kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Klorkalk

Klorkalk (blegekalk eller blegepulver) er en teknisk blanding af ca. 35 % calciumhypoklorit Ca(OCl)2, 30 % calciumklorid (CaCl2) og 13 % calciumhydroxid Ca(OH)2. Af og til bliver klorkalk beskrevet under formlen 3CaCl(OCl) · Ca(OH)2 · 5 H2O. Klorkalk er et oxidationsmiddel.

Klorkalk blev fremstillet for første gang i 1799 af Charles Tennant.

Fremstilling 

Klorkalk dannes uden varmetilførsel, når man tilfører klorgas til læsket kalk (calciumhydroxid):

Den her beskrevne omsætning til calciumhypoklorit løber dog ikke fuldstændigt til ende, og derfor opstår den nævnte blanding, som også indeholder calciumklorid og calciumhydroxid.

Egenskaber 
Klorkalk er et hvidt pulver eller granulat, der lugter af klor. Det er kun ganske lidt opløseligt i vand. Vægtfylden angives til 2,35 g/cm3.

Når der tilføres syre eller CO2 fra luften, udvikler blandingen klorgas. Et eksempel på det er svovlsyrens reaktion med klorkalk:

Ved henstand og i forbindelse med mange metalilter udskilles der ilt (særligt under lyspåvirkning).

Anvendelse 
Klorkalk blev først brugt som desinfektionsmiddel af lægen Ignaz Semmelweis, som det lykkedes at nedsætte barselskvinders dødelighed ganske betydeligt. Ganske vist angriber klorkalk ikke kun bakterier og vira, men også huden. Derfor tåles midlet ikke særligt godt, og kun få er parate til at bruge det regelmæssigt. I dag anvender man i stedet håndsprit. Klorkalk bruges bl.a. til at desinficere drikkevand og svømmebassiner. Stoffet bruges desuden som bekæmpelsesmiddel mod alger og som afgiftningsmiddel for krigsgasser (f.eks. sarin eller sennepsgas). I det militære sprogbrug kendes klorkalk også under NATOs korte betegnelse, C8.

Klorkalk eller det rene calciumhypochlorit bruges i industrien som blegemiddel for cellulose, papir og tekstiler, selv om stoffet af hensyn til miljøet efterhånden bliver erstattet med klorfrie fremgangsmåder til blegning.

Toksikologi 
De pakninger med klorkalk, som findes i handlen, er forsynet med de samme sikkerhedsmærkninger som hovedkomponenten, calciumhypoklorit. Advarslerne viser, at stoffet er brandfremmende, ætsende og miljøskadeligt. Dødelig dosis, udtrykt som LD50, ligger på 850 mg/kg ved rotters optagelse af stoffet gennem munden.

Noter 

Desinfektionsmidler
Oxidationsmidler
Calciumforbindelser
Uorganisk kemi
Kalk
Elevador da Glória

Elevador da Glória (Glória Kabelbanen) er en kabelbane i Lissabon, Portugals hovedstad. Kabelbanen forbinder pladsen Praça dos Restauradores i bydelen Baixa med gaden Rua S. Pedro de Alcântara i den højereliggende bydel Bairro Alto. Elevador da Glória er den næstældste af de tre kabelbaner i Lissabon, de to øvrige er Elevador da Bica og Elevador do Lavra.
 
Banen er ejet af selskabet ’’Carris de Ferro de Lisboa’’, der også driver byens øvrige offentlige trafik.

Kabelbanen kørte sin første tur den 24. oktober 1885. Fra begyndelsen var den drevet af et system med vand, der pumpes fra den ene vogn til den anden, men det blev allerde i 1886 erstattet af en dampmaskine til at trække vognene. I 1915 overgik man til elektrisk drift, hvilket stadig er gældende.

Banen blev den 19. februar 2002 klassificeret som ’National Monument’.

Billedgalleri

Henvisninger

Links 
 Hjemmeside for carris (på engelsk) 

Transport i Portugal
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Portugal
Kabelbaner
Lissabon
John Reynolds

John Markward Reynolds, Jr. (15. september 1941 - 16. oktober 1966) var en amerikansk skuespiller, som mange år efter sin død opnåede kultstatus for sin rolle som Torgo i Manos: The Hands of Fate. 

John Reynolds blev født ind i en militærfamilie, hans far, John Reynolds, Sr., var en anerkendt militærmand. Han kæmpede i mange år med et lavt selvværd, som affødte et heftigt misbrug af stoffer. Han medvirkede i sommeren 1966 i Manos: The Hands of Fate, som han håbede kunne blive hans gennembrud som skuespiller, men han døde en måned før premieren af en overdosis. I 1993 blev han en kultstjerne, da det amerikanske tv-program Mystery Science Theater 3000 fandt Manos frem og præsenterede den for det amerikanske publikum. Hans bizarre skildring af figuren Torgo har gjort ham berømt på en måde, som han nok aldrig selv kunne have forudset.

Eksterne henvisninger 
 

Skuespillere fra USA
Lou Andreas-Salomé

Lou Andreas-Salomé (født Louise von Salomé eller Luíza Gustavovna Salomé, russisk: Луиза Густавовна Саломе; 12. februar 1861 – 5. februar 1937) var russiskfødt psykoanalytiker og forfatter. Hendes mangfoldige intellektuelle interesser førte til venskaber med en bred vifte af fremtrædende vestlige tænkere, blandt andre Nietzsche, Freud og Rainer Maria Rilke.

Værker 
 Henrik Ibsens Frauengestalten, 1892.
 Friedrich Nietzsche in seinen Werken, 1894.
 Lebensrückblick, 1951.

Noter 

Psykoanalytikere
Skønlitterære forfattere fra Rusland
Kvindelige forfattere i det 19. århundrede
Kvindelige forfattere i det 20. århundrede
Hilary Mantel

Hilary Mary Mantel (/mænˈtɛl/ man-tel; født Thompson 6. juli 1952, død 23. september 2022) var en engelsk forfatter af historiske romaner, en selvbiografi, noveller og essays. Hun modtog Bookerprisen to gange. 

Hun vandt Bookerprisen første gang i 2009 for romanen Wolf Hall om Thomas Cromwells vej til magten ved Henrik 8.s hof. Anden gang hun vandt Bookerprisen, var i 2012 for romanen Bring Up the Bodies, anden bog i trilogien om Thomas Cromwell. Mantel er den første kvinde, der har vundet Bookerprisen to gange. Tidligere har J. M. Coetzee, Peter Carey og J. G. Farrell vundet prisen to gange. The Mirror and the Light er titlen på den sidste roman i trilogien om Thomas Cromwell. 

Mantel led i årevis stærkt under endometriose og blev fejlbehandlet med midler mod psykose. Kirurgi og behandling med steroider påførte hende overvægt og et drastisk ændret udseende.

Værker 
 Every Day is Mother's Day (roman, 1985)
 Vacant Possession (roman, 1986)
 Eight Months on Ghazzah Street (roman, 1988)
 Fludd (roman, 1989)
 A Place of Greater Safety (roman, 1992)
 A Change of Climate (roman, 1994)
 An Experiment in Love (roman, 1995)
 The Giant, O'Brien (roman, 1998)
 Learning to Talk (noveller, 2003)
 Giving Up the Ghost (selvbiografi, 2003)
 Beyond Black (roman, 2005)
 Wolf Hall (roman, 2009)
 Bring Up the Bodies (roman, 2012)
 The Mirror and the Light (2020)

På dansk 
 Et eksperiment med kærlighed, Lindhardt og Ringhof (1997)
 Luftforandring, Lindhardt og Ringhof (1997)
 Den døde taler, Fourth Estate (2001)
 Wolf Hall, People's Press (2011)
 Magten, Rosenkilde & Bahnhof (2012)

Noter

Eksterne henvisninger 
 

Romanforfattere fra Storbritannien
Romanforfattere fra England
Kvindelige forfattere i det 20. århundrede
Kvindelige forfattere i det 21. århundrede
Park Jung Min

Park Jung-Min (født 3. april 1987) er en Sydkoreansk skuespiller og medlem af boybandet SS501.

I 2009 havde Park Jung-Min sin musical debut i Grease som "Danny Park", hvor han modtog prisen "Bedste Nye Musikal Talent" ved Golden Ticket Awards. Han havde også sin skuespillerdebut som hovedrollen i Human Theater 2010 i 2010.

I 2010 åbnede Jung-Min sin egen online shopping center kaldet "Royal Avenue" med ham som CEO. ONstyle magazine lavede en lille dokumentar kaldet "What Women Want".

Efter at kontrakten udløb forlod Jung-Min DSP Media, som havde ham som en del af SS501, og tilsluttede sig i stedet CNr Media som solosanger. Han havde sin debut som solosanger i januar 2011 med sit mini album Not Alone, og han havde sin første japanske drama titlet Love Song in August i 2011. Jung-Min tilsluttede sig Yamaha A&R's Victor Entertainment efter succesfuldt at sige sin kontrakt med CNr Media op i 2012.

Han taler flydende koreansk, japansk og kinesisk.

Biografi

Opvækst
Park Jung-Min's familie består af hans forældre og to søskende: en bror og en søster, ingen af dem arbejder i underholdningsbranchen.

Jung-Min blev født d. 3. april 1987 i Seoul, Syd Korea. hen studerede i afdelingen af multi-medie billeder, med hovedfaget skuespil ved Kyonggi Universitet, hvor han var elevråds formand med bandmedlem Kim hyung-Jun. Fordi Kim Hyung-Jun konstant var fraværende fra skole, på grund af hans træning ved DSP Media, som senere blev deres agentur, Jung-Min sagde at han aldrig havde mødt Hyung-Jun før SS501 blev dannet.

Før debut
Før hans debut, var Jung-Min med i en kondom reklame. Da han var 13 år gammel, blev han opdaget af et agentur og blev accepteret både af DSp Media og S.M. Entertainment. på et tidspunkt fortæller S.M. Entertainment at de er ved at forberede en ny gruppe, men gruppen bestod af mange medlemmer, som ifølge Jung-Min sikkert var Super Junior siden han så dem øve. Jung-Min valgte i enden DSP Media fordi han mente at han kunne debutere hurtigere hos DSP.

Sangere fra Sydkorea
Homo sacer

Homo sacer er et begreb indenfor romerretten, der henviser til et menneske, der uden retslige konsekvenser må slås ihjel, men ikke ofres. Det svarer i nogen grad til det danske ord fredløs.

Giorgio Agamben har gjort termen til et hovedbegreb i sit så kaldte Homo sacer-projekt, der for alvor tog sin begyndelse med bogen Homo Sacer. Den suveræne magt og det nøgne liv. På dansk kan termen oversættes som nøgent liv, blottet liv eller bart liv (som i reduceret til "bare" liv). Agamben mener i forlængelse af sin analyse af termen, at homo sacer-figuren opnåede sin mest ekstreme form i koncentrationslejrene under 2. verdenskrig (de såkaldte muselmænd, der var reducerede til omvandrende lig) og i dag i Guantanamo-lejren, hvor de såkaldte detainees (tilbageholdte) er fangede på ubestemt tid og underlagt et herredømme, der ikke er reguleret af hverken lov (krigsretten) eller domstole (militærdomstole).

Noter 

Jura
Krig
Samfundsvidenskab
Retshistorie
Teoderik 1. af Austrasien

Teoderik 1. af Austrasien (fransk: Thierry) (død 533 eller 534) var merovingernes konge af Metz, Reims eller Austrasien, som det varierende blev kaldt, mellem 511 og 533/534.

Han var søn af Klodevig 1., enekonge af frankerne, og han arvede Metz i 511, da hans far døde. Men i henhold til saliske traditioner blev kongedømmet delt mellem Clodevigs fire overlevende sønner: Childebert 1. i Paris, Clodomer i Orléans og Klotar 1. i Soissons. Tidlig i hans styre sendte han sin søn Teodebert for at kæmpe mod den danske kong Chlochilaicus (tolket som Hygelac i Beowulf) som havde invaderet hans rige. Teodebert besejrede og dræbte Chlochilaicus.

Teoderik blev involveret i krigen mellem den thüringerske kong Hermanfrid og Hermanfrids eneste overlevende broder, Baderik. I bytte for hans hjælp skulle Teoderik få det halve af hans kongedømme. Baderik blev besejret, men landet, som Teoderik var blevet lovet, blev ikke overdraget.

De fire sønner af Klodevig kæmpede så alle mod Sigismund af Burgund og Godomar, bugundernes konge. Godomar flygtede og Sigismund blev taget til fange af Clodomer. Teoderik giftede sig med Sigismunds datter. Godomar samlede burgundernes hær og vandt sit kongedømme tilbage. Clodomer, hjulpet af Teoderik, besejrede Godomar men døde i kampene i Vézeronce.

Teoderik angreb så sammen med sin broder Klotar og hans søn Thüringen for at hævne sig på Hermanfrid. Thüringen blev erobret, og Klotar fik Radegund, datter af kong Berthar (Hermanfrids afdøde broder). Efter at have indgået en traktat med sin broder Childebert døde Teoderik i 534. Da han døde, gik tronen uhindret til Teodebert, selv om det kunne se ud som om, den skulle gribes af en af de andre konger.

Frankiske konger
Simadalsfjorden

Simadalsfjorden er en fjordarm af Eidfjorden i Eidfjord kommune i Vestland fylke i Norge. Simadalsfjorden er også den inderste del af Hardangerfjorden. Den er fire kilometer lang, og går østover fra indløpet mellem Blurnes og Eikenes og ind til fjordbunden i Simadalen. 

Fjorden er omgivet af høje og bratte bjerge op til 1.500 moh. På fjeldsiden nord for fjordbunden ligger fjeldgården Kjeåsen og nedenfor  Kjeåsen ligger Sima kraftværk, som munder ud i fjorden.  Fylkesvei 103 går langs sydsiden af fjorden og videre op i Simadalen.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Vestland
Eidfjord
Etnesjøen

Etnesjøen (ofte kun kaldt Etne) er en by der er administrationscenter i Etne kommune i Hordaland fylke i Norge. Byen ligger inderst i Etnefjorden, og har 1.098 indbyggere (2012).

Eksterne kilder/henvisninger 

Byer i Vestland
Etne
Flemming Sørensen (journalist, født 1956)

Flemming Sørensen (født 9. december 1956) er en dansk journalist og forfatter.

Sørensen er uddannet fra Danmarks Journalisthøjskole 1976-1980. Har arbejdet på Ekstra Bladet, Børneavisen een for alle, som freelancer, på Den nye Demokraten, Det ny Notat, Ritzaus Bureau, for Socialistisk Folkeparti og som informationschef for DSB restauranter og kiosker. 1988-2001 lektor på Danmarks Journalisthøjskole, i en periode som studieleder. Siden 2001 selvstændig virksomhed som bladudviklingskonsulent. Bror til tidligere skatteminister Benny Engelbrecht.

Udgivelser 
Flemming Sørensen har skrevet følgende litteratur:

 Arbejdsmiljø - hvordan?, SP Forlag, 1977.
 Den tredje vej - SF gennem 25 år,, SF Århus, 1984.
 Register-samfundet, Chr. Erichsens Forlag, 1984.
 Data-tyvene, roman, Chr. Erichsens Forlag, 1985.
 Politiet - i virkeligheden, Danmarks Radio, 1986.
 I demokratiets grænseland - en bog om de danske efterretningstjenester, SP Forlag 1987.
 Sygehuset, kriminalroman, Forlaget Hovedland 1990.
 New Media, New Journalism, European Journalism Training Association, 1996.
 Kunsten at lave blade – hvad enhver redaktør bør vide om journalistik, design og kunsten at fange læserne, Forlaget Ajour 2000, 2. udgave, 2001.
 Visual Voice, privat udgivelse, 2002. 
 Kunsten at redigere, Forlaget Ajour, 2002. 
 Finn Nygaard with friends, privat udgivelse, 2005. 
 Risiko for kulturchok, Forlaget Katapult, 2012.
 Glimt af hverdagen, Forlaget Ajour, 2012.
 Teatret Svalegangen, 2013.
 Teaterliv, Forlaget Hovedland, 2013.
 Lav dine egne krydsord – Sådan gør du, skridt for skridt, Forlaget Bogan, 2014.
 Mere end tusind ord... – JYFO gennem 50 år, JYFO 2014.
 Vestre Landsret – Fra Gråbrødre Kirke Stræde til Asmildklostervej, Vestre Landsret 2014.
 Den Hvide Bog, Carte Blanche 2014.
"De politiske håndværkere- om magt, indflydelse og resultater på Christiansborg", Forlaget Pressto 2017, sammen men Benny Engelbrecht.

Referencer 

Journalister fra Danmark
Ansatte i DSB
Faglitterære forfattere fra Danmark
Danskere i 1900-tallet
Danskere i 2000-tallet
Politikere fra SF
Galanterikræmmer

Galanterikræmmer er en ældre betegnelse for en galanterihandler, en person der handler med galanterivarer eller galanterikram.

I det 17. og 18. århundredes
fransk blev ordet galanterie overført på de
gaver, der behagede kvinder. Til dem
regnedes især de mange småsager, der spillede en
rolle i kvinders liv, samt de redskaber, kvinderne benyttede til
deres håndarbejde. Specialister i disse varer
kaldtes i Danmark i 1600-tallet for
nürnbergere og hatstafferere. En nürnberger solgte '"nürnbergerkram". En hatstafferer fik hattene fra hattemagerne og gjorde dem færdige til brug.

Det var først efter
det nantiske edikts ophævelse 1685, at der
over hele Europa spredte sig fordrevne franske
familier, der søgte erhverv ved at udbrede
deres hjemlands forfinelser og blandt andet nedsatte sig
som galanterikræmmere. 1695 fik David Cortaud borgerskab i
København og ret til at handle som galanterikræmmer.

I privilegier, der blev udstedt for galanterikræmmere i begyndelsen af 1700-tallet, nævnes
tillige dele af klædedragter, lærreder i stykker osv.

Der blev dog solgt andet end varer specielt til kvinder (sammenstillet fra Nielsen 1884, s. 283):

Taft, fint og groft lærred, strømper af silke og uld samt adskillige uldenstoffer, papir og skrivematerialier, essenser af jasmin, pudder, pudderdåser, sæbebolte, snustobak, snustobaksdåser, lak, ungarsk vand, øregehæng, glasperler, kobberstykker, konfiturer, specerier, delikatesser, likører, stukkatur, sten- og billedhuggerarbejde "...med andre deslige Kuriositeter ...".

Inventaret af 1723 over galanterikræmmer Chilian Drubins
fallitbo
giver en fuldstændig liste over hans varebeholdning og viser, at feltet var blevet meget udvidet.

Den vægelsindede i Holbergs komedie er enke efter en
galanterikræmmer og bor i "aaben Bod".

Efter Det Kongelige Teaters tradition er en sådan bod et lille træhus på
gaden. Billeder af København fra den tid viser, at sådanne stod på Ulfeldts Plads.
Der fandtes også udsalg på Børsen og omkring i byen.

De navnkundigste galanterikræmmer var Claude Rosset på Købmagergade (privilegium af 1716) og hans
enke, "fr. Lovise", nævnt i Christian Falsters satirer og Holbergs Barselstuen.
Også Julius Meyer, der oprettede den danske afdeling af Odd Fellow Ordenen i 1878, var galanterihandler.

Kilde 
  af Bernhard Olsen

Litteratur 
 Oluf Nielsen (1838-1896) : Kjøbenhavn paa Holbergs Tid. Kjøbenhavn, 1884, kan ses som E-bog  via Eremit.dk - Især omkring side 282-283 om galanterikræmmere

Noter 



Stillingsbetegnelser
Danmark i 1700-tallet
Salmonsens
Sarin

Sarin regnes for en af verdens farligste nervegasser. Som kemisk våben anser FN den for at være et masseødelæggelsesvåben, og stoffet er forbudt ifølge flere konventioner, blandt andet Konventionen om kemiske våben af 1997. Ved rumtemperatur er sarin en farveløs, lugtfri væske som let fordamper. Som andre nervegasser angriber sarin nervesystemet.

Stoffet er et organofosfat, dvs. et stof som benyttes i mange almindelige bekæmpelsesmidler. Sarin er en kraftig inhibitor af det biologiske stof acetylkolinesterase, som opfanger neurotransmitteren acetylkolin i synapsespalten mellem to nerveceller. Ved at hæmme acetylkolinesterase vil der ske en ophobning af acetylkolin i synapsespalten, og det vil dernæst medføre en for kraftig parasympatisk reaktion og kontraktion af muskler.

Stoffet, der fulgte efter opdagelsen af tabun, blev navngivet efter dem, som fandt det: Schrader, Ambros, Gerhard Ritter og von der Linde.

Symptomer 
Hvis sarin bliver optaget gennem huden, munden eller lungerne i en koncentration, svarende til kun 0,01 mg/kg kropsvægt, vil symptomerne på grund af den inhiberende virkning på acetylkolinesterase blandt andet være løbende næse, brystsmerter (kvælningsfornemmelse), kontraherede pupiller og åndenød. Ofret mister efterhånden kontrollen over alle kropsfunktioner. Fasen afsluttes med kramper, som til slut fører til bevidstløshed. derefter kvæles ofret som følge af de krampagtige spasmer. Alt dette sker som oftest i løbet af bare et minut. Personer som overlever, risikerer permanent neurologisk skade.

Det siges, at sarin er over 500 gange mere dødelig end cyanid.

Historie 
Sarin er et af flere kemiske kampstoffer, der blev dumpet i Skagerrak efter 2. verdenskrig. Saddam Hussein brugte sarin mod den kurdiske befolkning i det nordlige Irak i 1988, men der er ingen klare beviser for, at det var sarin, som blev brugt mod civilbefolkningen i Damaskus den 21. august 2013.

Referencer

Eksterne henvisninger 
 Om Sarin, fra Council on Foreign Relations (engelsk)

Nervegifte
Organisk kemi
Konventionen om kemiske våben

Konventionen om kemiske våben (CWC) er en traktat om våbenkontrol, der forbyder produktion, oplagring og anvendelse af kemiske våben og stoffer, der kan bruges til fremstilling af dem. Traktatens fulde navn er Convention on the Prohibition of the Development, Production, Stockpiling and Use of Chemical Weapons and on their Destruction ( Konvention om forbud mod udvikling, produktion, oplagring og anvendelse af kemiske våben og om destruktion af dem), og den administreres af Organisation for the Prohibition of Chemical Weapons (OPCW), en organisation på regeringsniveau, der har hjemme i Haag, Nederlandene. Traktaten trådte i kraft i 1997.

De deltagende landes vigtigste forpligtelse under konventionen er at forbyde brugen og produktionen af kemiske våben så vel som ødelæggelsen af alle kemiske våben. Arbejdet med destruktion af disse våben kontrolleres af OPCW.

I januar 2013 var ca. 78% af de oplagrede, kemiske våben blevet destrueret. Konventionen rummer også retningslinjer for systematisk bedømmelse af kemiske og militære anlæg og for undersøgelse af anklager om brug og produktion af kemiske våben, der bygger på efterretninger fra andre landes regeringer.

I oktober 2013 havde 190 stater givet deres samtykke til at være forpligtet af denne konvention. To af de resterende seks stater, Israel og Myanmar, har undertegnet, men ikke ratificeret aftalen. For ganske nylig (den 14. september 2013) har Syrien afleveret sin erklæring om tilslutning til konventionen og er gået ind på dens foreløbige anvendelse under afventning af ikrafttrædelsen af landets tilslutning pr. 14. oktober 2013.

Konventionens hovedpunkter 
 Forbud mod produktion og brug af kemiske våben
 Destruktion (eller overvåget omdannelse til anden brug) af produktionsanlæg for kemiske våben
 Destruktion af alle kemiske våben (herunder kemiske våben, der er efterladt uden for de deltagende landes territorier)
 Gensidig hjælp mellem deltagerlandene og OPCW i tilfælde af, at kemiske våben er blevet anvendt
 Et OPCW inspektionsregulativ for produktion af stoffer, der kan omdannes til kemiske våben
 Internationalt samarbejde om den fredelige anvendelse af kemi på relevante områder

Noter

Eksterne henvisninger 

Traktater
Kemiske våben
Full Metal Jacket

Full Metal Jacket er en amerikansk film fra 1987, instrueret af Stanley Kubrick. Filmen er baseret på romanen Kun kort tid (originaltitel: The Short-Timers) af forfatteren Gustav Hasford.

Plot 

En gruppe unge mænd ydmyges, presses og umenneskeliggøres på en kaserne i USA med det formål at gøre dem klar på rekordtid til at blive sendt til Vietnam. Ikke alle klarer det at blive sendt til østen, og ikke alle der bliver sent af sted ville ønske de var blevet det

Eksterne Henvisninger 

Dramafilm fra USA
Amerikanske film fra 1987
Film instrueret af Stanley Kubrick
Vietnamkrigen
Krigsfilm fra USA
Georg Flemming Lerche (godsejer)

Georg Flemming Lerche (9. februar 1735 i Christiania – 22. oktober 1804 i København) var en dansk stamhusbesidder og gehejmeråd, far til Christian Cornelius Lerche, Georg Flemming Lerche og Carl Georg Frederik Lerche.

Han var søn af kontreadmiral Christian Lerche og Hilleborg Levine komtesse Holck, blev 1757 kammerjunker, 1768 kammerherre, 1776 hvid ridder og 1784 gehejmeråd. 1766 overtog han Stamhuset Lerchenborg.

11. maj 1764 ægtede Lerche i Rostock Hedwig "Hedchen" Catharina von Krogh (3. februar 1739 i Flahammer - 6. oktober 1818 i København), datter af general Georg Frederik von Krogh. Parret fik tretten børn, hvoraf kun fem nåede voksenalderen.

Han er begravet på Assistens Kirkegård.

Kilder 
Danmarks Adels Aarbog 1934.

Georg Flemming 1
Godsejere fra Danmark
Riddere af Dannebrog (1671-1808)
Gehejmeråder fra Danmark
Kammerherrer fra Danmark
Kammerjunkere fra Danmark
Danskere i 1700-tallet
Personer fra Oslo
Lømlerne

Lømlerne (originaltitel: Les mistons) er en fransk kortfilm af Francois Truffaut, baseret på en novelle af Maurice Pon.

Handling 

Filmen handler om en gruppe drenge i puberteten, der udspionerer et voksent pars kærlighedsmøder og da de ikke selv har udlevet kærligheden, reagerer de aggresivt overfor det voksne pars kærlighed og terroriserer dem. Ubevidst ønsker de at manden skal dø, hvilket også sker.

Medvirkende 
 Bernadette Lafont : Bernadette
 Gérard Blain : Gérard
 Michel François : fortælleren
 Alain Baldy, Robert Bulle, Henri Demaegdt, Dimitri Moretti, Daniel Ricaulx : lømlerne

Eksterne henvisninger 
 

Film instrueret af François Truffaut
Franske film fra 1958
Hedwig Catharina von Krogh

Hedwig "Hedchen" Catharina von Krogh, gift Lerche (3. februar 1739 i Flahammer – 6. oktober 1818 i København) var en dansk adelsdame.

Hun var datter af general Georg Frederik von Krogh (1687-1768) og Hedevig Augusta Brüggemann (1707-1740).

11. maj 1764 ægtede hun i Rostock Georg Flemming Lerche (9. februar 1735 - 23. oktober 1804). Parret fik tretten børn, hvoraf kun fem nåede voksenalderen, heriblandt: Christian Cornelius Lerche, Georg Flemming Lerche og Carl Georg Frederik Lerche.

I 1769 blev hun Dame de l'union parfaite.

Hun er begravet på Assistens Kirkegård.

Litteratur 
 Danmarks Adels Aarbog 1934.

Hedwig Catharina
Slægten Lerche-Lerchenborg
Modtagere af l'union parfaite
Danskere i 1700-tallet
Danskere i 1800-tallet
Castor

Castor kan være forskellige ting:

 Castor (mytologi) - tvillingebror til Pollux
 Castor (stjerne) - i stjernebilledet Tvillingerne
 Castor (skib) - et forsvundet skib