Katarina 2. af Rusland

Katarina 2. af Rusland (, ; 2. maj (Julianske kalender 21. april) 1729 – 17. november (Julianske kalender 6. november) 1796), også kendt som Katarina den Store, regerede som kejserinde af Det Russiske Kejserrige fra 28. juni 1762 til sin død i 1796. Hun var født Sophie Augusta Fredericka af Anhalt-Zerbst.

Familie og barndom 
Katarina blev født i 1729 i Stettin som Prinsesse Sophie Auguste Frederikke af Anhalt-Zerbst. Hun var datter af Fyrst Christian August af Anhalt-Zerbst af slægten Askanierne, der dengang beklædte stillingen som preussisk guvernør i Stettin. Hendes mor var Johanna Elisabeth af Slesvig-Holsten-Gottorp. Hun var kusine til Gustav 3. af Sverige og Karl 13. af Sverige.

Johanna havde gode forbindelse til det russiske hof.

Storfyrstinde af Rusland 

I 1744 blev Katarina valgt af kejserinde Elisabeth som gemalinde for sin nevø Peter, senere kendt som Peter 3., som hun havde udvalgt til sin efterfølger. De blev gift 1745. Peter var lidt tilbagestående, og Katarina var ham langt overlegen både i evner og dannelse. Ægteskabet var forholdsvis normalt de første år, men der opstod efterhånden afstand mellem de to. Efter få år fik hun flere elskere. I de første år var det Sergej Saltykov, og nogle mener sågar, at han var far til hendes søn, den senere kejser Paul 1. af Rusland. Senere blev Grigorij Orlov hendes elsker og fik stor indflydelse.

Hoffet var præget af magtkampe og stridigheder, og Katarina blev indblandet i dem, selv om hun forsøgte at behage alle omkring sig. En tid var der fare for, at kejserinde Elisabeth ville hjemsende Katarina, men det lykkedes Katarina at afværge det.

De sidste år af  Elisabeths regeringstid var præget af usikkerhed på grund af hendes svigtende helbred, og fordi det stod klart af den kommende kejser Peter var mentalt svagelig og ude af stand til at regere. Flere og flere så derfor Katarina som en snarlig magtfaktor i russisk politik.

Kuppet 
I december 1761 døde Elisabeth og Peter blev udråbt til kejser Peter 3. Tiden efter var usikker for Katarina, da Peter ikke skjulte sit ønske om at skaffe hende af vejen.
Allerede et halvt år efter at Peter havde overtaget magten i 1762, benyttede hun sig af den generelle misfornøjelse med ham til at overtage magten i landet. Det skete blandt andet ved hjælp af hendes loyale elsker Orlov og hans familie.

Kejserinde af Rusland 
 
Inspireret af oplysningstidens ideer gennemførte hun reformer indenfor statsforvaltningen, retsvæsenet og uddannelsessystemet. Hun var også ivrig efter at forøge lærdommen i landet og grundlagde universitet og tilhørende biblioteker. Hun opkøbte derfor store bogsamlinger som Denis Diderots og Johann Albrecht Korffs. 
Katarina nationaliserede kirkegodset, moderniserede administrationen og forsøgte at virke som en oplyst monark. Udenrigspolitisk høstede Katarina store triumfer, og det russiske imperium blev væsentlig udvidet i hendes regeringstid.

Gennem en række krige udvidede hun Rusland betydeligt: I to krige mod
tyrkerne   (1763 -1774 og 1787 – 1792) vandt hun Ukraine og Krim. Ved Polens tre delinger (1772, 1793, 1795) vandt hun store områder mod vest.

Katarina 2.'s Lovgivende Kommision 
I slutningen af 1766 introducerede Katarina 2. vigtige reformer i Rusland med rodfæste i oplysningstidens værdier. På bagrund af dette etablerede hun en lovgivende kommission til at varetage disse interesser. Målet med kommissionen var at systematisere love, en proces der sidst fandt sted i 1649, under Peter den Store. Katarina 2.’s vision for kommissionen havde til formål at modernisere russisk lov og liv. I forberedelse til kommissionen nedsatte hun en omfattende instruks, også kaldet "Nakas" , til at vejlede dagsordenen i kommissionen. Teksten blev udarbejdet af Katarina 2. over en periode på 18 måneder, hvori hun fremlagde sine visioner for det fremtidige russiske samfunds sociale organisering og regeringsopbygning. Hun var stærkt inspireret af Montesquieus ”Om Lovenes Ånd”, der lå til grund for mange af hendes politiske standpunkter. Yderligere blev hun inspireret af Cesare Beccaria’s bog ”Om Forbrydelse og Straf” til tanken om mildere straf for kriminelle. Selv om hun fandt stor inspiration i disse tekster var det hendes egen fortolkning af oplysningstidens værdier som gjorde sig gældende under hendes regering. Som eksempel havde hun ingen intention om at afskaffe autokratiet i Rusland og trodsede derved Montesquieus læresætning om magtens tredeling. Katarina 2. var overbevist om at et stort rige som Rusland umuligt kunne regeres på anden måde end med autokrati som styreform. Hun var i opposition til afskaffelsen af trældom i det russiske rige, selv om hun anså trældom som værende moralsk forkasteligt. ”Nakas” blev i sin helhed anset som værende ekstrem progressiv og fordømte blandt andet tortur og dødsstraf.  

Den lovgivende kommission trådte i kraft i 1767 og bestod af 564 repræsentanter, hvor af 28 blev beskikket af Katarina 2. De 28 repræsenterede statslige institutioner, såsom senatet. De resterende 536 bestod af repræsentanter fra forskellige segmenter af imperiets befolkning. 161 repræsentanter fra lavadelen, 208 fra byfolket, 79 fra bønderne og 88 var kosakker og andre etniske minoriteter. På trods af den brede repræsentation af befolkningen var nogle grupper dog udeladt, såsom den gejstlige klasse og trælklassen, hvilket var i tråd med oplysningstidens generelle tendenser. Den lovgivende kommission mødtes i halvandet år til 203 forskellige forsamlinger. I løbet af denne tid blev diverse underordnede kommissioner etableret, for at behandle specifikke problematikker. Kommissionen blev opløst da Katarinas 2.’s oplysnings ”Nakas”-teori var svær at implementere i den russiske praksis. Ydermere bundende opløsningen af kommissioner i store konflikter mellem de repræsenterede klasser. Som eksempel opstod konflikter mellem lavadelen og bønderne i spørgsmålet vedrørende trældom. Katarina 2. var utvivlsomt bevidst om potentielle risici ved sådanne konflikter. I 1768 udbrød der krig mellem Tyrkiet og det russiske imperium, hvilket gav anledning for opløsningen af kommissionen. Nogle af de underordnede kommissioner forsatte dog med at mødes i årene efter, indtil Pugatjovopstanden i 1772, men uden at fremsætte nogle egentlige resultater. På trods af minimale væsentlige ændringer i samfundet var kommissionens arbejde dog ikke fuldstændigt uden formål. Den gav Katarina 2. enorm indsigt i imperiets sociale struktur og gav efterfølgerne præcedens for hendes efterfølgende politik og specifikke reformer.

Anetavle og afstamning

Katarinas afstamning fra Rurikslægten 
Som regerende kejserinde af Rusland og selv ud af en tysk fyrstefamilie var Katarina den Store ikke nært beslægtet med den siden 1613 regerende Romanovslægt, hun var i hvert fald ikke efterkommer af nogle af huset Romanovs medlemmer. Det betød dog ikke, at Katarina ikke havde russiske aner, idet hun gennem flere forskellige linjer nedstammede fra den tidligere russiske storfyrsteslægt, Rurikslægten. Her gengives et enkelt eksempel på en slægtslinje mellem Vladimir Monomakh (regerede i Kijev fra 1113 til 1125) og Katarina den Store:

Eksempel på slægtslinje mellem Katarina den Store og Vladimir Monomakh af Kijev

 Vladimir Monomakh
 Jurij Dolgorukij
 
 
 
 
 
 Uliana af Tver
 
 
 
 Bugislav 10. af Pommern
 Dronning Sophie af Danmark-Norge (gift med Frederik 1.)
 Elisabeth af Danmark
 Sophie af Mecklenburg, dronning af Danmark-Norge
 Augusta af Danmark
 Frederik 3. af Slesvig-Holsten-Gottorp
 Auguste Marie af Slesvig-Holsten-Gottorp
 Albertine Frederikke af Baden-Durlach
 Johanna Elisabeth af Slesvig-Holsten-Gottorp
 Katarina den Store

Se også 
 Tidslinje over nogle europæiske regenter i det 18. århundrede
 Russiske zarer

Henvisninger

Noter

Referencer

Litteratur

Eksterne henvisninger 

Regenter af Rusland
Russiske Zarinaer
Personer i oplysningstiden
Bogsamlere fra Rusland
Huset Askanien
Personer fra Stettin
Walhalla
Regerende kejserinder
Ortodokse monarker
Den russisk-svenske krig (1788-1790)
Riddere af Serafimerordenen