Kommentar:  Tak. Jeg synes, at det er helt utroligt, at jeg ikke engang kan få udenrigsministeren til at sige et ord om, at regeringen i det mindste anerkender, at Israel besidder atomvåben, og har en strategi i den forbindelse, at man altså ikke lige nu kan anerkende, at Israel ifølge samtlige eksperter, CIA og alle andre af vores samarbejdspartnere besidder atomvåben i et omfang som Storbritannien. Israel har atomvåben med en rækkevidde på 8.000 km, man er i stand til at ramme samtlige af de mål, der er i Mellemøsten, og man er faktisk også i stand til et strike to, fordi man har ubåde, der besidder evnen til at fyre atomraketter af. Så nævner ministeren selv Iran som et eksempel, og det synes jeg sådan set er et meget godt eksempel på, hvor offensiv man kan være, hvor meget man egentlig kan gøre, hvis et land ikke lever op til de internationale regler. Iran har også adskillige gange sagt, at det ikke har et program, som har til hensigt at lave atomvåben. Det vil sige, at vi diskuterer et land, som måske er i gang med at producere atomvåben, og som vi nu overvejer at indføre sanktioner over for, i forhold til et andet land i Mellemøsten, som ikke ligger forfærdelig langt væk fra Iran, og som man ved – det ved amerikanerne og andre af vores samarbejdspartnere også – besidder en meget stor mængde atomvåben allerede. Til det siger den danske regering, at man har nogle samarbejdsaftaler med dem, oven i købet har man handelsaftaler med Israel igennem EU, som er særlig fordelagtige i forhold til aftaler med mange andre lande, som EU har et handelssamarbejde med. Så jeg kunne godt tænke mig at spørge, hvordan det her hænger sammen. På den ene side har man en meget offensiv politik, som jeg synes er rigtig, over for Iran mod en mulig evne til at kunne producere atomvåben, mens man på den anden side over for et andet land, der også ligger i Mellemøsten, og som med al sikkerhed og ifølge al viden besidder atomvåben, for det første ikke siger, at vi ved, at det har atomvåben, og for det andet har handelsaftaler med det, som placerer landet som en særlig fordelagtig nation at samarbejde med for EU – og for Danmark, selvfølgelig.

Svar:  Der er en meget stor forskel på Iran og Israel. Iran har tiltrådt ikkespredningstraktaten, de har indgået safeguardaftaler med IAEA, og derfor er Iran folkeretligt bundet af den. Derfor kan verdenssamfundet selvfølgelig heller ikke tage let på overtrædelser af traktaten og selvfølgelig heller ikke tage let på den tvivl, der er om Irans egne handlinger vedrørende deres atomprogrammer. For Israel stiller det sig anderledes, fordi Israel ikke er folkeretligt forpligtet, Israel har ikke tilsluttet sig NPT-traktaten og er derfor ikke omfattet af forpligtelserne. Det er også derfor, vi opfordrer Israel til at tilslutte sig traktaten, vil jeg sige til herre Kamal Qureshi. Vi kan ikke tvinge nogen ind i NPT-samarbejdet, men vi kan forlange, at man respekterer de forpligtelser, som man påtager sig. Så forskellen er altså den, at Iran har forpligtet sig, man har sat en underskrift på, at man vil efterleve den, det gør man ikke, og derfor mærker man verdenssamfundets reaktion i dag. For så vidt angår Israel, har de ikke folkeretligt forpligtet sig til noget, og der handler det så om at få dem påvirket i en retning, så de også forpligter sig i forbindelse med ikkespredningstraktaten.