Kommentar:  Det har været sådan et mantra for alle dem, der har været oppe at støtte lovforslaget, at skiftende regeringer har haft svært ved at styre de offentlige udgifter. Prøv lige at høre her: Det er sådan set ikke problemet i dag. Problemet i dag er, at kommunerne sparer og ikke udnytter de rammer, de har fået tildelt. Altså, styringen har jo taget sådan en overhånd, at kommunerne ikke kommer i nærheden af det, som de faktisk får lov til at bruge. Der er sparet milliarder af kroner ude i kommunerne. Der er fyret 30.000 ansatte i den offentlige sektor. Det har jo ikke noget at gøre med, at man ikke kan styre økonomien i det offentlige. Den bliver overstyret, forstået på den måde, at man har fået budgetterne skruet så langt ned, og at man derudover ikke engang tør opfylde de budgetter, man har lagt. Man kunne have taget den her debat for nogle år siden. Så kunne man have sagt: O.k., det er da en problemstilling, vi kan debattere. Men i dag har det jo ikke noget at gøre med virkelighedens verden. Her er det jo ikke problemer med at styre de offentlige udgifter. Her er det et bevidst valg, at nogle partier ønsker at sænke ambitionen for, hvordan vi kan udvikle velfærden. Man går fra at ville have vækst på 2 procent, 1,8 procent og 1 procent til nu så at sige, at vi skal helt ned på 0,4 procent, og at vi over en årrække skal ned på 0,6-0,7 procent i offentlig vækst, hvilket alle og enhver ved er for lidt til at kunne sikre bare en nogenlunde fornuftig udvikling af velfærden, selv om alle indtil for nylig – det gælder Venstre, det gælder Socialdemokratiet, det gælder SF – sagde, at vækstprocenter som dem, der nu er lagt op til også med budgetloven, loven om udgiftslofter, ikke ville være nok til at kunne sikre en udvikling af velfærden svarende til det behov, der er i samfundet, svarende til, at vi har brug for at forbedre folkeskolen, svarende til, at vi har brug for at have penge til også at sikre os, når der kommer flere ældre i vores samfund. Vi har jo også set det i dag, hvor jeg har forstået at regionerne har indgået en aftale om en udgiftsvækst på 0,5 procent, herunder altså en voldsom udbygning af sygehuse. Nu skal vi have dissekeret den aftale nærmere, men jeg er sikker på, at regionerne også kommer til at stå for en benhård økonomisk politik i den kommende periode, selv om jeg godt ved, at milliarderne flyver og ingen kan styre det. Der er 10 milliarder, der er 1 milliard, der er en halv milliard. Man kan bare se de vækstprocenter, der er lagt ind i det her lovforslag, og som i øjeblikket udmøntes sammen med kommunerne og regionerne. Det betyder yderligere vanskeligheder som dem, vi hører om dagligt. Bare tag debatten, der er lige i øjeblikket, om, hvordan man inden for handicapområdet sørger for at hjælpe folk – eller rettere sagt ikke at hjælpe folk. Jeg må altså sige, at det her ikke er noget med bare at henvise til, at skiftende regeringer ikke har kunnet styre økonomien. Det her er udtryk for et benhårdt politisk valg om at skrue ned for velfærden. Til gengæld vil man sørge for, at der er penge til at kunne sænke selskabsskatten, og alle og enhver ved, at lavere selskabsskat først og fremmest betyder flere penge til de store virksomheder, der i forvejen tjener mange penge. Og i sagens natur er det kun virksomheder, der tjener mange penge, der har gavn af, at man sænker selskabsskatten. Det kan man så have den holdning til, som nogle har herinde, at det vil de gerne, nemlig at give flere penge til Novo og alle de andre, som i forvejen vælter sig i penge. Men man skal bare ikke kalde det alt muligt andet end det, det er, nemlig at man veksler penge fra velfærd og giver dem til aktionærer, der i forvejen har et stort overskud. Så vil jeg lige sige bare ét ord om finanspolitik. Jamen finanspolitik går jo ud på, at i perioder, hvor der er dårlig økonomisk udvikling, hvor der er høj ledighed, og hvor beskæftigelsen ikke kan flytte sig i den rigtige retning, går man ud og stimulerer økonomien. Det er jo det, finanspolitik går ud på. Men i øjeblikket har vi en situation med lav beskæftigelse, høj ledighed og en økonomi, der ikke flytter sig, og så er der en negativ finanseffekt i det, der er lagt frem, også det, vi har behandlet her i dag. Det er, som jeg sagde det før i et spørgsmål, tudetosset, det står i modstrid til al økonomisk fornuft, og det er også derfor, vi ser, at vismænd og andre økonomer siger, at der er plads til at gøre noget mere end det, der er lagt op til med det lovforslag, som vi snart vedtager – eller rettere sagt: som nogle af os snart vedtager. Jeg må sige til sidst, at det der med at forvandle økonomisk politik til matematik, som vi ser det nu, i virkeligheden er et stort tilbageskridt.

Svar:  Med lovforslaget her om udgiftslofter udmønter vi jo budgetloven fra sidste år, og jeg vil gerne spørge herre Frank Aaen, om han er enig i, at der er to elementer i den her diskussion. Det ene er, at vi har et styringsredskab, fordi man skal overholde den vækst, man bliver enig om i fællesskab. Det andet er lovforslaget her og nu, som siger i nominelle tal, hvor høj den vækst skal være. Jeg går ud fra, at det, som er kernen i herre Frank Aaens kritik, er, at han ikke synes, væksten er høj nok, for det er vel ikke den anden side af sagen, nemlig at man skal overholde de aftaler, man bliver enig om.