kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Lars Peter Knudsen

Lars Peter Skjødt Knudsen (22. september 1835 – 29. april 1908) var en dansk husmand, maler og fotograf.
Han boede i Alstrup og optog i årene ca. 1885-1908 96 fotografier af fattige landsbyfolk og stedlige originaler i Hvetbo Herred ved Brønderslev, som nu findes i Dansk Folkemindesamling. Fotografierne viser, at Knudsen var et naturtalent som portrætfotograf.

Litteratur 
 Eigil Føns & A. Skjødsholm: Fra en landsbyfotografs billedbog. Typer og menneskeskæbner i Hvetbo Herred fastholdt efter en samling fotografiske glasplader fra årene 1880-1900, Historisk Samfund for Vendsyssel 1975.

Kilder 
 Oversigt over Dansk Folkemindesamlings arkiv

Fotografer fra Danmark
Landmænd fra Danmark
Malere fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Danskere i 1900-tallet
Havnbjerg Mølle

Havnbjerg Mølle er en stråtækt ottekantet jordstående hollandsk vindmølle opført 1835. Møllen krøjer med vindrose og har selvregulerende vinger. Vindmøllen er beliggende på en 49 meter høj bakketop – den højeste på Nordals – hvor den er nabo til Havnbjerg Kirke. På stedet har der tidligere stået en stubmølle, som arbejdede, indtil en stærk storm i 1776 ødelagde vinger og aksel. Den blev i første omgang genopbygget, men blev i 1835 udskiftet med den nuværende mølle. 

Møllen er blevet gennemgribende restaureret for midler fra Fabrikant Mads Clausens Fond. Møllen er funktionsdygtig og kører jævnligt. Der er åbent onsdage 9-15, og der er gratis adgang til møllen.

Noter

Litteratur 
Lebech-Sørensen, Anne Marie: Vindmøller og vandmøller i Danmark, bd. 1 - 4, Forlaget SKIB, 2001-2006

Eksterne henvisninger 

 Dansk Mølle Forum Hjemmeside for alle interesserede i de gamle vand- og vindmøller.

Als
Hollandske vindmøller i Danmark
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Sønderborg Kommune
Jalousi (mølleteknik)

Jalousier (omtales normalt kun i pluralis) er en anordning på en møllevinge. I vindmøllernes første tid bestod vingesejlene af stofsejl, som skulle rigges på samme måde som på et sejlskib. Dette indebar at mølleren eller hans svende skulle op at klatre på vingerne for at påsætte sejlene. Svikningen, dvs. måden, hvorpå sejlene tilpasses vindretningen, blev oprindelig klaret manuelt ved at rulle sejlet ind eller ud. Denne proces er lettest at udføre på møller med galleri. Senere gik man over til klapper af træ, jalousier, som kunne regulere sig selv. Møller med jalousier betegnes som selvsvikkende. Effekten er, at klapperne ved normal vindstyrke danner en tæt vingeflade, men blæser det stærkere åbner klapperne sig. Selvsvikningen blev opfundet af skotten Andrew Meikle i 1772.  I 1745 havde en anden skotte, Edmund Lee, konstrueret en anden væsentlig opfindelse, nemlig vindrosen, den lille tværstillede vingerotor, som automatisk kunne dreje møllehatten i den rigtige retning i forhold til vinden, og med muligheden for såvel selvkrøjning som selvsvikning lettedes møllerkarlenes arbejde i betragtelig grad.

Noter

Litteratur 
Lebech-Sørensen, Anne Marie: Vindmøller og vandmøller i Danmark, bd. 1 - 4, Forlaget SKIB, 2001-2006

Vindmøller
Kongens Klub

Kongens Klub var en selskabelig forening i København, stiftet 16. november 1776 som Fichs Klub, fra 1782 navngivet Kongens Klub og senere omdøbt til Kjøbenhavns Klub. De aktive medlemmers antal fastsattes til 25.

Historie 
Klubben hed oprindeligt Fichs Klub eller Selskabet i Mad. Schrecks Gaard. Navnet var taget efter ejeren Gottlieb Schreck, der i 1775 havde købt i Karel van Manders Gård på Østergade 15. Han havde indrettet gården med en række klub- og koncertlokaler, hvor bl.a. Kongens Klub havde lejet sig ind. Selskabet fik navnet Kongens Klub ved kgl. resolution af 16. november 1782. Dette navn hang ved huset, der beholdt navnet, selv efter at klubben var flyttet. I 1778 kom de første love for klubben, som var underskrevet af 80 ansete borgere og embedsmænd, deriblandt professor Jens Nørregaard og Rahbek (Jacob Rahbek?). Klubben blev et samlingssted for det bedre borgerskab, og koncerter var en væsentlig aktivitet i klubben. Ved disse lejligheder havde medlemmerne - som kun var mænd - ret til at medbringe to damer på hver billet.

Kongens Klub blev i 1795 forenet med en anden i 1794 stiftet klub, som kaldtes Det forenede Venneselskab, og hvis lokale var blevet ødelagt i den store ildebrand i 1795. I 1842 blev Drejers Klub sammensluttet med Kongens Klub og videreført under sidstnævnte navn. Kongens Klub blev i 1877 af pekuniære hensyn forenet med Det forenede borgerlige Selskab, stiftet i 1798, og blev omdøbt til Kjøbenhavns Klub. Af kendte medlemmer havde denne forening i året 1877 bl.a. J.C. Hauberg, Christian Severin Henrichsen. S.W. Isberg og A.C. Perch.

Omkring 1850 flyttede klubben til nye lokaler, der betød at man nu fik både vinter- og sommerlokaler. I 1846 fik klubben tilladelse til at opføre sommerlokaler på Vesterbrogade 2, og samtidig flyttede den til vinterlokaler på Kongens Nytorv 13. Sommerlokalerne havde klubben indtil 1871, hvor Københavns Kommune opsagde lejemålet. Interiøret i Kongens Klub blev med tiden lidt lurvet, hvilket fremgår af en københavners erindringer fra anden halvdel af 1800-tallet:

Klubbens rådede over et stort bibliotek, der omfattede bøger på flere sprog - danske, tyske, engelske og franske. Bøgerne på biblioteket var en blanding af skøn- og faglitteratur samt håndbøger, og der måtte hjemlånes to bøger ad gangen i 14 dage. Bibliotekets åbningstid var dog ikke imponerende, da der kun var åbent mandag og torsdag fra 13 til 14. Det Kongelige Bibliotek har et antal af klubbens bogfortegnelser. Her kan man bl.a. se, at klubben i 1867 bortauktionerede godt 5000 "gode og velconditionerede bøger".

Kilder 
 J. Davidsen: Fra det gamle Kongens København, København: Gyldendal 1910, s. 142. Online-udgave 
 Kirsten Mosolff: "Lejebiblioteker, klub- og foreningsbiblioteker samt folkebiblioteker ca. 1850-1885", i Bibliotekshistorie, 7. Online-udgave 
 Arkiv for Det forenede borgerlige Selskab

Foreninger i København
Etableret i 1776
København i 1700-tallet
København i 1800-tallet
Nordfjorden (Risør)

Nordfjorden er en del af Søndeledfjorden i Risør kommune i Agder fylke i Norge. Den ligger på nordsiden af øen Barmen, som ligger nordvest for selve Risør. Nordfjorden er lidt over 7 km lang og fortsætter videre som Søndeledfjorden vestover og ind til byen Søndeled, og som Rødsfjorden ned til Sørfjorden som går på sydsiden af Barmen. Sydsiden af fjorden, eller nordsiden af Barmen, er en relativt lige kyststrækning, men på nordsiden af fjorden er der langt flere bugte og vige. De største af disse er Kjødvika og Sivikkilen. 

Fjorde i Agder
Risør
Cebu

Cebu () er en ø i Filippinerne i Visayas-regionen. Cebu er også en provins, hvor provinshovedstaden er Cebu City. Cebu er en af Filippinernes mest udviklede provinser. Knap en kilometer fra den større ø Cebu, ligger øen Mactan, som er kendt for at have været det sted, hvor Ferdinand Magellan faldt i kamp mod den filippinske datu Lapu-Lapu.

Historie 
Under Spansk Ostindiens første besættelse af landet i ca. 1562 til 1578, flyttede landets hovedstad, dav. Cebu til Manila (tidl Maynilad) efter erobringen.

Referencer 
 Den officielle hjemmeside for delstatsregeringen i Cebu  
 Den officielle regeringsportal for Republikken Filippinerne - Cebu 
 Philippine Census Information

Eksterne henvisninger 

Øer i Filippinerne
Provinser i Filippinerne
Mactan

Mactan er en ø i Filippinerne, i provinsen Cebu, den ligger knap en kilometer fra den større ø Cebu. Mactan er opdelt i to administrative enheder, hvoraf den ene omfatter størstedelen af byen Lapu-Lapu City, og den anden af kommunen Cordoba. Mactan-Cebu International Airport betjener Cebu City og provinsen Cebu, og er landets anden travleste lufthavn. 

Øen er kendt for at have været det sted, hvor Ferdinand Magellan faldt i slaget ved Mactan mod den filippinske datu Lapu-Lapu.

Referencer 
 Mactan-Cebu International Airport 
 Lapu-Lapu City Government

Eksterne henvisninger 

Øer i Filippinerne
Charles Eugène de Croÿ

Charles Eugène, duc de Croÿ (født 1651, død 30. januar 1702 i Reval) var en nederlandsk officer i flere europæiske landes tjeneste.

I dansk tjeneste 
Han hørte til en gammel, berømt fransk adelsslægt (af linjen Croÿ-Roeulx), som har spillet en stor rolle i forskellige landes historie.

Han var søn af Jacques Philippe de Croÿ, prince de Croÿ (1614-1685), herre til Roeulx, og Johanna grevinde van Bronckhorst-Batenburg (1627-?), datter af feltmarskal Johann Jakob von Bronckhorst-Batenburg (1582-1630).

Han gik 24 år gammel som volontør i dansk tjeneste, da krigen med Sverige udbrød 1675, og deltog som sådan i Landskrones belejring 1676. 

12. juli blev han oberst og chef for Degenfeldts regiment, da dette kom fra Sjælland, og i spidsen for dette tog han nu del i Landskrones og Christiansstads erobring samt i slaget ved Lund. Men efter dette blev regimentet opløst og slået sammen med Kongens Livregiment. Han skulle nu hverve et nyt regiment, men da han følte sig fornærmet ved sit regiments opløsning og gjorde mange vanskeligheder, fik han i begyndelsen af 1677 kommandoen over et sjællandsk nationalregiment, der i maj måned kom til Skåne, samtidig med at han blev udnævnt til generalmajor. Ved belejringen af Malmø om sommeren havde den unge general kommandoen over den ene af de tre angrebskolonner og blev hårdt såret ved den mislykkede storm 25. juni. Året efter, i samme måned, ledede han belejringen af Helsingborg med større held, idet den vigtige fæstning blev indtaget, men rigtignok kun ved hjælp af en krigslist, idet Croÿ benyttede den svenske konges chifferskrift, som var faldet i hans hænder, til at besnære den svenske kommandant. Da hæren i oktober gik i vinterkvarter, blev Croÿ udnævnt til generalløjtnant og kommandant i Helsingborg. Hans senere deltagelse i felttoget har mindre betydning, og da freden blev sluttet, forlod han vistnok ikke længe efter Danmark for at søge sin lykke andre steder.

I tysk og russisk tjeneste 
I 1681 succederede han sin fader som hertug af Croÿ-Millendonck. Han trådte som feltmarskal i kejserlig tjeneste og kæmpede med udmærkelse i krigene mod tyrkerne 1687-93 og førte endogså en tid lang overkommandoen. Da han efter freden i Carlowitz vendte tilbage til Wien, men der fandt en kølig modtagelse på grund af sin lidenskab for drik og spil, der førte ham til en gang at tabe et helt gods på ét kort, gik han i polsk og senere i russisk tjeneste, men blev taget til fange af Magnus Stenbock ved Narva 1700. Han døde under fangenskabet i Reval 30. januar 1702.

Han var blevet gift 1681 med Juliana grevinde van den Bergh (20. januar 1638 i Zutphen, Gelderland, Nederlandene - oktober 1714), datter af Heinrich greve von dem Bergh (1573–1638) og dennes anden hustru Hieronyma Katharina grevinde von Spaur (1600-1683).

Kilder 

 

Generalløjtnanter fra Danmark
Personer i Den Skånske Krig fra Danmark-Norge
Kejserlige generaler fra Det tysk-romerske Rige
Feltmarskaller fra Rusland
Danskere i 1600-tallet
Tyskere i 1600-tallet
Charles Eugene
Vilhelm Schousboe

Vilhelm Carl Schousboe (født 7. september 1841 i Faaborg, død 26. februar 1900 i Aalborg) var en dansk gejstlig.

I 1864 blev han cand.theol., 1868 kateket og skoleinspektør i Viborg, 1875 residerende kapellan ved Garnisons Kirke i København og 1879 sognepræst sammesteds. Derfra kaldedes han 1888 til biskop ved Aalborg Stift. I 1870'erne havde han gentagne gange været lejrpræst i Hald.

Schousboe var en meget virksom mand med praktisk greb. Som teolog og som pennens mand var han ikke noget særlig betydeligt, men i det praktiske kirkeliv gjorde han i alle måder fyldest. Uden just at være taler forstod han både at fremsætte evangeliets ord jævnt og gribende og kalde kirkefolket frem til arbejde.

I kirkelig henseende var han udpræget højkirkelig. I København virkede han blandt andet for den indre mission og især for arbejdet blandt ungdommen, og i Aalborg gav han stødet til opførelsen af Vor Frelsers Kirke og et menighedshjem.

Han har skrevet Syv Prædikener fra Lejren ved Hald (1875), Foredrag over de ti Bud (1885), Om vore Dages kristelige Foreninger for unge Mænd (1886), en postil (1887-88) og forskellige mindre arbejder.

Han blev Ridder af Dannebrogordenen 1881, Dannebrogsmand 1883 og Kommandør af 2. grad 1890. Han er begravet på Garnisons Kirkegård.

Gengivelser 
 Portrætmaleri af Malthe Engelsted 1884 (familieeje)
 Posthumt maleri af Michael Ancher 1900 (Budolfi Kirke, studie i familieeje)
 Xylografi 1888 af Carl Poulsen og 1890 samt på billedet: Gudstjeneste i Lejren ved Hald 1874 efter tegning af G. Christensen
 Litografi 1897 af Harald Jensen
 Fotografier af Christian Neuhaus og Christensen & Morange (Det Kongelige Bibliotek)

Kilder

Eksterne henvisninger 
 
 

Biskopper over Aalborg Stift
Kommandører af Dannebrog
Faglitterære forfattere fra Danmark
Dansksprogede forfattere fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Personer fra Faaborg
Peder Schousboe

Peder Kofod Anker Schousboe (født 1766 i Rønne (døbt 17. august), død 26. februar 1832 i Tanger) var en dansk botaniker.

Han blev student 1787; da Rottbøll blev svagelig, kom Schousboe, der havde stor interesse for botanik, til at holde forelæsningerne i dette fag for ham. 1791-93 foretog han med understøttelse af Bülow til Sanderumgård en rejse til Marokko, og 1796 blev han dansk konsul i Tanger, hvor han nu med megen iver fortsatte sine studier over landets flora, dels over blomsterplanterne, dels over havalgerne. En slægt af vortemælk-familien er af Schumacher kaldet Schousboea efter ham, og samme navn har Willdenow givet en slægt af Combretaceerne. Tre forskellige planteslægter er kaldt Schousboea.

1800 udgav Schousboe i Videnskabernes Selskab, hvoraf han 1798 var blevet medlem, et større arbejde: Om Væxtriget i Marokko, som året efter udkom på tysk, men først 1874 udgavs på fransk. Schousboes studier over havalgerne ved Marokkos kyst var ligeledes betydningsfulde. Hans manuskript, hvortil hører et atlas på 431 kulørte tavler, befinder sig for størstedelen i Paris; Thuret havde begyndt at bearbejde dette for videnskaben vigtige materiale, men Bornet fortsatte og udgav det 1892 under titlen: Les Algues de P. K. A. Schousboe.

Han blev legationsråd 1815, Ridder af Dannebrog 1817 og fik 1828 rang i 3. klasse nr. 9. Hans breve findes i Botanisk Centralbibliotek, i Det Kongelige Bibliotek og (til Johan Bülow) på Sorø Akademi. Han er gengivet i et stik af Gilles-Louis Chrétien (Det Kongelige Bibliotek).

Autornavn

Kilder

Eksterne henvisninger 

 
 

Botanikere fra Danmark
Danskere i 1700-tallet
Danskere i 1800-tallet
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Salmonsens
Personer fra Rønne
Konsuler fra Danmark
Medlemmer af Videnskabernes Selskab
Riddere af Dannebrog
Personer i Rangfølgens klasse 3
Faglitterære forfattere fra Danmark
Botanikere med autornavne
V.J. Hoff

Villiam Johan Hoff (ved dåben: Johan William Hoff) (11. oktober 1832 i Rendsborg – 24. januar 1907 i København) var en dansk præst.

Hoff blev student 1851, cand. theol. 1857 og derefter huslærer på Gammel Køgegård. 1860 blev han personel kapellan i Vallekilde og Hørve. Her traf han Ernst Trier, sluttede venskab med ham og virkede på hans højskole. 1872 tilbød en vennekreds i egnen ham at blive valgmenighedspræst, og Bethlehemskirken i Ubberup indviedes 1873; dertil kom 1882 en filialkirke i Vallekilde. 1894 gav han efter for opfordringen til at blive præst i Vartov i København. Han blev Ridder af Dannebrog 1896.

Hoff var en fuldtro discipel af Grundtvig, men nød stor anseelse hos alle kirkelige retninger og var aktiv inden for Dansk Santalmission. Da Thomas Skat Rørdam blev biskop, var Hoff selvskrevet til at lede Bethesdamøderne. Hoff var en inderlig from, stilfærdig, men afgjort kristelig personlighed, som stod urokkelig fast på, hvad han anså for sandhed og ret, men som i sjælden grad forstod og respekterede andres standpunkter. Han var en af de mest ireniske skikkelser i den danske kirke i 19. århundrede. Hoff tog ofte ved småskrifter del i den kirkelige forhandling. Han har desuden skrevet et af den danske kirkes mest søgte opbyggelsesskrifter Fra Kirken og fra Lønkammeret (5. oplag 1902).

Hoff er begravet i Ubberup, hvor gravmælet er udformet af P.V. Jensen Klint 1909. Han er gengivet i litografi af I.W. Tegner & Kittendorff efter fotografi. Fotografier af Ludvig Grundtvig 1878 og Marius Christensen 1903 (begge Det Kongelige Bibliotek).

Kilder

Eksterne henvisninger 
 

Præster fra Danmark
Teologer fra Danmark
Faglitterære forfattere fra Danmark
Dansksprogede forfattere fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Danskere i 1900-tallet
Personer fra Rendsborg
Riddere af Dannebrog
Fritz Schousboe

August Frederik (Fritz) Alexander Schousboe (født 11. april 1857 i Ribe, død 13. maj 1898 i Köln) var en dansk musiker.

Som en af Edmund Neuperts dygtigste elever uddannede Schousboe sig til en betydelig klaverspiller. Han var 1874—76 elev af konservatoriet i København og optrådte ved forskellige koncerter. Han drog 1882 med Det anckerske Legat til udlandet, studerede i Leipzig og blev 1883 lærer ved Scharwenkas konservatorium i Berlin. Schousboe optrådte som koncertspiller, ansattes senere ved konservatoriet i Genève og til sidst ved samme institution i Köln. Udkommet af ham er en del klaverstykker og sange.

Kilder

Eksterne hevisninger 
 

Pianister fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Salmonsens
Personer fra Ribe
Tír na nÓg

Tir na nÓg (eller Tirnanog eller Tirnanogue), er i keltisk mytologi navnet på den evige ungdoms land.

Tir na nÓg er et land uden for kortenes grænser, langt mod vest. Man kan kun komme til landet gennem en lang og besværlig rejse eller ved at blive inviteret af landets indbyggere. Tir na nÓg blev besøgt af både helte og munke. 

I landet findes ikke død og sygdom, men alene evig ungdom og skønhed.

I Tir na nÓg boede Niamh og hendes dødelige partner Oisín.

Tir na nÓg er ligeartet med andre keltiske mytiske lander, såsom Mag Mell og Avalon. 
Tir na nÓg har i mytologisk henseende en række paralleler til det nordiske Valhal.

Keltisk mytologi
Forestillinger om himlen
Thomas Prehn

Thomas Prehn (2. september 1801 på Høgelund – 17. september 1874 i Plön) var en dansk departementschef.

Biografi 
Han var søn af godsejer Georg Heinrich Prehn til Høgelund ved Læk og Catharina Dorothea født Petersen, gik i Flensborg lærde Skole, studerede jura i Kiel, Berlin og Göttingen og tog 1826 juridisk eksamen i Slesvig by. Året efter blev han volontør i Rentekammeret, 1829 fuldmægtig, 1831 kontorchef og udnævntes 1834 til landkommissær for det østlige Holsten og verkoppelungskommissær for Lauenburg, 1835 til medlem af landmåler-eksaminationskommissionen i Kiel, 1837 til kammerråd, 1840 til justitsråd, 1841 til etatsråd, 1843 til landkommissær for det vestlige Holsten. 1847 blev han Ridder af Dannebrog og 1854 Dannebrogsmand.

I Malmøvåbenstilstanden 1848 var han designeret til medlem af en fællesregering under Carl Moltke for Slesvig, Holsten og Lauenburg, men nægtede at indtræde i den. 1851 var han medlem af notabelforsamlingen i Flensborg og stillede her et selvstændigt forslag om en tredelt helstat med fuldstændig adskillelse af Slesvig og Holsten, således at monarkiets fællesskab skulle repræsenteres af et Rigsråd, bestående af syv delegerede fra Kongeriget og syv fra de tre Hertugdømmer med en af kongen valgt formand, og at de to nationaliteters ret fuldt ud sikredes i Slesvig derved, at landet deltes i et dansk, et tysk og et blandet distrikt. 1852-54 var han departementschef i det holsten-lauenburgske ministerium og 1857-58 medlem af Rigsrådet, men mødte ikke 1858, 1860 udnævntes han til konferensråd og døde ugift 17. september 1874 i Plön. I sit testamente indsatte han kong Christian IX til universalarving til bedste for de embedsmænd, der havde lidt tab ved de sidste års begivenheder i Hertugdømmerne. 

Han er begravet i Lyksborg.

Kilder 

 
 Alberti, Schlesw.-Holst.-Lauenb. Schriftsteller-Lexicon.

Personer fra Sønderjylland (på tværs af landegrænser)
Jurister fra Tyskland
Konferensråder fra Danmark
Departementschefer i Ministeriet for Hertugdømmerne Holsten og Lauenborg
Medlemmer af Rigsrådet (1855-1866)
Danskere i 1800-tallet
Tyskere i 1800-tallet
Riddere af Dannebrog
Orikalkum

Orikalkum (gr. ὀρείχαλκος (oreíchalkos), "bjergkobber") er et legendarisk metal, der forekommer i Platons dialog Kritias om Atlantis. Før Platon nævnes orikalkum i den homeriske Hymne til Afrodite.

Ifølge Kritias blev orikalkum kun overgået af guld i værdi, og det blev fundet og udvundet i store dele af Atlantis i den fjerne urtid, som tekstens myte beskriver. I den tidsalder, hvor Kritias blev skrevet, var orikalkum imidlertid kun kendt som et ord. I numismatik bliver ordet orikalkum anvendt om den gyldne bronzelegering, der anvendes til de romerske mønter sestertius og dupondius .

Historie 
Navnet orikalkum kommer fra det græske ὀρείχαλκος (oreikhalkos), der er sammensat af de græske ord ὄρος (oros) "bjerg" og χαλκός (chalkos) "kobber" eller "bronze", altså "bjergkobber" eller "bjergmetal/malm". Romerne lånte ordet, men ændrede det til aurichalcum, "guldkobber" (efter det latinske ord aurum "guld"). Cicero skriver, at metallet havde en glans som guld, men en meget lavere værdi.

Orikalkum menes at være en legering enten af guld og kobber, af kobber og tin eller af kobber, zinkog messing eller også et metal, der ikke længere er kendt. Andesbjergenes legering (kaldt "Tumbaga" af de erobrende spanierne) passer på en guld-/kobberlegering. 

Vergil nævner i Æneiden (12.87), at Turnus' brystplade var "overdækket med guld og hvidt orikalkum". Det menes, at der her er tale om en legering af guld og sølv, selv om vi ikke ved med sikkerhed, hvad orikalkum var.

I nyere tid er "orikalkum" brugt om sulfidmineralet kobberkis (CuFeS2) eller messing. Men det er vanskeligt at forene det med Platons ord, fordi han siger, at metallet var "kun et navn" på hans tid, mens messing og kobberkis var kendte i den periode.

Populærkultur 
I romaner og videospil er orikalkum  en værdifuld malm, som med det fiktive Mithril (i Tolkiens bøger) kan udvindes og anvendes til kraftfulde våben og rustninger. I computer- og amigaspillet Indiana Jones and the Fate of Atlantis, hvor det er en kraftkilde, forsøger Indiana Jones at nå Atlantis før nazisterne, der leder efter den forsvundne by i håbet om at bruge orikalkum til at vinde krigen.

Se også 
 aurikuprit

Referencer

Eksterne henvisninger 
 Critias 
 Hesiod, the Homeric Hymns and Homerica  

Fiktive materialer
Kobberlegeringer
Christopher Poole

Christopher Poole (født ca. 1988) er en amerikansk internet-iværksætter fra New York og kendt for at grundlægge websideerne 4chan og Canvas.

Poole holdt sin identitet skjult, til den blev afsløret den 9. juli 2008 af The Wall Street Journal. Før brugte han aliaset "moot"  Samme dag offentliggjorde Lev Grossman i  Time et interview, der beskriver Pooles indflydelse som ikke-synlig administrator som "en af de mest væsentlige" i udviklingen af indholdssamarbejdet. Selv om Grossmans artiklen begyndte med tilståelsen: "Jeg kender ikke engang hans rigtige navn," hævdede han at kunne identificere Christopher Poole som moot. Senere, den 10. juli, indrømmede Grossman, at der var en lille mulighed for, at Christopher Poole ikke var moots rigtige navn, men snarere en intern 4chan joke. Washington Post var enig i, at "Christopher Poole" kunne være en spøg eller en skrøne. Det ville være lige, hvad man kunne forvente fra skaberen af 4chan."

I 2016 kom han til Google.

Referencer

Eksterne henvisninger 
 

Personer fra New York City