Kommentar:  Nu begynder vi at nærme os noget, der kan blive rigtig interessant. For den radikalisering, som vi nu har set i Frankrig, som vi har set i Belgien, og som vi oplevede på allerværste vis i Danmark med terrorangrebet tilbage i februar måned, den interne og indre radikalisering af børn og unge her er jo en af vor tids største terrortrusler. Og det, at vi iblandt os har mennesker, der får tilladelse til at komme til Danmark og har tilknytning til en af de danske moskeer, og som bruger den talerstol til at opildne til et had mod vores samfund, mod vores jødiske befolkning, mod mennesker, der er homoseksuelle, mod kvinder, mod demokratiet og friheden, bliver vi nødt til at håndtere på en anden måde end tidligere. Jeg nåede som justitsminister at igangsætte et arbejde – jeg nåede ikke at færdiggøre det, fordi folketingsvalget blev udskrevet – og jeg vil gerne spørge statsministeren, hvordan det går med det arbejde. Mit forslag er, at hvis en hadprædikant optræder eksempelvis i London med udemokratiske, radikaliserede tanker og ideer, skal vedkommende ikke længere have fri adgang til at kunne rejse videre til Madrid eller Berlin eller København eller til Grimhøjmoskeen. Vi bliver nødt til at opstille et værn, så ingen bare kan påkalde sig frihedsrettighederne og bruge dem til at undergrave og underminere det mest dyrebare, vi har. For det er de kræfter, der med deres tale og deres tanker underminerer vores mulighed for at oppebære et frit Danmark og et frit Europa. Derfor et konkret spørgsmål: Kan vi møde hinanden i spørgsmålet om meget mere håndgribeligt at tage fat om de hadprædikanter, der er med til at underminere selve fundamentet for et frit og levedygtigt Danmark?

Svar:  Tak for det. Det kan jeg meget nemt give et holdningsmæssigt tilsagn om. Nu kan historien jo ikke skrives om, men jeg kan da sagtens se for mig, at hvis den daværende regering havde præsenteret nogle forslag i den retning, som fru Mette Frederiksen nu lægger op til, så ville mit parti, også da vi var i opposition, have været åbne over for det. Sådanne forslag kom ikke, og det siger jeg ikke for at være polemisk. Men det siger jeg jo for at understrege det, jeg sagde før, nemlig at vi skal finde en måde til at håndtere det, der er et reelt dilemma, på: at vi lever i et retssamfund, at vi hylder ytringsfriheden, forsamlingsfriheden – det er det kæreste, vi har; det var det, der blev angrebet i weekenden i Paris, ligesom det blev angrebet i København i februar – og så skal vi håndtere den, ja, undskyld mit danske, nærmest perverse udfordring, der ligger i, at nogle netop bruger disse rettigheder til at sprede had og arbejde målbevidst for, hvis de fik held til det, at få alle de her rettigheder til at erodere. Det er et dilemma, og jeg gentager mig selv, når jeg siger, at så langt vi kan inden for rammerne af vores grundlov, er vi parat til at bekæmpe det. Vi er jo i gang, også med nogle af de beslutninger, der blev truffet i politiske aftaler før folketingsvalget, og som nu skal udkrystalliseres, om at opbygge kompetencer bredt i hele det danske samfund, 3.000 fagpersoner, der får større viden om antiradikaliseringsarbejde. Men jeg er åben over for alle ideer. Rent ressortmæssigt ligger det jo hos justitsministeren, og hans dør vil stå åben for en diskussion af de her temaer.