Slaget ved Poitiers (1356)

Slaget ved Poitiers var et stor slag under hundredeårskrigen mellem England og Frankrig. Slaget stod den 19. september 1356 nær Poitiers i Frankrig. Mellem Crécy i 1346 og slag ved Agincourt i 1415 var slaget ved Poitiers det andet af de tre store engelske sejre i krigen. Byen og slaget blev ofte omtalt som Poictiers. Det blev mindet ved krigskibe i Royal Navy.

Baggrund 
Prins Edvard af Wales (senere kendt som den sorte prins) og ældste søn af Kong Edvard 3., begyndte en stor chevauchée den 8. august 1356. Han brugte den brændte jords taktik mod nord fra den engleske base i Aquitaine i et forsøg på styrke sine styrker i det centrale Frankrig og at plyndre og ødelægge landområderne. Hans hær blev kun mødt med ringe modstand, og de brændte adskillige byer ned til grunden og levede af det de plyndrede, til de nåede floden Loire ved Tours. De kunne hverken erobre borgen eller nedbrænde byen på grund af et kraftigt regnskyl. Forsinkelsen gjorde det muligt for den franske kong Johan 2. at forsøge at fange Edvards hær. Kongen, der havde belejret Breteuil i Normandiet, lod hovedparten af sin hær ved Chartres gå mod nord til den belejrede by Tours. Han efterlod omkring 15-20.000 mand infanteri, som var af lavere rang og kvalitet end resten af hæren, for at komme hurtigere frem med resten.

Forhandlinger inden slaget 
Der foregik forhandlinger inden slaget ved Poitiers. De blev beskrevet af den engelske kommandant sir John Chandos. Han beretter om den sidste del af et møde mellem de to parter i et forsøg på at afværge en blodig konflikt ved Poitiers. Den ekstraordinære fortælling begynder kort inden slaget:

Adelige og riddere

Med den sorte prins 

Jean Froissart skriver, at følgende kæmpede ved Poitiers: Thomas de Beauchamp, 11. jarl af Warwick, William de Ufford, 2. jarl af Suffolk; William de Montacute, 2. jarl af Salisbury, John de Vere, 7. jarl af Oxford, Reginald de Cobham, 1. baron Cobham, Edward le Despencer, 1. Baron le Despencer, Lord James Audley, lord Peter Audley (hans bror), lord Berkeley, lord Basset, lord Warin, lord Delaware, lord Manne, lord Willoughby, lord Bartholomew de Burghersh, lord of Felton, lord Richard of Pembroke, lord Stephen af Cosington; lord Bradetane og andre englændere; lord af Pommiers fra Gascon, lord of Languiran, captal of Buch, lord John den 69. af Caumont, lord de Lesparre, Rauzan, lord Condon, herren af Montferrand, herren af Landiras, lord Soudic af Latrau og andre (riddere); fra Hainowes, lord Eustace d'Aubrecicourt; lord John af Ghistelles, og to fremmede, lord Daniel Pasele og lord Denis af Amposta, en fæstning i Katalonien. Edward le Despencer, 1. Baron le Despencer kæmpede også ved Poitier under den sorte prins. Sir Thomas Felton kæmpede ikke kun ved Poitiers, men allerede under Slaget ved Crécy i 1346. En af de andre kommandører ved både Crécy og Poitiers var John de Vere, der er nævnt ovenfor.

Andre kilder angiver, at John af Ghistelles skulle være omkommet under slaget ved Crécy, så det er usikkert, om der er tale om den samme.

Med kong Johan 2. 

Froissart opremser her nogle af de adelige, der var samlet ved eller lige inden slaget, dog i mindre detaljeret grad end de engelske: Englænderne blev skygget af de dygtige franske riddere, der rapporterede til kongen, hvad englænderne foretog sig. Kongen kom til Haye i Touraine og hans folk havde krydset floden Loire, nogle over broen ved Orléans og nogle ved Meung ved Saumur, ved Blois og ved Tours og andre steder: Der var 20 tusinde våbenføre mænd og andre soldater. Han estimerer, at der var 26 hertuger, jarler (counts), mere end 120 banneres og fire sønner af kongen: hertug Charles af Normandiet, hertug Louis, hertugen af Anjou, John, hertug af Berry og Lord Philip.</blockquote>

I den franske hær deltog også et skotsk kompagni ledet af Sir William Douglas. Douglas kæmpede i kongens egen bataljon, men da kampene så ud til at være overstået, blev Douglas overført til sine mænd til nærkampen. Froissart skriver, at "... jarlen Douglas af Skotland, som kæmpede tappert, men da han så modgang flygtede han og reddede sig selv; for han ville på ingen måde tages til fange af englænderne, han ville hellere falde på slagmarken".

Andre blev enten dræbt eller taget til fange under slaget: kong Joan 2.; prins Philip (yngste søn og stamfader til huset Valois-Burgundy), Geoffroi de Charny, der bar Oriflamme, Peter 1., hertug af Bourbon, Walter 6., greve af Brienne og Constable af Frankrig, Jean de Clermont, marshal af Frankrig, Arnoul d'Audrehem, greven af Eu, greven af Marche og Ponthieu Jacques de Bourbon blev taget til fange under slaget og døde i 1361, greven af Étampes, greven af Tancarville, greven af Dammartin, grev Joinville, Guillaume de Melun, ærkebiskop af Sens.

Slaget 

Ved begyndelsen af slaget flyttede englænderne deres forsyningstropper med hestevogne og andet. Det fik franskmændene til at tro, at de var på retræte, og det provokerede dem til et hurtigt angreb med deres riddere mod de engelske bueskytter. Ifølge Froissart angreb englænderne fjenden, særligt hestene, med et regn af pile. Geoffrey the Baker beskriver, hvordan den franske rustning var usårlig overfor de engelske pile, og at pilespidserne enten deflekterede eller splintrede når de ramte rustningerne.
Hestenes rustninger var tyndere på flanken og bag på, så bueskytterne rykkede ud på siderne af kavaleriet og skød hestene i flanken. Det tyder på, at Baker havde ret i, at de havde svært ved at skyde gennem riddernes rustninger. Det var en udbredt måde at stoppe kavaleriets angreb på, fordi de faldne heste ofte ødelagde kampformation og den indbyrdes samhørighed i fjendens linjer. Resultatet var ødelæggende. Dauphin angreb Salisbury og pressede sine folk frem på trods af kraftig beskydning fra de engelske bueskytter og komplikationerne med at løbe ind i Clermonts flygtende fortrop. Green foreslår, at Dauphin havde tusindevis af soldater med sig i denne fase af angrebet. Han avancerede til de engelske linjer, men måtte i sidste ende falde tilbage. Franskmændene formåede ikke at komme igennem englændernes forsvarslinje. Denne fase af angrebet har varet omkring to timer.

Langbuernes effektivitet er uden tvivl blevet overdrevet, muligvis for at lave en sammenligning mellem de ignorante franske adelige, hvis skikke fulgte forældede regler om ridderlighed, og langbueskytterne, hvis taktik var et resultat af fornuft. Denne fremstilling er dog ikke universel, da de franske riddere ifølge Geoffrey de Baker ved både Poitiers (1356), Neville's Cross (1346) og Nogent (1359) dannede en skjoldmur der "beskyttede deres kroppe med samlede skjolde [og] vendte deres hoveder væk fra projektilerne. Så bueskytterne tømte deres pilekogger [sic] til ingen nytte".
dette kavaleriangreb blev fulgt op af et angreb fra infanteriet. Dauphins infanteri var i kraftige kampe, men trak sig tilbage for at omgruppere. Den næste bølge infanteri under Orléans vendte om og flygtede, da de så, at Dauphins mænd ikke angreb. Det gjorde, at den styrke som kongen selv ledede, som var en meget stærk deling af hæren, ikke kunne bevæge sig ordentligt. Bueskytterne var ved at løbe tør for pile, og de sluttede sig derfor til infanteriet og kæmpede sammen med dem. Nogle af bueskytterne satte sig endda til hest og dannede et improviseret kavaleri.

Nu sendte kong Johan sine to sønner til slagmarken. Den yngste, Philip, blev hos kongen og kæmpede ved hans side i den sidste fase af slaget. Da Dauphin og de andre sønner trak sig tilbage, valgte hertugen af Orléans også at trække sig tilbage. Kampen var hård, men gemt af vejen i skoven havde den sorte prins en mobil reserveenhed, der blev ledet af Jean de Grailly, Captal de Buch. Det lykkedes dem at falde franskmændene i ryggen og flanken. Franskmændene var bange for at blive omringet og forsøgte at flygte. Kong Johan blev taget til fange sammen med sine nærmeste mænd efter stor modstand.

Tilfangetagelsen af den franske konge 

Froissart giver igen en detaljeret beskrivelse af tilfangetagelsen af kong Johan 2. og hans yngste søn:

Faldne og tilfangetagne 
Blandt de notable personer, som enten blev taget til fange eller dræbt opremser Froissart:
 Kong Jean 2. af Frankrig; fanget
 Prins Philip, kongens yngste søn og stamfader til Huset Valois-Burgundy; fanget
 Peter 1., hertug af Bourbon; fanget
 Walter VI, greve af Brienne og Constable of France, dræbt
 Jean de Clermont, Marshal af Frankrig; dræbt
 Arnoul d'Audrehem, Marshal af France; fanget
 Greven af Eu; såret og fanget
 Greven af Marche and Ponthieu; fanget
 Greven af Étampes; fanget
 Hertugen af Tancarville, fanget
 Hertugen af Dammartin; fanget
 Hertugen af Joinville; fanget
 Guillaume de Melun, Ærkebiskop af Sens; fanget
 Geoffroi de Charny, bærer af banneret Oriflamme; dræbt

Efterspil 
Edvard den sorte prins skrev kort efter i et brev til folket i London:

Han blev udleveret til Frankrig mod en stor løsesum.

Karmelittermunken og kronikæren Jean de Venette beskriver i detaljer kaosset i Frankrig efter slaget, som han ifølge sin beretning selv oplevede . Han skriver:
 Jean referer ikke bare til den franske adel, men også til grupper der ligeledes plyndrede bønder og kirker.

Se også 
 Slaget ved Poitiers i 732.

Referencer

Litteratur 
 Belloc, Hilaire (1913). Poitiers, London: H. Rees. Via Internet Archive.

Yderligere læsning 
 Cornwell, Bernard: 1356, HarperCollins, 2012. .
 Christian Cameron, The Ill-Made Knight, Orion, 2013.

Eksterne henvisninger 

 The Chandos Herald: Life of the Black Prince includes a detailed account of the Battle of Poitiers.
 Froissart: The Chronicles of Poitiers (eBook) including "The Battle of Poitiers" in Charles W. Elliot (ed.): Chronicle and Romance: Froissart, Malory, Holinshed, 1910, The Harvard Classics. .
 On The Hundred Years War, a primary source written by Jean Froissart
 Great Battles: The Battle of Poitiers (myArmoury.com article)
 An animated map of the Battle of Poitiers. By David Crowther
 An animated map of the Poitiers Campaign. By David Crowther

Poitiers (1356)
Poitiers (1356)
Poitiers (1356)
Begivenheder i 1356
Hundredårskrigen
Poitiers (1356)