Kommentar:  Jeg vil gerne takke ministeren for den her redegørelse, som jo på en gang giver et godt overblik over de videregående uddannelser og også udstikker nogle ganske ambitiøse retningslinjer for, hvor vi skal hen. Tiden er nemlig kommet til at rette fokus mod uddannelserne – det er jeg også enig med ministeren i. Det har i lang tid været forskningen og de administrative rammer, der har været i centrum, og uddannelserne er kommet til at stå lidt i skyggen af det. Det harmonerer jo ikke med skåltalerne om uddannelse i verdensklasse. Hvis vores studerende skal kunne måle sig med de bedste i verden, skal kvaliteten være i top. Vi skal give de studerende langt mere fleksibilitet, åbne flere døre i uddannelsessystemet og fjerne de sten på vejen, der skaber unødige barrierer for uddannelse. Men de studerende skal også levere. Til gengæld vil vi kræve af dem, at de færdiggør deres uddannelse lidt hurtigere, end de gør i dag. Dannelsen af uddannelsesministeriet giver jo nogle gode rammer for at tænke på tværs af uddannelserne, der før var fordelt på fire forskellige ministerier. Og der er brug for nytænkning. Alt for mange studerende støder på unødige barrierer på deres vej gennem uddannelsessystemet; det kan være ved studiestift, ved meritoverførsler, ved udlandsophold, ved praktik og ved efter- og videreuddannelse. Det er alt sammen noget, der fjerner fokus fra indholdet af uddannelsen, og som resulterer i studietidsforlængelse til stor irritation for den studerende og med yderligere belastning af samfundsøkonomien til følge. Vi skal have de blindgyder og barrierer væk, hvis vi vil højne kvaliteten af uddannelserne og sikre et gennemsigtigt uddannelsessystem, hvor der er mere fleksibilitet for den enkelte, og hvor den enkelte har mulighed for at udnytte sit potentiale – og det vel at mærke inden for rammerne af den normerede studietid. Første skridt på vejen er at samle al lovgivningen om uddannelserne i en lov, og det kan jo godt lyde som sådan en administrativ manøvre uden de store konsekvenser for de studerende, men jeg har en forhåbning om, at det kan betyde, at vi får en samlet og mere sammenhængende struktur med nogle lidt mere ensartede regler eller strukturer for opbygningen af uddannelserne, som gør det mere gennemsigtigt og synligt for de studerende, hvordan de dels jo kan få meritoverførsel og skifte mellem studiesteder, dels kan se deres videre vej igennem uddannelsessystemet. Det er også dér, diskussionen om supplering kommer ind i billedet, som jo har været vældig meget oppe, efter at ministeren har meldt ud, at målsætningen simpelt hen er at begrænse eller helt undgå supplering. Suppleringen har kostet tid og indtil årsskiftet jo også penge for de studerende, hvor der har været brugerbetaling for det her, og det har jo betydet en stor barriere for mange i forhold til at kunne læse videre i uddannelsessystemet. Enten har man jo så helt fravalgt videreuddannelse på grund af brugerbetalingen, eller også har det for mange betydet gældsætning og i hvert fald forsinkelser i uddannelsen. Nu tager vi altså skridtet videre og sætter et mål op om, at vi helt vil af med suppleringen eller begrænse den til et omfang, så den kan finde sted på en måde, så man undgår studietidsforlængelse. Det er ret afgørende, tror jeg, at vi får sagt meget tydeligt til sektoren her, at der ikke er tale om, at vi vil lukke døre, men at vi vil åbne flere døre for de studerende. Når jeg sådan har lyttet til den debat, der har været om det, så har det virket på mig, som om man opfatter det, som om vi nu sætter endnu en barriere op. Der tror jeg det er meget, meget vigtigt – og det er meget vigtigt for mig som socialdemokrat at understrege – at det her jo skal ske sideløbende med, at vi udvikler en ny vifte af uddannelsesmuligheder for de studerende, så de ikke oplever det her, som om vi lukker døre, men som om vi åbner flere døre og direkte veje videre i uddannelsessystemet. Det tror jeg er vigtigt også at få kommunikeret klart til sektoren på baggrund af den her redegørelse, nemlig at der altså er behov for, at vi får sat gang i noget mere samarbejde på tværs af uddannelsesinstitutioner, sådan at vi kan få lavet flere af de her brobygningsforløb, som jo også er omtalt i redegørelsen, så det er helt tydeligt for de studerende, når de starter på en kort videregående uddannelse, en mellemlang videregående uddannelse eller en bacheloruddannelse, hvilke veje de har videre i systemet, hvis de gerne vil læse videre. Så det handler altså om at gøre op med noget af den, kan man sige, søjletænkning, der har været i uddannelsessystemet, og som har forhindret de studerende i at komme videre. Det er i virkeligheden også det, der gør sig gældende, når vi taler om meritgaranti. Der er det for mig at se også i høj grad et forsøg på at gøre op med den søjletænkning, hvor man sådan ligesom værner om sin egen uddannelse uden at være åben over for, at der kan komme folk med andre baggrunde. Her er det også rigtig vigtigt at understrege, at der jo ikke er tale om, at man skal kunne komme med en hvilken som helst bacheloruddannelse og tage en hvilken som helst kandidatuddannelse. Det har sådan lidt været opfattelsen – i nogle dele af sektoren, i hvert fald – at det var det, vi lagde op til. Jeg synes, det er vigtigt at få sagt her i dag, at det jo ikke skal være sådan, at man kan komme med for eksempel en sygeplejerskeuddannelse og gå ind at tage kandidatdelen på medicinstudiet, eller med en bachelor i biologi og læse jura på overbygningen. Altså, der må selvfølgelig være et fagligt fællesskab, og det skal også fortsat være en faglig vurdering, der afgør, om man kan få merit. Men der er altså rum for forbedring her, for der er stadig studerende, som løber panden mod en mur, når de ønsker at skifte mellem studiestederne. Det er jo meget det, der ligger i tanken om det fleksible uddannelsessystem, altså at der skal være mulighed for, at de studerende i langt højere grad end i dag kan vælge elementer på andre uddannelsesretninger eller andre uddannelsesinstitutioner undervejs i deres uddannelse, så de i langt højere grad får mulighed for at sammensætte deres profil for at have – hvad skal man sige? – en profil, der gør, at de har bedre beskæftigelsesmuligheder bagefter. Jeg synes, at det er det, der også er sigtet her, nemlig at sige: I den situation, vi har på arbejdsmarkedet i øjeblikket, må det også være det, vi tager med ind i overvejelserne. Altså, det her skal også være noget, der gør, at de studerende kan få bedre mulighed for beskæftigelse efterfølgende. Jeg synes, det er rigtig vigtigt, når vi taler om alle de her systemer og strukturer, at vi husker, at det her skal tænkes ind i den studerendes hverdag, at det her skal give mening for den enkelte studerende. Det nytter ikke noget, at vi taler om rammer og strukturer, og at det så – når vi kigger på, hvordan det er, de studerende rent faktisk handler i deres studievalg og ved de beslutninger, de træffer undervejs – ikke giver mening for dem. Her mener jeg altså også, at det kræver, at vi tager situationen på arbejdsmarkedet med ind i de her diskussioner, så det ikke kun handler om en bedre sammenhæng i uddannelsessystemet, men også om, at det skal hænge sammen for de studerende, når de kommer fra studieliv til arbejdsliv, altså at vi der har fokus på bedre overgange. Derfor er det også for Socialdemokraterne rigtig vigtigt, at vi får hele den her diskussion om praktik med i de her overvejelser, for det er noget, som efter vores overbevisning vil styrke de studerendes muligheder for at finde beskæftigelse efterfølgende, hvis man har bedre mulighed for at få praktikforløb ind i uddannelserne. Vi har også foreslået for nylig, at man giver bedre mulighed for det, vi så kalder iværksætterpraktik, så man altså i løbet af sin uddannelse, hvis man har en god idé, kan få mulighed for at leve den ud i livet med vejledning, eventuelt koblet til en virksomhed, og på den måde benytte sin studietid til også at forbedre beskæftigelsesmulighederne. Det er omfattende reformer, som redegørelsen her lægger op til – reformer, som, hvis de skal lykkes, kræver, at vi har alle aktører som medspillere. Der er altså ikke tale om – og det synes jeg også er vigtigt at understrege – en top-down proces, hvor vi kan trykke på en knap herinde og så kommer alle de her ting til at ske. Det kræver, at de studerende, at underviserne og at ledelserne på tværs af de institutionelle grænser tænker med og bidrager til, at vi får de her ting til at gå op i en højere enhed. Når jeg taler med aktørerne rundt omkring, fornemmer jeg egentlig, at når jeg får lejlighed til at uddybe, hvad der ligger i de her punkter, så er langt de fleste altså med på, at vi skal i den her retning. Vi skal have skabt bedre rammer; vi skal have skabt mere fleksibilitet; vi skal have mere samarbejde. For spørgsmålet er, om ikke vi i lang tid nok nu har fokuseret på konkurrencen mellem uddannelsesinstitutionerne om at tiltrække de studerende. Jeg tror, at tiden er kommet til, at vi i et lille land som Danmark får langt mere fokus på, hvordan vi gennem samarbejde og fællesskab mellem institutionerne inden for uddannelsessektoren kan tilbyde de studerende et langt bedre studieforløb, end vi kan i dag. Så mindre konkurrence, mere samarbejde – det tror jeg også er en af vejene til at få det her til at lykkes. Socialdemokraterne vil gå med ildhu til det videre arbejde om at udfolde de enkelte elementer i redegørelsen, som kræver det. Jeg har ikke været inde på alt her, men vi vil endnu en gang gerne kvittere for den ambitiøse tilgang til uddannelserne, som redegørelsen er et udtryk for. Det er der behov for for at sikre, at uddannelserne fremover får en plads i solen og ikke i skyggen.

Svar:  Tak. Jeg vil gerne spørge den socialdemokratiske ordfører om forsigtighedsprincippet. Hvordan hænger forsigtighedsprincippet sammen med de højt udmålte målsætninger, når der ikke anvises finansieringskilder, og hvordan hænger det sammen med den analyse, der er kommet fra Anvendt KommunalForskning, der indikerer, at man ønsker øget videnspredning og vidensbasering på produktionshøjskolerne, men der mangler 45 procent af de udgifter, der skal til?