Kommentar:  Der er indkaldt til en meget bred debat i dag, tror jeg man kan sige, hvor vi både skal omkring kampen mod ISIS, Tyrkiets involvering i denne sag, Lars Hedegaard-sagen og lokale oprørsgrupper i Mellemøsten. Det bærer præg af, at intentionen er at give Enhedslisten mulighed for at botanisere i spørgsmål, som vi tidligere har behandlet i diverse samråd, under møder i Udenrigspolitisk Nævn og ved behandlingen af B 123 her i Folketingssalen. I forhold til kampen mod ISIS, hvor Danmark bidrager med F-16-fly i Irak, så vil jeg gerne udtrykke Venstres fortsatte støtte til den militære mission. Jeg har kunnet iagttage, hvordan visse partier er blevet mere forbeholdne i deres støtte, her blot 2 måneder efter at vi behandlede sagen i Folketinget. Det undrer mig, for det har været klart fra begyndelsen, at kampen mod ISIS både ville blive lang og samtidig udfordre det billede, der er blevet tegnet af en ren kamp mellem det gode og det såkaldt onde. Det har ikke mindst været gældende i debatten om ISIS, som, efter alt hvad jeg kan skønne, er en af de værste terrorbevægelser, vi endnu har stiftet bekendtskab med. Det betyder ikke, at kampen mod ISIS er uden paradokser. Vi har senest set beskrivelsen af nogle af de yderliggående grupper, som indirekte er allieret i vores kamp mod ISIS. Vi er den ene side selvfølgelig ikke taget i kamp for at støtte dem, men på den anden side må man jo sige, at den træghed, den langsommelighed, hvormed Vesten reagerede på den situation, jo har skabt en situation, som er fuldstændig uholdbar, og som nu gør, at vi må reagere desto stærkere. Derfor er det nok svært at være kræsen nu med, hvem man samarbejder med. Situationen skyldes med andre ord i høj grad, at de mere moderate kræfter i Syrien, der tidligere var dominerende i konflikten, er blevet udmanøvreret og marginaliseret – og efter min opfattelse helt og alene på grund af manglende støtte, blandt andet meget direkte fra Enhedslisten. Dertil – det er almindelig anerkendt – kommer, at den irakiske regering har forsømt at inkludere sine politiske modstandere i landets ledelse. Det er velkendte størrelser, og der er sådan set ikke større grund til at gå ind i det spørgsmål. Men det er her, vi finder de væsentligste årsager til det kludetæppe af oprørsgrupper, vi ser i dag. For Venstre har konflikten i Syrien, der siden hen endte med at sprede sig til Irak, fra sin begyndelse handlet om at vælge den mindst ringe løsning i en situation, hvor der udelukkende har været dårlige løsninger. Vi har længe talt for vestligt engagement i regionen, inden situationen eskalerede yderligere. Det har taget sin tid, men vi står i dag her, hvor en international koalition ledet af Amerika aktivt bekæmper ISIS med militære midler. Det bifalder vi, for vi mener, det også er i Danmarks direkte interesse at få stoppet ISIS og sikre ro og stabilitet i regionen. Hvis man er i tvivl om det, har man ikke fulgt debatten om svingende asyltal og danskere, der drager i kamp for ISIS. Om det er for sent, er jo et åbent spørgsmål. Om ikke andet er det i hvert fald Venstres forhåbning, at det, der skete, før vi greb til militære magtmidler, vil stå som en skamstøtte over den passive udenrigspolitik, der jo blandt andet ledte til det, FN beskrev som den største humanitære katastrofe i nyere tid. Når Enhedslisten i dag vælger at sammenkæde Hedegaard-sagen med Tyrkiets rolle i kampen mod ISIS, kunne man få den tanke, at det hermed antydes, at regeringen har været tilbageholdende for ikke at kompromittere det danske forhold til Tyrkiet i en tid, hvor vores soldater er aktive i nabolandet Irak. Til det vil jeg blot sige som en del af, vil jeg da selv mene, en aktiv opposition, at vores opfattelse i Venstre er, at regeringen har taget Hedegaard-sagen alvorligt og reageret, som vi mente var berettiget. Lad mig afslutningsvis minde om, at Danmark på trods af vores betydelig internationale engagement er af begrænset størrelse, hvilket selvfølgelig begrænser vores handlemuligheder, og i det lys skal man jo se tingene. Jeg skal derfor på vegne af Venstre, Socialdemokratiet, Dansk Folkeparti, Det Radikale Venstre, SF, Liberal Alliance [og Det Konservative Folkeparti] – jeg tror, jeg har fået alle med – fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse »Folketinget noterer sig regeringens redegørelse for den internationale indsats mod terrorgruppen ISIL og det danske militære bidrag på grundlag af folketingsbeslutning B 123 samt regeringens diplomatiske, stabiliserende og humanitære indsatser. Folketinget tilslutter sig regeringens holdning om, at der fortsat er behov for en bred, international koalition mod ISIL, og at særligt landene i regionen, herunder Tyrkiet, må spille en aktiv og konstruktiv rolle i den internationale indsats mod ISIL.« (Forslag til vedtagelse nummer V 8).

Svar:  Tak for det. Altså, når vi siger, at Hedegaardsagen og kampen mod IS hænger sammen, er det jo, fordi vi blandt andet frygter, at den attentatmistænkte dansker, som er forsvundet, måske er blevet udleveret til IS i en fangeudveksling, og det er jo en bekymrende situation. Da herre Søren Pind var minister, kaldte han sig selv frihedsminister, og når vi har lyttet til Venstre gennem årene, har vi tit hørt dem tale for ytringsfrihed. Nu har vi en situation, hvor en attentatmistænkt dansker forsvinder fra de tyrkiske fængsler og muligvis bliver udleveret til ekstremisterne i IS. Fra regeringens side har man lagt et pres med tre punkter, og man må på baggrund af mødet med den tyrkiske ambassadør i mandags konkludere, at det ikke har hjulpet. Der kom ingen nye oplysninger fra Tyrkiet. Hvorfor afviser Venstre at lægge et øget pres? Hvorfor ikke lægge pres på den tyrkiske regering, så vi kan få sandheden frem i den her sag?