kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Emiratet Cyrenaika

Emiratet Cyrenaika var et nordafrikansk emirat, der svarer til regionen Cyrenaika i Libyen. Det blev etableret da Sayyid Idris proklamerede et uafhængigt Senussi-emirat den 1. marts 1949. Han blev støttet af Storbritannien, der hidtil havde haft området under administration siden 2. verdenskrig. Sayyid Idris udråbte sig selv til Emir af Cyrenaika ved en "national konference" i Benghazi. Selvom emiratet var blevet anerkendt af Storbritannien, påvirkende det ikke FN. Efterfølgende begyndte Storbritannien og Frankring at forberede et samlet Libyens uafhængighed, hvilket blev nedskrevet i en resolution den 21. november 1949. Kongeriget Libyen blev erklæret uafhængigt den 24. december 1951, og den 27. december blev emiren indsat som Kong Idris 1. af Libyen.

Det sorte flag med én hvid stjerne og én halvmåne blev vedtaget af Idris, da han blev udråbt som emir i 1949. Flaget dannede grundlag for kongerigets flag (og Libyens nuværende), hvor der blev tilføjet en rød og grøn stribe. Striberne repræsenterer martyrernes blod og velstand. Kong Idris beholdte emiratets flag, som sit personlige flag, med en lille tilføjelse af hvid krone i øverste venstre hjørne.

Den 6. marts 2012, 63 år efter, blev der gennemført en lignende "konference", der ønsker mere autonomi og føderalisme for Cyrenaika. Ahmed al-Senussi, en efterkommer af Kong Idris, blev udnævnt til leder af det selv-erklærende Cyrenaika Overgangsråd.

Referencer 

Libyens historie
Forhenværende afrikanske lande
Cyrenaika
Cyrenaika
Føroya Skótaráð

Færøernes Spejderforbund () er en sammenslutning af Færøernes fire spejderkorps. De arbejde alle under de samme regler, men har hver deres specialiteter. Der er i alt 2000 medlemmer i de fire korps, fordelt på 30 lokale grupper.

Forbundet er medlem af WOSM gennem Fællesrådet for Danmarks Drengespejdere og observatør-status hos Pigespejdernes Fællesråd Danmark, og er derfor ikke fuldgyldigt medlem af WAGGGS.

Korps

Føroya Skótasamband 
Korpset er også kendt som De gule spejdere, og blev grundlagt i 1926. Der er fire grupper i landet. Grupperne er ikke tilknyttet nogen religiøse organisationer, og har både drenge og piger som medlemmer. Uniformen khaki (sandfarvet). Der er cirka 300 medlemmer i korpset.

Skótalið Frelsunarhersins 
Skótalið Frelsunarhersins er et spejderkorps under Frælsens Hær, og blev grundlagt i 1939. Der er kun én lille gruppe i landet, som både har drenge og pigespejdere. Uniformen er grå. I 1994 var den 24 medlemmer i korpset. Korpset samarbejder med KFUM Skótarnir I Føroyum.

Føroya KFUK Skótar 
Føroya KFUK Skótar () er Færøernes pigespejder-korps, som blev grundlagt i 1928. Der er seks grupper i landet, som alle er tilknyttet kristendommen. Føroya KFUK Skótars uniform er grøn. I 1994 var der 269 medlemmer i korpset.

KFUM Skótarnir í Føroyum 
KFUM Skótarnir í Føroyum () er Færøernes største spejderkorps, grundlagt i 1939. Der var i 1994 998 medlemmer fordelt på 14 grupper, der ligesom hos KFUK er tilknyttet den kristne kirke. Korpset er åben for både piger og drenge. KFUM Skótarnir í Føroyums uniform er ligeledes grøn.

Eksterne henvisninger 
 Officiel hjemmeside

Referencer 

Spejderkorps
Organisationer fra Færøerne
Bruno Liljefors

Bruno Andreas Liljefors (14 maj 1860 i Uppsala – 18 december 1939 i Stockholm) var en svensk maler. Han er bedst kendt for sine natur- og dyremotiver, særligt med dramatiske situationer. Mange af hans værker skildrer fugle og hans måde skildrer disse på, med strejf af impressionistiske penselstrøg, er i årenes løb blevet et ikon indenfor genren fuglemaleri.

Liljefors opvoksede i byen Uppsala i Sverige, hvor han brugte en stor del af sine børne- og ungdomsår på at male den omkringliggende natur. På grund af fattigdommens kår var det i de første mange leveår som blyantstegninger, men efterhånden blev hans talent så anerkendt, at lokale forretningsdrivende forærede ham lærreder og farver til hans malerier.

Han giftede sig i 1887 med Anna Olofsson, men blev allerede skilt i 1895 på grund af en stormende forelskelse i lillesøsteren Signe. Senere samme år blev han derfor gift med Signe Olofsson.

Omtaler 
Især hans maleri 'Vinterhare' fra 1908 har nydt en international anerkendelse, og har blandt andet været igennem flere internationale auktionshuse. Salgsprisen er dog ukendt.

En stor del af hans øvrige malerier primært har været populære i nordisk regi.

Galleri

Noter

Eksterne henvisninger 
 

 

Malere fra Sverige
Personer fra Uppsala
Svenskere i 1800-tallet
Svenskere i 1900-tallet
Deltagere ved olympiske kunstkonkurrencer
Havslunde

Havslunde var et landsted på Taarbæk Strandvej 740 i Springforbi.

Havslunde var opført før 1855 for storkøbmanden C.A. Broberg (1811-1880) efter tegninger af N.S. Nebelong. Huset var opført i senklassicistisk stil i en parklignende have med gamle træer mellem Dyrehaven og Øresund.

I 1890 blev Havslunde erhvervet af grosserer Jacob Martin Bing (1833-1903), hvis enke i 1916 solgte ejendommen til fabrikant og direktør Carl Salomonsen (1876-1942), som boede her til sin død ved selvmord. Herefter blev den overtaget af Staten, der som led i den såkaldte Springforbiplan af landskabsmæssige grunde lod den rive ned i 1965.

Direktør Salomonsens datter, hoteldirektør Lillian von Kauffmann (født 1920), købte i 1971 naboejendommen Villa Brinken, opført 1891 efter tegninger af Andreas Clemmensen. Også denne villa blev nedrevet af Staten i 1980.

Kilder 
 Artikel i Den Store Danske

Forsvundne bygninger, konstruktioner og anlæg i Danmark
Taarbæk
Laterankoncil

Laterankoncilerne (eller Lateransynoderne) er den katolske kirkes fem middelalderlige konciler, som fandt sted i Lateranet i Rom fra 1123 til 1517. I den romersk-katolske kirkes tællemåde bliver de regnet med til de økumeniske konciler, skønt det økumeniske ved de fleste Lateransynoder er omstridt, da det i praksis kun var den vestlige kirke, som var repræsenteret. Mellem det 4. og 5. Laterankoncil foregik der yderligere fem andre, økumeniske konciler, der blev afholdt andre steder.

Oversigt 
Følgende oversigt karakteriserer udelukkende koncilerne efter deres væsentligste virkning. I baggrunden stod der altid yderligere en stor mængde hverdagsafgørelser:

 1. Laterankoncil 1123:Dette koncil bekræftede Konkordatet i Worms og dermed kirkens position i Investiturstriden.
 2. Laterankoncil 1139:Dette koncil afsluttede Skismaet overfor Innocens II's modpaver.
 3. Laterankoncil 1179:Dette koncil fastlagde to tredjedeles flertal som krav ved pavevalgene.
 4. Laterankoncil 1215:Dette koncil var det bedst besøgte Laterankoncil og dogmatisk set det mest betydningsfulde i middelalderen. Det formulerede den romerske biskops forrang som pave, og det bekendte sig til læren om transsubstantiationen. Blandt de talrige, praktiske regler indførte koncilet jødernes pligt til at bære en letgenkendelig klædedragt.
 5. Laterankoncil 1512–1517:Dette koncil var fra begyndelsen ikke ret beslutningsdygtigt hvad angik vedtagelser om en kirkereform, og det kunne derfor ikke imødegå den begyndende reformation.

Eksterne henvisninger 

 

Romerskkatolske kirke
Økumeniske konciler
Ulkebøl Skole

Ulkebøl Skole er en folkeskole i Sønderborg. Skolen har ca. 800 elever fra børnehaveklasse(0. klasse) til 9. klasse. Der er en SFO, klub og ungdomsskole tilbud på skolen.

Skolen er afdelingsopdelt i tre trin:

- Indskoling: 0. - 3. klasse

- Mellemtrin: 4. - 6. klasse

- Overbygning: 7. - 9. klasse

Ulkebøl Skole underviser i engelsk fra og med 1. klasse, og der undervises i tysk fra og med 0. klasse.

Skolens leder er Elin Lei Bergmann og vicelederen er Marianne Østergaard. Formanden for skolebestyrelsen er Preben Albrecht.

Referencer 

Folkeskoler i Sønderborg Kommune
Uddannelsesinstitutioner i Sønderjylland (i Danmark)
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Sønderborg
Uddannelse i Sønderborg
International Council of Academies of Engineering and Technological Sciences

International Council of Academies of Engineering and Technological Sciences (eller blot CAETS) er en international samarbejdsorganisation for selvejende, upolitiske og uafhængige akademier, stiftet i 1985. CAETS arbejder globalt og har til formål at fremme indsatsen for den teknisk-videnskabelige udvikling til gavn for alle nationer.

Akademiet for de Tekniske Videnskaber (ATV) er medlem af CAETS.

Uddannelse
Videnskabelige og historiske institutioner
Teknik
Internationale organisationer
Nissan Cabstar

Nissan Cabstar er en serie af lette lastbiler fra Nissan Motor, første gang introduceret i 1981 som Datsun Cabstar.

Udenfor Europa hedder modellen Nissan Atlas. Cabstar findes med både enkelt og dobbelt førerhus, og med tilladt totalvægt på 2,8, 3,2, 3,5 og 4,5 tons.

Bilen leveres fra fabrikken som ladvogn, men kan efterfølgende udstyres med stort set alle former for opbygninger.

Tekniske specifikationer

Kilder

Eksterne henvisninger 

Cabstar
Baghjulstrukne biler
Biler introduceret i 1981
Biler fra 1980'erne
Biler fra 1990'erne
Biler fra 2000'erne
Biler fra 2010'erne
Euro-CASE

Euro-CASE (the European Council of Academies of Applied Sciences, Technologies and Engineering) er en europæisk, almennyttig organisation for teknisk-videnskabelige akademier fra 21 lande i EU og EFTA. Euro-CASE blev stiftet i 1992 af blandt andre Akademiet for de Tekniske Videnskaber, der fortsat er medlem.

Euro-CASE arbejder med emner af fælles interesse for sine akademier og europæiske institutioner.

 
Uddannelse
Videnskab
Teknik
Organisationer i Europa
Transsubstantiation

Transsubstantiation (fra latin: transsubstantiatio og græsk: μετουσίωσις metousiosis = "væsensforvandling") er ifølge den romersk-katolske kirkes lære, den forvandling, der foregår under nadveren, hvor substansen i brødet og vinen bliver fuldstændigt forvandlet til substansen i Jesu legeme og blod. (Se substans). 

Som indledning til den romersk-katolske nadver beder præsten over brødet og vinen og indvier dem. Derved forvandles de til Jesu legeme og blod. Brødets substans og vinens substans bliver forvandlet. Katolikkerne nægter ikke, at at brødet og vinens ydre skikkelse bliver bevaret. De har stadig den samme farve, smag og konsistens. Men deres inderste væsen er blevet forvandlet. 

Andre kirkelige retninger har andre meninger om, hvad der foregår og bruger andre læresætninger om det.

Note 

Kristen teologi
Galvanoplastik

Galvanoplastik er en teknik til at udfælde metal, hyppigt kobber, ved hjælp af elektricitet på en form og derved skabe et aftryk af formen.

Hulgalvanoplastik 
En form eller model påføres (evt. kun delvist) en elektrisk ledende belægning af grafit eller en ledende metallak. Formen forbindes med en ledning og anbringes som katode i et bad, der indeholder metalsalt og andre stoffer, f.eks. syre. Som anode anvendes en stang eller plade af det metal, man ønsker at udfælde på formen. Metalioner frigøres fra anoden, vandrer gennem elektrolytten og udfældes som metal på katoden. Ved at kontrollere tiden og strømstyrken kan man styre tykkelsen og karakteren af det udfældede metallag. Man kan evt. senere udfælde et tyndt lag af sølv, guld eller nikkel oven på det tykkere underste metallag.

Formen kan være både positiv eller negativ og kan fremstilles af mange materialer. Formen fjernes, når metaludfældningen er afsluttet. En positivform af voks kan udsmeltes, en positiv form af plastikmateriale kan opløses. Derved opstår en hul figur.

Metallagets tykkelse er normalt mellem 4 og 8 mm.

Kernegalvanoplastik 
Ved denne teknik udfælder man metallet på en kerne, f.eks. af gips, der er gjort vandtæt. Kernen forbliver i genstanden, når metaludfældningen er afsluttet. Metallaget er tyndere, mellem 0,3 og 3 mm.

Opfindelse 
Efter opfindelsen af det elektriske element, fandt man på at udfælde metaller ved hjælp af elektrisk strøm, f.eks. at udfælde et tyndt lag sølv på bestik af messing eller nysølv, det såkaldte elektroplet. At fremstille figurer af udfældet metal blev først gjort af Moritz Hermann von Jacobi i 1837. Med bedre strømkilder udvikledes teknikken og metoden blev udviklet til større genstande af Rudolf Christian Böttger.

Anvendelse 

Med galvanoplastik kan fremstilles forholdsvis billige kopier af genstande, f.eks. mønter. Man har tidligere fremstillet statuer, der enten skulle være meget lette (hvilket lod sig gøre på grund af det tynde metallag) eller billige og masseproducerede. Det var mode at sætte bronzelignende statuer på gravsteder.

Teknikken har også været brugt inden for bogtrykket, dels til at fremstille matricer til blytyper, dels til at fremstille klicheer eller aftryk af hele trykforme.

Metallurgi

es:Galvanoplastia
fr:Galvanoplastie
hu:Elektrotípia
it:Galvanoplastica
pt:Galvanoplastia
uk:Гальванопластика
Torbister

Torbister (Scarabaeidae) er en familie af biller med omkr. 30.000 arter. Torbister er kompakte biller, der har et knæk på følehornene og spidsen af følehornene er vifteformet. Deres størrelse varierer mellem 2 mm og 160 mm. Farven er ofte metalskinnede. Benene er ofte kraftige og egnede til gravearbejde. Mange arter lever af gødning. Larverne lever oftest i jorden og er brune eller hvide.

Familiens berettigelse er omdiskuteret og måske vil den blive opdelt i flere, mindre familier. En af disse er næsehornsbiller (Dynastinae).

Eksempler 
 Skarnbasse Geotrupes stercorarius
 Oldenborre Melolontha melolontha
 Grøn guldbasse Cetonia aurata
 Eghjort Lucanus cervus
 Scarabaeus sacer - skarabæ bille tilbedt af de gamle egyptere
Træbukke

Træbukke (Cerambycidae) er en familie af biller med omkring 20.000 arter. De fleste træbukke har meget lange følehorn, der sidder på en sokkel. Hannerne har som regel længere følehorn end hunnerne. Kroppen er langagtig. Larverne æder træ, såvel dødt som levende træ, og kan være alvorlige skadedyr. De voksne dyr æder blomster.

Enkelte arter har korte følehorn (fx Neandra brunnea) og de kan være svære at kende fra beslægtede billefamilier som fx bladbiller (Chrysomelidae). Der findes 77 danske arter.

Eksempler 
En kendt træbuk er asiatisk citrustræbuk, fordi den i Asien og USA har forårsaget stor skade på træer. Andre eksempler er:
 Husbuk (Hylotrupes bajulus)
 Egebuk  (Cerambyx cerdo)
 Tømmermand (Acanthocinus aedilis)
 Garver (Prionus coriarius)
 Moskusbuk (Aromia moschata)
 Violbuk (Callidium violaceum)
 Lille hvepsebuk (Clytus arietis)
Suginami

er et af Tokyos 23 bydistrikter. På engelsk kalder Suginami sig selv for Suginami City.

Per 1. april 2011, havde bydistriktet et befolkningstal på 538.703, 301.277 husstande og en befolkningstæthed på 15.834,39 personer per km². Det totale areal er på 34,02 km².

Geografi 
Suginami udgør det vestligste bydistrikt i Tokyo. Nabobydistrikterne er: I øst Shibuya og Nakano; i nord Nerima; og i syd Setagaya. Mod vest grænser det op til byerne Mitaka og Musashino.

Kanda-floden passerer gennem Suginami. Zenpukuji-floden udspringer i Zenpukuji Park i det vestlige Suginami, og Myoshoji-floden udspringer i Myoshoji Park nord for Ogikubo station.

Tokyos center population ligger i Omiya 1-chome i Suginami.

Historie 
Navnet Suginami kan dateres til den tidlige Edo-periode og er en forkortet version af "Suginamiki," eller "cedertræernes allé". Navnet opstod da en baron ved navn Tadayoshi Okabe plantede en række af cedertræer, som skulle markere hans ejendom.

Bydistriktet er etableret 15. marts 1947.

I 1970 blev 40 gymnasieelever udsat for farlig smog, hvilket krævede hospitalsindlæggelse. Episoden skabte national opmærksomhed og gjorde japanerne mere bevidste om risikoen ved luftforurening.

Steder 
Følgende bydele og kvarterer udgør Suginami-ku:

 Amanuma
 Asagaya
 Asagaya-Kita
 Asagaya-Minami
 Eifuku
 Hamadayama
 Hon-Amanuma
 Hōnan
 Horinouchi
 Igusa
 Imagawa
 Izumi
 Kami-Igusa

 Kami-Takaido
 Kamiogi
 Kōenji
 Kōenji-Kita
 Kōenji-Minami
 Kugayama
 Matsunoki
 Minami-Ogikubo
 Miyamae
 Momoi
 Narita-Higashi
 Narita-Nishi
 Nishiogi-Kita

 Nishiogi-Minami
 Nishi-Ogikubo
 Ogikubo
 Ōmiya
 Shimizu
 Shimo-Igusa
 Shimo-Takaido
 Shōan
 Takaido-Higashi
 Takaido-Nishi
 Umezato
 Wada
 Zenpukuji (Suginami)

Økonomi

Animationer 
Flere animationsstudier findes i Suginami. Bones har hovedsæde i Igusa, while Sunrise har hovedsæde nær Kami-Igusa Station. Bones blev etableret af tidligere medlemmer af Sunrise og medarbejderstaben i de to virksomheder hjælper ofte hinanden med projekter. Satelight studiet, som oprindeligt blev grundlagt i Sapporo, blev i 2006 relokaliseret i Asagaya. Flere mindre studier findes desuden her, i 2006 var der over 70 studier Suginami ud af Japans i alt 400.

Øvrige virksomheder 
Kommunikations- og elektronivirksomheden Iwatsu Electric har hovedsæde i Kugayama.

Hewlett Packard Japan driver to kontorer i Suginami, henholdvis Ogikubo kontor og Takaido kontor.

Microsoft har et afdelingskontor i Daitabashi Asahi Seimei Building i Izumi.

Kultur 

 Suginami Kokaido: Et musikhus og hjemsted for Japan Philharmonic Orchestra
 Suginami Animation Museum: Et lille museum som inkluderer et screenings theater, bibliotek og et historisk overblik over japansk animation.

Kilder

Eksterne henvisninger 

 officielle webside 
 Suginami Animation Museum 
 asagayakita-shouwakai-shoutengai 

Bydistrikter i Tokyo
Theodor Christian Jochimsen

Theodor Christian Jochimsen (13. juni 1838 på Rosendal ved Faxe – 25. februar 1906) var en dansk ingeniør.

Han var søn af forpagter på Rosendal Ditlef Jochimsen og Georgine født Larsen. Han blev cand.polyt. 1864, deltog i krigen samme år, var stadsingeniør i Odense Kommune fra 1869 til 1888 og blev efter E. Hersoms død 1888 stadsingeniør i Frederiksberg Kommune, hvilket han var til 1904. Jochimsen blev etatsråd, 1. juli 1885 Ridder af Dannebrog, 21. december 1900 Dannebrogsmand og bar Erindringsmedaljen for Krigen 1864. 

29. september 1869 ægtede han i Bromme Kirke Agnes Julie Camilla Petersen (27. november 1847 på Ødemark - 6. juni 1874).

Kilder og eksterne henvisninger 
 Johannes Madsen, De Kgl. Danske Ridderordener: Personalhistorisk Festskrift udgivet i anledning af Hans Majestæt Kong Christian Den Niendes 40 aarige Regeringsjubilæum paa foranstaltning af H. F. Grandjean Oberstlieutenant, A. Christiansen 1903, s. 436.

Ingeniører fra Danmark
Embedsmænd på Frederiksberg
Personer i den 2. Slesvigske Krig fra Danmark
Etatsråder fra Danmark
Riddere af Dannebrog
Danskere i 1800-tallet
Danskere i 1900-tallet
Vielsesring

En Vielsesring er en ring, der bæres af to individer den dag de indgår ægteskab. I Danmark bæres ringen sædvanligvis på højre ringfinger.

Vielsesringens oprindelse 
Det har været muligt at spore de første vielsesringe 4800 år tilbage. Vielsesringenes historie starter i Nordafrika, hvor Egypterne udviklede deres civilisation langs med Nilen. Denne flod bragte rigdom og liv til befolkningen, og langs dens bredder var der et frodigt liv. Siv og rør voksede sammen med planten Papyrus, som blev brugt til skrivemateriale, og disse siv og rør blev flettet til ringe og større armbånd. Ringen holdt dog ikke længe, og senere hen gik man over til ringe af læder, ben eller elfenben.

Symbolikken bag vielsesringen 
Ringe er cirkler og cirkler repræsenterede evighed for egypterne. Der er ingen begyndelse og ingen ende, ligesom tid. Den vender tilbage til sig selv, ligesom livet, og ringen blev tilbedt i sin form som solen og månen. Man kan forestille sig, hvordan disse ting blev kædet sammen med kærlighed, i håb om at ciklens egenskaber kunne fange kærligheden og deri fange evigheden.

Vielsesringens historiske udvikling 
Romerne tog ringen til sig, med ændrede lidt på symbolikken. I stedet for at tilbyde ringen som et symbol på kærlighed, så blev den uddelt som en symbol for ejerskab, altså at havde retten over denne kvinde. Romerne begyndte at lave ringene af jern, men de var kluntet lavet og de rustede efter kort tid.
Først i 860 e.v.t. blev det en del af bryllupsceromien, og i det 17. århundrede begyndte man at lave ringene af sølv. I dag bliver der lavet vielseringe af 17 tons guld hvert år i USA, og det har i mange år været det foretrukne materiale, dog er mange på det seneste begyndt at vælge utraditionelle ringe i forskellige materialer.

Traditioner forbundet med vielsesringe 
I Norge, Danmark, Grækenland, Ukraine, Bulgarien, Polen, Østrig, Tyskland og Spanien er det normalt at man bærer ringen på ringfingeren på sin højre hånd, men i USA, Canada og en del andre lande er det kutyme at bære den på den venstre hånd.

Igennem tiderne har de været båret på alle fingre inklusiv på tommeltotten. Mange mener, at man  begyndte at bære ringen på ringfingeren, fordi romerne mente, at der var en en speciel blodåre, som de refererede til som "Vena Amoris"; denne blodåre skulle have speciel kort adgang direkte til hjertet, men det har forskerne nu afvist.

I stedet er der nogen, der mener, at traditionen opstod, fordi præsten tog ringen og rørte henholdsvis tommeltotten, pegefingeren og langemanden, med ordene "På vegne af Faderen, Sønnen og Helligånden", og derefter satte han ringen på ringfingeren.
En helt anden teori, og meget mere plausibel, er, at den simpelthen er endt på denne finger, fordi den der sidder mindst i vejen for praktiske aktiviteter.

Eksterne links og kilder 

 Historien  
 Hvorfor ringfingeren  
 The circle of love 

Smykker
Ægteskab
Hachiouji

er en by og kommune i Japan med . Byen udgør en del af Tokyo Metropolis og er beliggende omkring 40 km. vest for centrum af Tokyos 23 bydistrikter.

Per 1. januar 2010 havde Haciouji 551.901 indbyggere og en befolkningstæthed på 2.962,27 per km². Det tatale areal er på 186,31 km². Hachiouji er på tre sider omgivet af bjerge, hvilket former Hachiouji Basin som er åbent i øst i retning af Tokyo. Bjergene i sydvest inkluderer Mount Takao (599 m) og Mount Jinba (857 m), to populære vandrer-destinationer som kan nås med tog og bus. To betydningsfulde nationale hovedveje, Rute 16 forbinder Kawagoe i nord med Yokohama i syd, mens Rute 20 udgør den tidligere Kōshū Kaidō.

Historie 
Tiltrods for at Hachiouji først fik bystatus 1. september 1917, har det været et vigtigt trafikknudepunkt og post-by langs Kōshū hovedvej, hovedvejen der forbandt det historiske Edo (nutidens Tokyo) med det vestlige Japan især under Edo-perioden. I en kortere årrække eksisterede en borg i området . Den blev opført i 1584 af , men blev ødelagt i 1590 under general Toyotomi Hideyoshis forsøg på at opnå overherredømmet over Japan. Under Meiji-perioden var Hachiouji en vigtig lokalitet for produktion af silke og silketekstiler.  Industrien uddøede dog først i 1960'erne. I dag fungerer Hachiouji primært som en pendlerby for folk der arbejder i Tokyo og som en lokalitet for mange uddannelsesinstitutioner og universiteter.

Under Sommer-OL 1964 var byen vært for konkurrencerne i landevejscykling og banecykling.

Attraktioner 
Hachiouji strækker sig over et stort område og har så forskelligartede områder som en tætbefolket bymidte, et shoppingdistrikt og til tyndtbefolkede landområder i vest. Mt. Takao (599m) er en en populær vandrerdestination i sydvest, med let adgang fra Keio Takao Line. Det er berømt for  og Shingon Buddhisttemplet . Tama Forest Science Garden er også interessant. Mt. Jinba (855 m) er sværere at nå, da det kræver en times bustur fra bymidten. Det er alligevel populært pga. en storslået udsigt mod bjerget Fuji.

Der findes enkelte ruiner efter Hachiouji Castle.  huser resterne af Kejser Taishō og Kejser Shōwa.

Uddannelse

Universiteter 
Chuo University
Digital Hollywood University
Hosei University (Tama Campus)
Kogakuin University
Kyorin University (Hachiōji Campus)
Meisei University (Hino Campus)
Nihon Bunka University
Soka University, which has a sister school in the USA, Soka University of America
Tama Art University (Hachiōji Campus)
Takushoku University (Hachiōji Campus)
Teikyo University (Hachiōji Campus)
Tokyo Junshin Women's College
Tokyo Kasei-Gakuin University (Machida Campus)
Tokyo Metropolitan University
Tokyo University of Agriculture and Technology
Tokyo University of Pharmacy and Life Sciences
Tokyo University of Technology (Hachiōji Campus)
Tokyo Zokei University of Art and Design

Kilder 

1964 Summer Olympics official report. Volume 2. Part 1. p. 263.

Eksterne henvisninger 

 Hachiōji official website  
 Hachiōji official website 

Byer i Japan
Forstæder til Tokyo