 2. 
Midt på pladsen står en statue af zar Alexander 2. af Rusland. Statuen, der er udført af Walter Runeberg, blev rejst i 1894 til minde om zarens genetablering af den finske rigsdag i 1863. Den er omgivet af figurer, der repræsenterer lov, kultur og landbrug. Under russificeringen af Finland (1899-1917) blev statuen et finsk frihedssymbol. Finnerne protesterede mod Nikolaj 2.s dekreter ved at lægge blomster for foden af statuen af hans bedstefar, der blev kendt som "den gode zar".

Efter Finlands uafhængighed i 1917 mente mange, at statuen skulle fjernes. Det blev senere foreslået at erstatte den med rytterstatuen af Carl Gustaf Mannerheim, der i dag står på Mannerheimintie (svensk: Mannerheimvägen) foran Kiasma. Ingen af disse forslag blev dog ført ud i livet og statuen er i dag en af Helsinkis største turistattraktioner.

Nuværende rolle 
Senatstorvet er i dag en af Helsinkis største turistattraktioner. Her afholdes mange forskellige arrangementer, bl.a. koncerter og julemarkeder.

Senatstorvet genlyder dagligt kl. 17:49 af et digitalt klokkespil. Lydinstallationen er komponeret af Harri Viitanen og Jyrki Alakuijala. Klokkespillet kan bedst høres fra bronzestatuen af Alexander 2.

I populærkulturen 
Film
 Den amerikanske skuespiller og filminstruktør Warren Beatty filmede flere scener til sin film Reds (1981) på Senatstorvet. I filmen agerer Helsinki stand-in for Skt. Petersborg. Domkirken er dog ikke med i filmen.
 Senatstorvet – inklusiv domkirken – optræder i titelsekvensen i John Hustons The Kremlin Letter (1970).
 Pladsen er med i Jim Jarmuschs film Night on Earth (1991).
Musik
 Åbningssekvensen i musikvideoen til Darudes "Sandstorm" udspiller sig foran Storkirken på Senatstorvet.

Billedgalleri

Noter

Eksterne henvisninger 

Helsinki
Torve og pladser
Petropavlovsk (1894)

Petropavlovsk (, ) var et skib i Petropavlovsk-klassen af pre-dreadnought krigsskibe bygget til Den kejserlige russiske flåde. Hun havde en vægt på 11854 long ton (12.044 t) og var 112,5 m lang med et hovedbatteri på fire 305 mm i to dobbelttårne. Petropavlovsk deltog i bokseropstanden, og under den russisk-japanske krig som flagskib for første stillehavseskadrille, hvor det deltog i slag mod den Kejserlige japanske flåde. Den 13. april 1904 blev slagskibet sænket efter at have ramt to miner ved Port Arthur. 652 mand og 27 officerer døde, inklusive viceadmiral Stepan Makarov og den kendte krigskunstner Vasilij Veresjtjagin. Tabet af Petropavlovsk og Makarov var et stort tilbageslag for Rusland.

Eksterne henvisninger 

 
 
 
 
 
 
 
 
 

Krigsskibe
Transport i Rusland
Hebefili

Hebefili er seksuel tiltrækning hos en voksen, der er rettet mod  børn/unge i starten og midten af puberteten, typisk 11-14 år. Den er ikke at forveksle med efebofili (seksuel tiltrækning rettet mod unge i slutningen af puberteten) eller pædofili som er tiltrækning af (præ-pubertære) børn (herunder infantofili, tiltrækning af småbørn). 

Pædofili anvendes ofte i dagligdagssproget om alle tilfælde, hvor et seksuelt forhold er ulovligt grundet den ene deltagendes alder.

Se også 
Efebofili

Referencer 

Sexologi
Parafili
Sebastian 1. af Portugal

Sebastian 1. (; 20. januar 1554 – 4. august 1578) var konge af Portugal fra 1557 til 1578. Han var sønnesøn til kong Johan 3. af Portugal og var den næstsidste portugisiske konge af Huset Aviz.

Sebastian 1. var søn af prins Johan Emanuel af Portugal og Johanna af Østrig. Sebastian 1. faldt i kamp mod maurerne i Marokko under Slaget ved Ksar El Kebir, og hans lig blev aldrig fundet.

Han blev efterfulgt som konge af grandonkel Henrik 1.

Se også 

Portugals historie
Portugals konger

 

Konger af Portugal
Huset Aviz
Katolske monarker
Big Star

Big Star var et amerikansk rock-band dannet i Memphis, Tennessee i 1971 af Alex Chilton, Chris Bell, Jody Stephens og Andy Hummel. Gruppen blev opløst i 1974 og reorganiseret med et nyt line-up næsten 20 år senere.

Albums 
 #1 Record (1972)
 Radio City (1974)
 Third/Sister Lovers (1978)
 In Space (2005)

Eksterne henvisninger 

 

Musikgrupper fra 1971
Rockgrupper fra USA
Næs (Sandager Sogn)

Næs eller Sandager Næs en lille halvø i Sandager Sogn umiddelbart syd for Emtekær Nor, cirka 8 km nord for Assens på Fyn.

Arkitekten Hans Næss blev født på Næs.

Referencer 

Lokaliteter i Assens Kommune
Charlotte af Preussen (1860-1919)

Charlotte af Preussen (født Victoria Elisabeth Augusta Charlotte; 24. juli 1860, død 1. oktober 1919 var en preussisk prinsesse, der var den sidste hertuginde af hertugdømmet Sachsen-Meiningen fra 1914 til 1918. Hun var datter af kejser Frederik 3. af Tyskland og Victoria af Storbritannien. Hun blev gift med den senere hertug Bernhard 3. af Sachsen-Meiningen i 1878.

Referencer

Eksterne henvisninger 

Huset Hohenzollern
Prinsesser
Hertuginder
Kongelige fra Preussen
Prostitution i Japan

'Prostitution i Japan har eksisteret i landet siden nationens opståen. I nutiden er området reguleret af anti-prostitutionsloven fra 1956, hvori det lyder, at "Ingen person må være prostitueret eller være kunde i et prostitutionsforhold", men loven har smuthuller, fortolkes liberalt og håndhæves ret løst, så sexbranchen trives og menes at være 2,3 trillioner yen værd.

I Japan er "sexbranchen" (fūzoku 風俗, direkte oversat "offentlig moral") ikke synonymt med prostitution. Idet japansk lov definerer definerer prostitution som "samleje med en uspecificeret person for betaling", udbyder fūzoku normalt andre ydelser end samleje som konversation, dans eller bad for at holde sig på den rigtige side af loven. Ikke desto mindre har undersøgelser vist, at mellem 20 og 40 % af alle japanske mænd betalt for sex.

Referencer 

Japan
Japan
Mannerheimintie

Mannerheimintie (svensk: Mannerheimvägen) er en gade i det centrale Helsinki, Finland. Gaden er opkaldt efter den finske officer og statsmand Carl Gustaf Mannerheim. Den hed oprindeligt Heikinkatu (svensk: Henriksgatan), navngivet efter Robert Henrik Rehbinder, men blev omdøbt efter Vinterkrigen i 1939-40. Mannerheim selv red sejrrigt ned af Heikinkatu, da hans styrker i forbindelse med den finske borgerkrig i 1918 generobrede Helsinki fra de røde. Der står i dag en rytterstatue af Mannerheim på Mannerheimintie foran Kiasma-museet.

Mannerheimintie strækker sig fra Det Svenske Teater ved Erottaja (svensk: Skillnaden) gennem bydelene Kamppi (svensk: Kampen), Töölö (svensk: Tölö), Meilahti (svensk: Mejlans), Laakso (svensk: Dal) og Ruskeasuo (svensk: Brunakärr), indtil den til sidst smelter sammen med en travl hovedvej ud af byen.

Flere berømte bygninger ligger langs Mannerheimintie, bl.a. Det Svenske Teater, Stockmann, Rigsdagshuset, Kiasma, Finlandiahuset, Nationalmuseet, Operahuset og Tilkka. Gaden er også hjemsted for flere berømte skulpturer, bl.a. De Tre Smede og Mannerheimstatuen ved Kiasma.

Helsinki
Veje i Finland
Panu Aaltio

Panu Aaltio (født 29. januar 1982 i Nurmijärvi) er en finsk filmkomponist og musikproducent.

Aaltio begyndte at spille cello i en alder af 6 år. Han blev uddannet fra gymnasiet efter at have studeret musikteknologi og komposition på Sibelius-akademiet. Han flyttede til Los Angeles i 2005 for at studere filmmusik på University of Southern California, hvor han blev undervist af Christopher Young og Jack Smalley. Efter eksamen har han arbejdet i Los Angeles og arbejdet med filmen Spider-Man 3 (2007), Lost-serien og dokumentarfilmen Nanking (2007). I dag arbejder Aaltio hovedsageligt i Finland. Han har lavet kompositioner til film, dokumentarfilm, kortfilm, tv-shows og videospil i Finland og i udlandet.

I 2008 blev han nomineret til Jussi-prisen (Parhaan musiikin Jussi, en finsk musikpris), men Iiro Rantala modtog prisen for filmen Risto Räppääjä. Aaltio modtog den bedste dokumentarfilmspris for dokumentarfilmen "Metsän tarina" (Skovens historie), der blev afsluttet i 2012, og "Järven tarina" (Søens historie). en dokumentarfilm, der blev afsluttet i 2015. Begge disse prestigefyldte priser blev tildelt af The International Film Music Critics Association (IFMCA). I 2013 modtog Aaltio en kulturpris fra Nurmijärvi Kommune for sin alsidige indflydelse på den kunstneriske musikscene i området.

Aaltios musik har mange træk fælles med klassisk musik, men de enkelte musikstykker er kortere.

Filmografi 
 Peacebroker – Steps of becoming a diplomat (dokumentarfilm, 2008)
 Tummien perhosten koti (2008)
 Sauna (2008)
 Korkein oikeus (2008)
 Orcs! (2011)
 Hella W (2011)
 Dawn of the Dragonslayer (2011)
 Syvälle salattu (2011)
 Metsän tarina (dokumentarfilm, 2012)
 Whisper of Minqin (2012)
 SAGA – Curse of the Shadow (2013)
 Ya ne versus (2014)
 Lomasankarit (2014)
 Nakhoda (2015)
 Järven tarina (dokumentarfilm, 2015)

Andet 
 Operaatio vieras äly, kortfilm (2004)
 Pientä järjestystä, kort dokumentarfilm (2004)
 Cursed Forest 4, kortfilm (2004)
 Tytöt, kort dokumentarfilm (2005)
 Lasten kesken, kortfilm (2005)
 Mun Lappi, kortfilm (2005)
 Diili, tv-serie, 19 del (2005)
 Iltasatu, kortfilm (2005)
 Deer Season, kortfilm (2006)
 Jumalan hampaat, kortfilm (2006)
 Saga, videopeli (2008)
 Apache: Air Assault, videopeli (2010)
 Burungo, kortfilm (2011)
 Fatima, kortfilm (2013)

Noter 

Komponister fra Finland
Aleksanterinkatu

Aleksanterinkatu () er en gade i det centrale Helsinki, Finland.

Gaden strækker sig fra Præsidentslottet til Mannerheimintie (svensk: Mannerheimvägen), der er Helsinkis længste gade. Aleksanterinkatu løber forbi flere berømte bygninger, bl.a. Ridderhuset, Helsinki Domkirke, Nordeas finske hovedkontor, Helsinki Universitets hovedbygning og stormagasinet Stockmann.

Aleksanterinkatu, i daglig tale kaldet "Aleksi", blev opkaldt efter zar Alexander 1. af Rusland i 1833. Den hed oprindeligt Suurkatu (svensk: Storgatan), men blev omdøbt efter zarens død i 1825. Flere af de gader, der krydser Aleksanterinkatu, er opkaldt efter zarens brødre og søstre.

Ved juletid bliver Aleksanterinkatu overdådigt pyntet med julelys.

Sporvognslinjerne 2, 3, 4, 4T, 7A og 7B kører langs Aleksanterinkatu, men kun 4 og 4T kører hele gadens længde.

Aleksanterinkatu er også navnet på hovedgaden i den finske by Lahti (svensk: Lahtis). Der findes også en Aleksanterinkatu i Tampere (svensk: Tammerfors) og Oulu (svensk: Uleåborg).

Helsinki
Blåstrømpe (tidsskrift)

Blåstrømpe (japansk: 青鞜, Seitō) var et japansk feministisk tidsskrift grundlagt i 1911 af de fem kvinder Raichō Hiratsuka, Yasumochi Yoshiko, Mozume Kazuko, Kiuchi Teiko og Nakano Hatsuko, alle med til at grundlægge Blåstrømpe-foreningen (青鞜社 Seitō-sha). Første nummer udkom i september 1911.

Bladet havde i begyndelsen fokus på kvindelitteratur, men ændre sig til mere og mere at have indlæg om kvindefrigørelse. Dette gjorde, at bladet flere gange blev blokeret af censuren, og også adfærden hos de centrale kvinder bag bladet vakte forargelse i tiden. I takt med faldende oplagstal blev det sidste nummer udsendt i februar 1916.

Feminisme
Tidsskrifter fra Japan
Etableret i 1911
Ophørt i 1916
Blåstrømpe (flertydig)

Blåstrømpe har flere betydninger:

 Blåstrømpe - en veluddannet, intellektuel kvinde fra 1700-tallet, især i England.
 Blåstrømpe (tidsskrift) - et japansk feministisk tidsskrift fra 1910'erne.
Biokonservatisme

Biokonservatisme er ideen om at mennesket er skabt som det er og det ikke kan ændres biologisk.

Se også
 Transhumanisme

Biologi
Etik
Britisk minister for Skotland

Britisk minister for Skotland (engelsk: Her Majesty's Principal Secretary of State for Scotland, skotsk gælisk: Rùnaire Stàite na h-Alba, skotsk: Secretar o State for Scotland) er post, der blev oprettet i 1707. Ministerposten har været nedlagt flere gange, men posten er hver gang blevet genoprettet.

Ministre for Skotland 
 Archibald Philip Primrose, 5. jarl af Rosebery (maj–juni 1945)
 sir Malcolm Rifkind (1986–1990)
 John Reid, baron Reid af Cardowan (1999–2001)
 Alistair Darling, baron Darling af Roulanish (2003–2006 )
 Jim Murphy (2008–2010 )
 Danny Alexander (maj 2010)
 Michael Moore (2010–2013)
 Alistair Carmichael (2013–2015)
 David Mundell (2015–2019)
 Alister Jack (2019– )

Etableret i 1707
Ministerielle departementer i Storbritannien
Skotland
Kruununhaka

Kruununhaka (svensk: Kronohagen) er en bydel i Helsinki, Finland. Den ligger nær havnen og centrum i Vironniemi-distriktet (svensk: Estnäs) i det sydlige stordistrikt.

Kruununhaka opstod, da Helsinki i 1660’erne blev flyttet hertil fra sin oprindelige placering ved Vantaa. Fra begyndelsen har Kruununhaka været hjemsted for byens embedsmænd og diplomater.

Mange af Helsinki Universitets bygninger ligger i Kruununhaka. Bydelen er også hjemsted for Helsinki Domkirke, Statsrådsslottet, Præsidentslottet, Ridderhuset og Finlands Bank. I dag er Kruununhaka desuden kendt for sine mange vintagebutikker.

Kruununhaka har et areal på 0,57 km2 og et indbyggertal på 7.414 (2017).

Berømte indbyggere 
 Kirka Babitzin, sanger
 Harri Holkeri, politiker
 Magnus Lindberg, komponist
 Johannes Virolainen, politiker
 Bror-Erik Wallenius, sportskommentator

Referencer 

Bydele i Helsinki
Joanna Szarawaga

Joanna Szarawaga (født 2. april 1994 i Dębno, Polen) er en kvindelig polsk håndboldspiller, som spiller for Vistal Gdynia og det polske håndboldlandshold.

Referencer 

Håndboldspillere fra Polen
Håndboldspillere fra Vistal Gdynia
Gordon E. Sawyer-Oscar

Gordon E. Sawyer Award (eller Oscar på dansk) er en ærespris udstedt af Academy of Motion Picture Arts and Sciences til "en person i filmindustrien, hvis teknologiske bidrag har bragt betydning til branchen." Prisen er opkaldt til ære for Gordon E. Sawyer, den tidligere tonemester hos Samuel Goldwyn Studio og tre-gange Oscar-vinder, der hævdede, at en fortegnelse over tidligere Oscaruddelinger, arrangeret både kronologisk og per kategori, repræsenterer en historie udviklingen af film. Prisen blev præsenteret første gang ved Oscaruddelingen i april 1982. Gordon E. Sawyer Award afstemmes og tildeles af Scientific and Technical Awards Committee hos Akademiet.

Modtagere af prisen 

 1981 (54.) Joseph Walker
 1982 (55.) John O. Aalberg
 1983 (56.) Dr. John G. Frayne
 1984 (57.) Linwood G. Dunn
 1987 (60.) Fred Hynes
 1988 (61.) Gordon Henry Cook
 1989 (62.) Pierre Angénieux
 1990 (63.) Stefan Kudelski
 1991 (64.) Ray Harryhausen
 1992 (65.) Erich Kästner
 1993 (66.) Petro Vlahos
 1995 (68.) Donald C. Rogers
 1997 (70.) Don Iwerks
 1999 (72.) Dr. Roderick T. Ryan
 2000 (73.) Irwin W. Young
 2001 (74.) Edmund M. Di Giulio
 2003 (76.) Peter D. Parks
 2004 (77.) Takuo Miyagishima
 2005 (78.) Gary Demos
 2006 (79.) Ray Feeney
 2007 (80.) David Grafton
 2008 (81.) Edwin Catmull
 2011 (84.) Douglas Trumbull
 2013 (86.) Peter Anderson
 2014 (87.) David W. Gray
 2017 (90.) Jonathan Erland

Referencer

Eksterne henvisninger 
 Academy Awards - Gordon E. Sawyer Award

Oscar
Friland (flertydig)

Friland kan henvise til flere artikler:
 Friland, et andelsfællesskab på Djursland.
 Friland a/s, et selskab under Danish Crown.
Aleksandra Ekster

Aleksandra Aleksandrovna Ekster (, ; født 18. januar 1882, død 17. marts 1949) var en russisk kunstmaler og designer. Hun var internationalt anerkendt som kunstner og boede på skift i Kijev, Sankt Petersborg, Moskva, Wien og Paris. Hun arbejdede inden for stilretninger som kubofuturisme, suprematisme og konstruktivisme. Hun er blandt andet kendt for teaterscenografi- og kostumedesign.

Malere fra Rusland
Russere i 1800-tallet
Russere i 1900-tallet
Ådalsbruk Station

Ådalsbruk Station (Ådalsbruk stasjon) er en tidligere jernbanestation på Rørosbanen, der ligger ved byområdet Ådalsbruk i Løten kommune i Norge.

Stationen blev oprettet som holdeplads med ekspedition af passagerer og gods 23. juni 1862, da den første del af banen mellem Hamar og Grundset blev taget i brug. Oprindeligt hed den Løken, men den skiftede navn til Aadalsbrug 16. september 1881 og til Ådalsbruk i april 1921. Den blev opgraderet til station med ekspedition af tog, passagerer og gods 20. september 1881. Stationen blev nedgraderet til trinbræt 28. maj 1972 og nedlagt 1. juni 1986. Den blev dog genoprettet som trinbræt 31. oktober 1988, men betjeningen med persontog ophørte 16. juni 2002.

Den første stationsbygning var egentlig en banevogterbolig, der blev opført til åbningen i 1862 efter tegninger af Georg Andreas Bull. Den nuværende stationsbygning blev opført i 1914 efter tegninger af NSB Arkitektkontor og er bevaret uændret. Stationsområdet omfatter desuden et pakhus fra 1921 og en sporlæggerbolig med et udhus, der stammer fra stationens åbning. Udhuset er ligesom den første stationsbygning tegnet af Bull.

I begyndelsen af 1900-tallet var Ådalsbruk med Klevfos Cellulose- & Papirfabrikk og Aadals Brug Jernstøberi & Mekaniske Verksted det største norske industriområde sammen med Oslo og Trondheim. Det gav sig blandt andet udslag i form af stor godstrafik på stationen og et eget sidespor på 1,5 km, der blev oprettet allerede i 1895. Sidesporet var oprindeligt smalsporet ligesom Rørosbanen, men det blev ombygget til normalspor i 1919.

Siden 1996 har Norsk Jernbanemuseum kørt årlige ture med veterantog med damplokomotiv og kupevogne fra Hamar til Elverum med stop i Ådalsbruk. Damplokomotivet er en NSB type 2 med navnet Caroline fra 1861 og er et af Norges ældst bevarede lokomotiver. Det blev udrangeret i 1920 og blev derefter overtaget af papirfabrikken, der brugte det til trafikken på sidesporet indtil 1952.

Litteratur

Eksterne henvisninger 

 Network Stament 2017: Stasjonsoversikt, s. 21

Noter 

Stationer på Rørosbanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1862
Jernbanestationer i Hedmark
Åker Station

Åker Station (Åker stoppested) var en jernbanestation på Rørosbanen, der lå ved vigen Åkersvika i Hamar kommune i Norge.

Stationen åbnede som trinbræt 23. juni 1862, da den første del af banen mellem Hamar og Grundset blev taget i brug. Oprindeligt hed den Ager, men den skiftede navn til Aker i 1877, til Aaker i april 1894 og endelig til Åker i april 1921. Den blev udvidet med et sidespor i 1872 og opgraderet til holdeplads i 1877. Den blev nedgraderet til trinbræt igen 1. december 1931. Den blev nedlagt 1. juni 1986.

Stationsbygningen var egentlig en banevogterbolig, der blev opført til åbningen i 1862 efter tegninger af Georg Andreas Bull. Bygningen er nu solgt fra til private. Den er fredet i henhold til kulturminneloven.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter 

Stationer på Rørosbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1862
Ophørt i 1986
Jernbanestationer i Hedmark
Åsta Station

Åsta Station (Åsta stasjon) er en tidligere jernbanestation på Rørosbanen, der ligger ved elven Åsta i Åmot kommune i Norge.

Stationen åbnede 23. oktober 1871, da banen blev forlænget fra Grundset til Rena. Oprindeligt hed den Aasta, men den skiftede navn til Åsta i april 1921. Den blev nedgraderet til trinbræt 22. maj 1966. Den almindelige betjening med persontog ophørte 2. juni 1985, men der var fortsat stop for et tog om dagen i hver retning for skoleelever indtil 8. juni 1997.

Stationsbygningen blev opført til åbningen i 1871 efter tegninger af Georg Andreas Bull. Den blev revet ned i 1966. Efterfølgende stod der et læskur i en årrække, men det er også væk nu.

Åsta er kendt for Åsta-ulykken, der fandt sted i nærheden 4. januar 2000. Her kolliderede to persontog, hvorved 19 personer blev dræbt. Der er opsat et mindesmærke ved Riksvei 3.

Litteratur

Eksterne henvisninger 

Stationer på Rørosbanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1871
Jernbanestationer i Hedmark
Hietaniemi Kirkegård

Hietaniemi Kirkegård (finsk: Hietaniemen hautausmaa; svensk: Sandudds begravningsplats) er en kirkegård i Helsinki, Finland. Den ligger hovedsagelig i Lapinlahti (svensk: Lappviken) og delvis i Etu-Töölö (finsk: Främre Tölö). Den bruges i forbindelse med finske statsbegravelser.

Hietaniemi Kirkegård består bl.a. af en militærkirkegård for soldater, som faldt i krigene mod Sovjetunionen og Nazi-Tyskland: Vinterkrigen (1939-40), Fortsættelseskrigen (1941-44) og Laplandskrigen (1944-45). På militærkirkegården finder man også den ukendte soldats samt C.G.E. Mannerheims grav. Hietaniemi Kirkegård består også af en kirkegård for Den Finske Garde, Kunstnerbakken og Statsmandslunden. Den huser to lutheranske kapeller og et krematorium.

Hietaniemi betyder "sandnæs" og er et forbjerg i det centrale Helsinki.

Beskrivelse 
Hietaniemi Kirkegård ligger på et forbjerg ved Hietaniemi Strand.

Kirkegården er en populær turistattraktion, først og fremmest blandt finner, som besøger faldne familiemedlemmers og berømte finners grave.

Hietaniemi Kirkegård huser også Helsinkis Jødiske Kirkegård, Helsinkis Muslimske Kirkegård, Helsinkis Ortodokse Kirkegård og Skt. Nikolaj Sogns Kirkegård.

Kendte personer begravet på Hietaniemi Kirkegård 
 Carl Ludvig Engel (1778-1840)
 Georg August Wallin (1811-1852)
 Zacharias Topelius (1818-1898)
 Fredrik Pacius (1809-1901)
 Lorenz Leonard Lindelöf (1827-3. marts)
 Paavo Cajander (1846-1913)
 Janis Rozentāls (1866-1916)
 Verna Erikson (1893-1918)
 Toivo Kuula (1883-1918)
 Oskar Merikanto (1868-1924)
 Usko Nyström (1861-1925)
 I.K. Inha (1865-1930)
 Artur Sirk (1900-1937)
 Lauri Kristian Relander (1883-1942)
 Leevi Madetoja (1887-1947)
 Eemil Halonen (1875-1950)
 Carl Gustaf Emil Mannerheim (1867-1951)
 Kaarlo Juho Ståhlberg (1865-1952)
 Risto Ryti (1889-1956)
 Juho Kusti Paasikivi (1870-1956)
 Viktor Jansson (1886-1958)
 Aarre Merikanto (1893-1958)
 Michael Schilkin (1900-1962)
 Anna Vyrubova (1884-1964)
 Kalervo Kallio (1909-1969)
 Aladár Paasonen (1898-1974)
 Alvar Aalto (1898-1976)
 Erik von Frenckell (1887-1977)
 Karl Lennart Oesch (1892-1978)
 Mika Waltari (1908-1979)
 Urho Kekkonen (1900-1986)
 Henry Theel (1917-1989)
 Gustaf Magnusson (1902-1993)
 Elissa Aalto (1922-1994)
 Petri Walli (1969-1995)
 Heimo Haitto (1925-1999)
 Adolf Ehrnrooth (1905-2004)
 Erik Bergman (1911-2006)
 Timo Sarpaneva (1926-2006)
 Tony Halme (1963-2010)
 Ukri Merikanto (1950-2010)
 Anita Välkki (1926-2011)
 Paavo Berglund (1929-2012)
 Mauno Koivisto (1923-2017)

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Helsinki
Kirkegårde