Kommentar:  Jamen altså, det, jeg kan love ordføreren, er, at hvis der ligger nogle anbefalinger om, at der er nogle ting, som vi helt klart skal tage fat på her i Folketinget, så kommer vi i Venstre da selvfølgelig også til at tage fat på de ting. Det kan jeg love ordføreren. Ordføreren kender mig godt nok til at vide, at især handicapområdet er noget af det, som jeg brænder for, så vi kommer da til at kigge på de anbefalinger, når de kommer, og hvis der her er ting, som det er helt oplagt at tage fat på, så håber jeg da, at man på tværs af partierne er enige om at gøre det.

Svar:  Tak for det. Jeg vil bare lige sige til fru Anni Matthiesen: Der er ikke noget at vente på. Vi kan lige så godt handle nu. Jeg har i dag også lagt mærke til, at Muskelsvindfonden skriver på Twitter – jeg citerer: Et virvar af paragraffer gør det ofte umuligt for børnefamilier at få hverdagen til at hænge sammen. Altså, der er jo brug for handling nu. Og derfor har vi også fremsat det her beslutningsforslag, som netop handler om at pålægge regeringen at fremsætte et lovforslag om ændring af lov om social service og andre love, men henblik på at sikre, at hjælp til forældre, der har et barn med handicap, også bevilges efter en samlet vurdering. Det er jo heller ikke noget nyt forslag, kan man sige, nu er det bare lidt anderledes end tidligere, men intentionen er jo den samme: at der skal udarbejdes et lovforslag, som skal sikre, at hjælpen er sammenhængende, fleksibel, overskuelige og koordineret og dækker familiens og barnets samlede hjælpebehov, og at det er uden betydning for forældrene, at hjælpen har hjemmel i flere love og bestemmelser. Forældre, der får et barn med handicap, skal ikke kæmpe en hård kamp imod et bureaukratisk system, sådan som det desværre ser ud til de skal i dag, og det vidner de høje tal for omgørelsesprocenten, som der er i ankesystemet, jo også om. I 2018 blev 47 procent af de indklagede afgørelser på børnehandicapområdet omgjort efter Ankestyrelsens behandling, i 2019 var tallet 51 procent, og i 2019 var der i 15 kommuner en omgørelsesprocent på over 70 i børnehandicapsagerne. Familier bliver i dag kastet ud i en tidskrævende og ikke mindst udmattende kamp mod det offentlige, før de kan få den hjælp, de har brug for og ret til, og det forstærker deres generelle usikkerhed om fremtiden som forældre til et barn med handicap, og det øger også deres stress. Men som pårørende skal man jo i dag nærmest være både forældre, sagsbehandler og jurist. For mange borgere med handicap eller psykiske vanskeligheder er den hjælp, de får fra kommunen eller anden aktør, afgørende for, at de kan få et så selvstændigt liv som muligt. Derfor er det også helt afgørende, at man skal kunne føle sig tryg i mødet med kommunen og have tillid til, at kommunen træffer de rigtige afgørelser, og den tillid er meget lille, hvilket vi også kan konstatere er berettiget. Der er i øjeblikket også et borgerforslag fra 1 million stemmer, der netop foreslår, at handicapområdet skal fratages kommunerne, og det er jo på grund af den behandling, mennesker møder i systemet. Det er jo ikke godt. Det er skidt. En fejl, en klagesag er en for meget. Bag hver eneste sag er der et menneske eller en familie med alvorlige udfordringer i deres hverdag. Forældrene har et håb om, at systemet behandler dem med omsorg og respekt, men de oplever snart virkeligheden, og den ser helt anderledes ud. Forældre til børn med handicap har brug for meget hjælp fra det social system, for at de kan få deres hverdag til at hænge sammen, og det er oftest også dem, der bliver ramt. Det er jo ganske almindelige mennesker, der på forhånd ofte ikke har haft nogen erfaring med det offentlige system, men som så oplever, hvor utrolig svært det er at få information og få den rette hjælp og den rette støtte, og hvor bureaukratisk tungt det hele er. Derudover oplever forældrene ofte også at blive mistænkeliggjort i mødet med det offentlige. Mange oplever, at de skal kæmpe en hård kamp og skaffe megen dokumentation for at få de ting, som de helt oplagt har behov for at få bevilget. Det kan jo også medføre, at forældrene i flere tilfælde vil søge hjælp fra uafhængige socialrådgivere, da det somme tider kan være rigtig, rigtig svært at få den hjælp, man har behov for, fra det offentlige. I dag bliver rigtig mange af reglerne forvaltet, kan man sige, af flere sagsbehandlere, der er mange skiftende sagsbehandlere. Sagerne bliver også behandlet ud fra sektoransvarlighedsprincippet, så behandlingen er afhængig af, om det er efter sundhedsloven eller efter serviceloven eller om det er af skolen hjælpen skal bevilges, og familierne er ofte i kontakt med flere forskellige sagsbehandlere, afhængigt af hvilken sektor der netop yder hjælpen. Derfor har vi med det her forslag et ønske om skabe en mere fleksibel hjælp for mennesker med handicap, så man ligesom giver forældrene mulighed for at administrere tingene. Og nej, det er ikke, fordi de har det store ønske om, at de skal være arbejdsgiver eller andet, men det, de simpelt hen har brug for, er, at man kan lave og yde en fleksibel hjælp, som kan få hverdagen til at hænge sammen.