Kommentar:  Tak. Så går vi i gang med historieskrivningen igen, og det er jo altid spændende. Jeg kan godt lide, at statsministeren omtaler skattereformen som  vores  skattereform, for det er jo rigtigt, at den var vi enige om, hvorimod den tidligere skattereform, som lavede den største sænkning af skatten på den sidst tjente krone, jo ikke kan karakteriseres som vores; den måtte vi jo lave selv. Men det gælder jo endnu, så den kan ikke have været mere forkert, end at regeringen sådan set har fredet den og egentlig også gerne ville gå videre med nye topskattelettelser. Men altså, hvis det nu ikke bare skal blive det sædvanlige tirsdagsmundhuggeri – for jeg og også statsministeren, tror jeg, har jo læst anmeldelsen af spørgetiden i Politiken her i dag – synes jeg, at vi skal se fremad og kvittere fuldstændig for, at vi har lavet en skatteaftale, som forøger beskæftigelsesfradraget, men som jo fortsat, når den er fuldt indfaset, vil efterlade tusindvis og atter tusindvis af danskere i en situation, hvor gevinsten ved at tage et lavtlønsarbejde er meget overskuelig. Det er stadig væk sådan for et kontanthjælpsægtepar med et par børn, at man skal ud at finde et job, den ene af dem, til 35.000 kroner om måneden for at få en gevinst. Nu hørte jeg så finansministeren – inspireret af de udsendelser, som jeg tager afsæt i – sige, og nu citerer jeg, at han fandt det amoralsk at afslå et lavtlønsjob på overenskomstmæssige vilkår og i stedet vælge at lade sig forsørge af det offentlige. Og det er jo derfor, jeg spørger, hvad regeringen vil fremadrettet. Altså, er statsministeren enig med sin finansminister i, at det er amoralsk, og hvis statsministeren er enig i det, hvad vil statsministeren så gøre ved det? Jeg spørger ikke, hvad statsministeren har gjort, og hvad vi sammen har gjort, men om mere skal gøres. Man kunne også spørge på en anden måde: Når statsministeren siger, at vi er gået målrettet efter noget, føler statsministeren så, at statsministeren er i mål?

Svar:  Jeg synes ikke, det er uinteressant – når herre Lars Løkke Rasmussen spørger mig, om jeg er optaget af, at det kan betale sig at arbejde – at jeg så genopfrisker herre Lars Løkke Rasmussens hukommelse i forhold til den skatteaftale, som vi lavede sammen, og som i øvrigt ikke er fuldt indfaset endnu. For det er jo den skatteaftale, som virkelig gør en forskel, i forhold til om det kan betale sig at arbejde. Jeg skal bare minde om – og det er jo heller ikke uvæsentligt, vil jeg sige til herre Lars Løkke Rasmussen – at da VK og Dansk Folkeparti lavede deres skattereform, gav de jo meget store skattelettelser til de allerrigeste. Den lavede man i 2009, og jeg har ikke nogen problemer med at forstå, hvorfor Venstre gerne ville gennemføre den skattereform. Det, der konstant er gåden, er, hvorfor Dansk Folkeparti ville være med dengang. Og jeg har i hvert fald ikke nogen problemer med at forklare, hvorfor Socialdemokraterne ikke var med dengang. Igen: Da vi forhandlede skatteaftale i 2012, var det ikke sådan, at Venstre kom med en eller anden plan for at få beskæftigelsesfradraget på banen. Nej, bestemt ikke – det, man var optaget af der, var igen lempelser i topskatten. Og når jeg siger det her, er det, fordi det er interessant at huske på, at Venstres interesse for, at det skal kunne betale sig at arbejde og at løse det via skattesystemet, altså er ganske ny, for den gjaldt ikke i 2009, og den gjaldt ikke i 2012. Og jeg må så sige, at i 2014 gælder den heller ikke, for vi har stadig ikke fået et konkret svar på, hvad Venstre egentlig agter at gøre i forhold til skatten.