kardosdrur/folketinget-discussions huggingface dataset:
Kommentar:  Igen er vi inde på et område – uden at det skal forstås som ansvarsforflygtigelse – som ikke vedrører mit ressortområde. Det, jeg er optaget af, og som jeg vil arbejde for, er selvfølgelig, at vi har så godt og effektivt et beredskab som muligt i Danmark. Derfor er det her er en relevant problemstilling. Hvorvidt det kan afhjælpes med at kalde deres løn noget andet, skal jeg ikke turde sige her. Men som jeg også sagde i besvarelsen af mit første spørgsmål, er det noget, som jeg nøje vil følge. Uanset om herre Bjarne Laustsen vil følge sagen til dørs eller ej, vil jeg følge den nøje. Det glæder mig selvfølgelig, at herre Bjarne Laustsen og jeg deler den samme interesse for vores beredskab og sammen vil sørge for, at det er så godt og effektivt som muligt.

Svar:  Det er jo lidt interessant at se, hvordan gode folk som herre Helge Sander, herre Brian Mikkelsen, herre Aage Frandsen og fru Jette Gottlieb i 1996-97 formulerede det i forbindelse med B 88, for der diskuterede man jo også de her problemstillinger. Dengang sagde man fra den daværende oppositions side, at det var måden at lave det på. Jeg har lavet et forslag nøjagtig magen til, fordi jeg synes, at vi skal løse det her. I det andet spørgsmål diskuterede vi problemstillinger, og nu diskuterer vi løsninger. Er der nogen, der kan have noget imod, at for at løse den her problemstilling får folk vederlag i stedet for løn? Vi kender problematikken i forhold til byrådsmedlemmer, som også har en livsvigtig funktion. Der har vi fra samfundets side valgt at sige, at vi selvfølgelig ikke kan have, at man er nødt til at nedlægge sit arbejde. Det er et deltidsjob at sidde i et byråd, og vi kan selvfølgelig ikke have nogle ordninger, der gør, at man ikke både kan være arbejdsløs og sidde i et byråd. Dette samfundsmæssige problem har man løst på en snedig og hensigtsmæssig måde. Her kunne man løse nøjagtig det samme problem på nøjagtig samme måde; og så åbner det ikke for, at andre faggrupper – hvis det er det, man er bange for – skal komme ind under samme hat. Så hvad med bare at kalde det vederlag i stedet for løn?
Kommentar:  Tak for besvarelsen. Jeg vil jo give justitsministeren ret i, at det ikke er en sag, hvis mål vi er uenige om, men min utålmodighed er måske lidt større end det. Justitsministeren lovede under samrådet i foråret, at der ville ske markante forbedringer, men de er svære at få øje på i den rapport, som Rigsadvokaten er kommet med i oktober. Ventetiderne bør altså bringes ned, og jeg hører også justitsministeren anerkende, at det ikke er godt nok, og jeg anerkender også de initiativer, der er sat i gang. For vi skal huske på, at mens børnene venter, svækkes deres vidneudsagn, barnets hukommelse svækkes, og der er større risiko for påvirkning, jo længere tid der går. Hvad der er mindst lige så problematisk, er, at børnene i ventetiden ikke kan komme i gang med at få den støttende behandling, de har brug for, til at bearbejde de overgreb, de har været udsat for. Så det er altså en alvorlig sag. Jeg rejste den her sag via udvalget for første gang for halvandet år siden, det var, inden justitsministeren blev justitsminister, og har siden fulgt den op med spørgsmål til ministeren og i samråd, og hver gang er det blevet lovet, at der ville blive gjort en helt særlig indsats, så man kunne komme ned på den 7-dagesafhøringsfrist, som Rigsadvokaten anbefaler. Ifølge den nye opgørelse fra Rigsadvokaten viser det sig nu, at 5 ud af landets 12 politikredse i årets 6 første måneder havde en gennemsnitlig ventetid på over 30 dage. Som sagt er jeg temmelig utålmodig efter, at der skal ske noget, og vil derfor også spørge ministeren, om ikke ministeren mener – når nu det drejer sig om børn, der er udsat for overgreb, og det er en delvis forudsætning for, at de kan modtage behandling, at politiets afhøringer har fundet sted – at der er brug for at speede yderligere op.

Svar:  Jo, og det er også derfor, at vi nu har taget initiativet til at indkalde til mødet i ministeriet. Vi skal se nogle forbedringer på det her område. Må jeg så bare lige som en sidebemærkning sige, at den rapport, der kom her i oktober, går på første halvår 2017, og da vi havde samråd – og jeg mener, det var i maj måned, at vi havde et samråd – fik vi nogle tal ind fra de enkelte politikredse, så den her redegørelse fra oktober baserer sig også på de nye tal, og det nye i redegørelsen er, hvad der skete fra maj til 1. juli, og det er klart, at det ikke er der, det meste er sket. Så de tal, vi så der, kender vi jo godt. Det er ikke for at bortforklare det, det er bare lige for at sige, at det sådan set er den situation, vi kendte. Og derfor har vi nu kaldt dem ind til et møde om en lang række af de initiativer, der er sat i gang, så vi kan komme videre med her område. Min utålmodighed er fuldstændig lige så stor, tror jeg, som spørgerens.
Kommentar:  Nej, det forholder sig jo lige omvendt. Hvis muligheden er der for at hæve budgettet, kommer der aldrig en prioriteringsdiskussion – aldrig nogen sinde. For dem, som er imod, at der bliver skåret ned på svindel og svig og på den uhensigtsmæssige måde og de forkerte bevillinger, dem, der er imod det, siger, at vi bare kan hæve budgettet, hvis der kommer nogen af de gode ting. Nu har jeg jo siddet i det parlament, og jeg vil sige, at jeg har hørt fra rigtig mange – og det gælder ikke kun folk, jeg nødvendigvis er politisk uenig med – at løsningen på alle problemer var et højere budget. Så hvis vi skal komme af med nogle af de dårlige ting ved EU-budgettet, hvis vi skal have ansvarliggjort i forhold til svindel og svig, tror jeg, at det er meget afgørende, at vi får en prioriteringsmæssig diskussion, og den prioriteringsmæssige diskussion kan vi fremtvinge ved at lægge en fast ramme. Så kan det godt være, at der, når den faste ramme er lagt, efterfølgende kommer nogle forslag, som vil gå ud over den faste ramme, og så kan vi diskutere det til den tid. Men jeg vil dog sige, at medlemslandene også skal bidrage, og mange af de ting, som vi snakker om her, er jo penge, som vi sender ned til EU for så at få dem tilbage igen. Man kan sagtens vedtage ting i fællesskab, på europæisk plan, hvor udgiften så pålægges de enkelte lande. Det er vel meget naturligt. Hvis man for eksempel vedtager, at der skal være veterinærzoner i landene, sådan at dyrene ikke har fri bevægelighed ved sygdomme og så videre, så er det jo landene, der skal betale, og det behøver jo ikke nødvendigvis at være en omkostning for EU.

Svar:  Man kan sådan set godt gå ind for at udvide budgettet uden at være tilhænger af svindel og svig i budgettet. Det synes jeg lige er vigtigt at slå fast først. Man har jo netop set diskussionen nu, og jeg har haft en del møder med en af parlamentets ordførere på budgettet, Isabelle Thomas fra SD-gruppen, som jo snakker om den der benhårde prioritering, men også samtidig om en udvidelse, fordi vi står med nogle meget, meget store udfordringer. Vil det ikke være lidt elastik i metermål at sige, at vi skal lave et budget på maksimum 1 procent, men derudover kan vi træffe fælles beslutninger, der pålægger landene X, Y og Z ekstra udgifter, for hvad er så budgetrammen til for? Hvis vi alligevel træffer beslutninger om, hvad pengene ud over den ene procent skal gå til, er det så ikke et lidt underligt budget at lægge?
Kommentar:  Altså, det, jeg kan forstå, er, at man vil sænke nogle ydelser og derved gøre det mere attraktivt at arbejde?

Svar:  Jeg tror, man skal lade være med at gætte. Jeg sagde i min første besvarelse her, at det var fristende bare at sige: Nej, der er intet, vi udelukker. Når jeg ikke faldt for den fristelse, er det, fordi jeg godt ved, at der er nogle spørgere, heriblandt herre Benny Engelbrecht, der kan finde på at udlægge det lidt firkantet, og det synes jeg så måske var det, jeg lige var vidne til her. For det er jeg jo sådan set ikke kommet med forslag om. Det, jeg har sagt, er: Den her regering har en ambition om at sikre, at væksten fortsætter også i årene fremover. Det kræver arbejdsudbudsreformer, det kræver produktivitetsforbedringer, og vi ønsker alle kreative løsninger på bordet, også fra herre Benny Engelbrechts parti.
Kommentar:  Det er lidt utroligt, at der skal komme så mange fejl i ét spørgsmål, selv om det var lidt langt. Det, der var rigtigt, var, at der, som herre Lars Løkke Rasmussen startede med at sige, stod 0,00 på pulten derovre, og 0,00 er også det, som den offentlige vækst må være i mange år frem, hvis Venstre kommer til. Det er Venstres mærkesag nummer 1. Jeg synes, det er i orden at have den mærkesag, men det ville klæde Venstre at være ærlige omkring det. Lad være at kalde vores vækstmål for den offentlige sektor for nulvækst; det er det nemlig ikke. Vi har lagt op til, at man år for år kan bruge omkring 3 milliard kroner ekstra, og det gør selvfølgelig en forskel. Så til alle de mennesker i den offentlige sektor, som føler sig presset, er budskabet jo, at med Venstres 0,00-vækst, som man ønsker, vil der blive et endnu hårdere pres på den offentlige sektor. Det ydmyge ønske, man kunne have til 2015, er, at Venstre lægger sin politik åbent frem. Hvor er det, der skal spares, Venstre? Hvor er det, der skal spares, når man ikke ønsker, at den offentlige sektor overhovedet må vokse? Lad være at sige om vores politik, at den er den samme som Venstres – for der er altså 20 milliard kroner til forskel, hvis vi kigger frem til 2020 – og fortæl vælgerne helt præcist: Hvor er det, der skal spares? Hvem er det, der skal fyres i den offentlige sektor?

Svar:  Når der nu er den her stærke efterspørgsel efter at holde sig til sandheden, så må jeg sige, at man da kan slå op i Økonomisk Redegørelse og se, at det, regeringen opererer med fra 2015 til 2016 – det vedrører altså den første finanslov, efter at vi har haft et folketingsvalg – er en realvækst på 0,1 procent, altså 1 promille. Er det rigtigt, eller er det ikke rigtigt? Det vil jeg sådan set bare gerne spørge om. Når statsministeren så beskriver vores mærkesag nummer 1, som at det skulle være et udgiftsstop, må jeg sige, at jeg så alligevel har forsømt lejligheden til at repetere, hvad der er Venstres mærkesag, over for statsministeren, for det er ikke vores mærkesag. Vores mærkesag nummer 1 er, at det skal kunne betale sig at arbejde. For ganske almindelige mennesker, der har mod på at tage et job, også på lavtlønsområdet, skal det bedre kunne betale sig at arbejde, end det gør i dag, så vi undgår den situation, at vi, mens vi har ledighed, har et stigende antal østeuropæere, der kommer hertil for at arbejde – og fred være med dem, jeg er glad for, at de er her, men det er alligevel barokt, at vi har dem i en situation, hvor vi stadig har ledige danskere gående rundt. Vi skal skabe en større tilskyndelse til at skabe flere private arbejdspladser – det er vores anden mærkesag – og et drivmiddel til det er at holde igen på de offentlige udgifter. Så når jeg angriber det med, at regeringen kun har 1 promille i realvækst i 2016, er det ikke, fordi jeg er uenig, så er det bare, fordi jeg synes, det er lidt uredeligt, at man skaber et billede af guld og grønne skove, når det, man møder op med,  (Formanden:  Ja tak!) altså er 10 øre ekstra per hundredkroneseddel set i forhold til, hvad jeg har – altså 10 øre, 1 promille.
Kommentar:  Det er sådan, at princippet er det samme, og det tror jeg også fremgik klart af de svar, der blev givet på det åbne samråd, og der er sådan set ikke forskel på, om det er et fag på Syddansk Universitet eller et fag på Københavns Universitet eller på et andet universitets institutioner. Det er nemlig reguleret i universitetsloven. Helt præcis er det universitetslovens § 3, stykke 1, der pålægger universiteterne at beslutte, hvilke forskningsbaserede uddannelser de vil udbyde inden for universitetets fagområder. Af samme lovgivning fremgår det også helt klart, at ministeren – det vil sige uddannelses- og forskningsministeren – ikke kan pålægge et universitet at udbyde nogen bestemt uddannelse. Så det er universitetets ledelsesansvar inden for de rammer, der er givet af regering og Folketing, at leve op til universitetslovens bestemmelser. Det er ikke en politikeropgave at fastsætte, hvilke fag der skal udbydes på vores universiteters institutioner. Det ønsker jeg at holde fast i.

Svar:  Så hvis det i fremtiden vil være sådan, at universiteter og uddannelsesinstitutioner, fordi de bliver økonomisk pressede, vælger at lukke små hold og små fag, som måske er helt afgørende for Danmark, vil ministeren ikke skride ind. Det synes jeg faktisk er ret bekymrende. Nogle af de steder, hvor det her rammer, er jo i Slagelse, Kolding, Esbjerg og Sønderborg. Det er ganske rigtigt, at de fortsat vil have en campus, men man lukker jo uddannelser, og det vil sige, at der vil være elever, der ikke længere kan tage deres uddannelse i de byer. Jeg vil gerne høre, hvordan det egentlig stemmer overens med regeringens og sådan set også SF's målsætning om, at man skal have flere unge mennesker ud til andre byer end lige storbyerne.
Kommentar:  Jeg vil selvfølgelig gerne kvittere for, at ministeren er åben for, at vi skal have set på det her. Jeg synes selvfølgelig også, at man skal anerkende, at der skal være plads til fejl og mangler, også inden for det offentlige. Det, der bare er årsagen til, at jeg har valgt at stille spørgsmålet i dag, er, at jeg synes, at det i hvert fald i min optik tangerer en provokation af danske ejendomsejere, fordi man jo sådan set unødigt gør noget endnu mere omstændeligt og omkostningstungt, end det ellers burde have været. Det er også meget nemmere for det offentlige at registrere en elektronisk henvendelse frem for at lave journalisering af et brev, der bliver fremsendt. Det skal jo ind i scannere og så videre og skal ind i hele det her embedsapparat. Så jeg vil gerne kvittere for, at ministeren er obs på problematikken, og jeg kan love, at vi nok skal holde øje med, om det nu også bliver sådan, næste gang vi skal have de her ejendomsvurderinger.

Svar:  Det er jeg da tilfreds med at spørgeren kvitterer for, og jeg vil også kvittere tilbage. Det er godt at vide, at der er nogle, der holder øje, så forhåbentlig vil vi kunne konkludere ved næste vurderingsmeddelelse, at vi har fået rettet op på den uklarhed, som der beklageligvis er i den seneste vurderingsmeddelelse, således at det bliver helt klart, at man naturligvis også kan sende sin klage elektronisk via sin skattemappe.
Kommentar:  Det vil sige, at det endnu ikke ligger helt fast, om man ender på disse statslån, som der har været så stor begejstring for i regeringskredsen, i partierne bag regeringen, og hvor man har indgået det her kompromis, altså at det så kun skulle være 90 procent statslån. Det vil sige, at man er inde i en proces, hvor man i en dialog med parterne i den her sag kunne komme frem til, at det er en statsgaranti, som sådan set fører frem til den samme besparelse for statskassen som det, ministeren har spillet ud med.

Svar:  Jamen vi er skam stadig begejstrede for statslån og især begejstrede over det forhold, at det, at statslånene er kommet på bordet, nu har ført til, at realkreditinstitutterne mener at kunne låne ud langt billigere, end de kunne, før statslån var på bordet. Og sådan kan det jo nogle gange være. Hvis der kommer et alternativ, som gør, at man mister sin kunde, så er man pludselig i stand til at tilbyde en bedre eller billigere service til den kunde, man har. Det er jo kun godt, at det på den måde har vist sig, at konkurrence også her kunne drive priserne ned på et mere fornuftigt leje.
Kommentar:  Igen vil jeg gerne kvittere for ministerens besvarelse af spørgsmålet. Det at få en afklaring på det her område er jo noget, der ligger Socialdemokratiet meget på sinde, for vi ved, at der er alt, alt for mange togpassagerer derude, der i hverdagen oplever, at vi har et utidssvarende jernbanesystem, oplever, at når man skal fra A til B, er der aflysninger, der er forsinkelser, og man oplever, at det niveau for jernbaner, man kender fra andre lande, kan vi ikke leve op til i Danmark. Mange har oplevelsen af, at man nærmest træder ind i en tidslomme fra 1970'erne, når man stiger på et dansk tog. Derfor er der brug for, at vi tager skeen i den anden hånd og sætter handling bag ordene og får gjort noget på det her område. I 1979 var jeg 6 år gammel. Det var første gang, man talte om elektrificering af det danske jernbanenet, og vi er stadig væk ikke blevet færdige med det. Jeg skal ikke pege fingre ad den nuværende minister. Jeg ved, at mit eget parti også har lod og del i de udfordringer, der har været undervejs. Men da vi havde regeringsmagten sidste gang, gjorde vi alligevel noget for at sætte handling bag ordene og sætte penge af på det her område, så der kunne ske noget. Og der har den nye Venstreregering jo altså valgt nu at bruge 11 måneder på ikke at foretage sig ret meget andet end at finde huller i vi andres plan. Hvad er regeringens og hvad er Venstres svar på det? Hvad skal der ske på det her jernbaneområde? Hvad er Venstres udspil om det, for vi har jo leveret Togfonden DK? Man siger så, at der ikke er helt så mange penge som oprindelig tænkt, men der er dog nogle penge tilbage. Men hvad er Venstres udspil, hvad mener regeringen der skal ske på det her område? Det trænger vi til en afklaring af, også inden vi mødes på fredag i forhandlingslokalet.

Svar:  Det ved jeg ikke om herre Rasmus Prehn trænger til en afklaring af, men jeg kan hvert fald forsikre ham for, at han ikke får den. Altså, vi indkalder ikke til forhandlinger på fredag for at fortælle nu i dag, hvad regeringen mener det skal ende med. Det foregår i omvendt rækkefølge, så vi har diskussionen på fredag, og det er herre Rasmus Prehn nødt til at afvente. Jeg er glad for herre Rasmus Prehns bemærkning om, at man skal lade være med at kritisere dem, der tilfældigvis sidder med det. Vi ville jo ellers på et tidspunkt også komme til at diskutere, hvornår man stoppede med elektrificering, og alt muligt andet, og jeg er helt enig med herre Rasmus Prehn i, at det er historie. Lad os nu se fremad, og det gør vi på fredag.
Kommentar:  Jeg synes, det er ufatteligt, at forsvarsordføreren ikke kan forstå, at det danske forsvar ikke kan fremme gode forhold over hele verden. Det kan ganske enkelt ikke lade sig gøre. Hvis man gør det, kommer man til at svigte sin egen opgave. Det var det, jeg prøvede at udtrykke med billedet af et ægteskab: Hvis man har som ønske at gøre alle kvinder i verden lykkelige, kunne det godt være, at ens egen kone blev lidt ulykkelig. Man  kan  gøre sin egen kone lykkelig, og det var måske en god idé at koncentrere sig om det. Desuden vil jeg sige, at USA jo deltog i anden verdenskrig, fordi de blev angrebet, og gudskelov for os deltog de på vores side, og det skal vi da være dybt taknemlige for.

Svar:  Så hvis ikke USA var blevet angrebet, havde det være rigtigst, at de havde holdt sig ude af anden verdenskrig, må vi så udlede heraf. Og det er et rationale, som jeg ikke er enig i. Jeg ved godt, at det kan virke voldsomt at begynde at diskutere anden verdenskrig, men det er jo det, det handler om her. Det handler om forsvars- og sikkerhedspolitik, og hvordan man skal agere i forskellige situationer. Og det at afskrive sig, at man skulle hjælpe nogle af sine allierede, eller at man vil forhindre folkemord rundtomkring i verden, synes jeg er meget ekstremt. Selvfølgelig er det ikke rigtigt, når det bliver udlagt her, som om Det Konservative Folkeparti og jeg ikke skulle have forstået, at vi ikke kan skabe fred alle steder i verden, og at vi ikke kan blande os i alting. Det gør vi jo heller ikke. Det er vi da udmærket godt klar over. Man skulle da være ubegavet, hvis ikke man forstod, at vi ikke kan skabe fred overalt i verden. Vi kender godt vores begrænsninger. Vi skal sætte ind dér, hvor vi har udsigt til, at det får et positivt udfald. Og jeg er også enig i, at vi skal være mere tilbageholdende med at sende soldater ud i militæroperationer, end vi har været i de senere år, og at der skal være en bedre planlægning af det. Men jeg synes, at det, Dansk Folkeparti siger her, er meget ekstremt.
Kommentar:  Men det vidner bare om, at det her ikke længere har en høj prioritet. Og det er en udfordring hver eneste dag for Jonas Høj Jensen og for Jonas Høj Jensens mor, som står med døre, der er åbne, så han kan gå ud på gader og stræder og både selv komme til skade og også skade andre. Så vi skylder altså dem, der ikke kan passe på sig selv, og som har et stort kognitivt handicap, at finde nogle løsninger. Derfor vil jeg bare spørge: Er der indkaldt til forhandlinger, eller hvornår påtænker ministeren at indkalde til forhandlinger for at sikre, at der kommer en løsning for Jonas Høj Jensen og andre, der er i en lignende situation?

Svar:  Nu er spørgeren jo ikke ordfører på området og er derfor fuldstændig lovlig undskyldt for ikke at vide, at jeg hver anden måned holder møder med ordførerne med et bredt indhold, hvor vi har en fælles forståelse af, at vi puljer ting, så det vil være på på det næstkommende ordførermøde for socialordførerkredsen. Her skal spørgeren være velkommen til at komme sammen med sin handicap- eller socialordfører. Det møde ligger, som jeg husker det, i første halvdel af november.
Kommentar:  Igen: Jeg havde nok håbet lidt på, at ministeren egentlig havde haft en holdning til og mente noget om, om det er optimalt eller ikke optimalt, at det her barn bliver placeret i en familie, som allerede har fostret én IS-terrorist. Men det vil ministeren jo så ikke svare på. Men så kan ministeren få lov til her som afslutning at give Folketinget og danskerne lovning på, at et hjembragt barn netop ikke bliver placeret i et islamistisk radikaliseret miljø. Kan ministeren give danskerne og Folketinget lovning på det?

Svar:  Regeringen har allerede sat gang i et arbejde, der bedre skal sikre børn mod at vokse op i radikaliserede, voldsparate miljøer. Jeg er enig med spørgeren i, at det er et problem, hvis det sker. Jeg tror ikke, at spørgeren helt ærligt havde forventet, at vi kunne stå og sagsbehandle på en konkret enkeltsag her i Folketingssalen; det er jo ikke min rolle som minister og i øvrigt heller ikke noget, vi gør her i Folketingssalen. Nu skal vi handle, og jeg vil gerne gøre det meget klart her, at jeg ikke mener, vi skal acceptere, at børn og unge vokser op i miljøer, hvor der er risiko for deres trivsel, for deres udvikling, for deres sikkerhed, og det mener jeg i høj grad der er, hvis de vokser op i radikaliserede miljøer.
Kommentar:  Der stemmes om lovforslagets endelige vedtagelse, og der kan stemmes. Afstemningen slutter. For stemte: 92 (V, S, DF, KF, RV og LA), imod stemte: 19 (SF og EL), hverken for eller imod stemte: 0. Lovforslaget er vedtaget og bliver sendt til statsministeren.

Svar:  Der er heller ikke her ønske om korte bemærkninger, og vi går til afstemning.
Kommentar:  Jeg har stor respekt for ministerens indsats. Jeg ved, at ministeren arbejder stenhårdt, så det var ikke for at kritisere det. Og der kan være mange andre sager. Men kan jeg forstå det sådan, at ministeren vil være villig til at indhente status i den her sag og så eventuelt rundsende den til Retsudvalget? For jeg synes da også, at det er et vigtigt signal til eventuelle krænkere derude, at de ved, at når der er noget, så er justitsministeren opmærksom på det, spørger ind til det, følger med i sagen. Det skal jo ikke være sådan, at fordi der er nogle borgere, der ikke reagerer på det, så får det bare lov at ske.

Svar:  Tak for det. Får jeg et skriftligt spørgsmål om det her, så vil jeg få det undersøgt, og så vil jeg sende svaret ud på det. Og så vil jeg bare lige slå fast her igen: Sidder der nogle nu og føler sig krænket – så bare lige for at repetere det – så klag til Datatilsynet, indgiv politianmeldelse direkte, hvis I føler, at det er relevant, og så kan der ske noget der. Men jeg skal meget gerne undersøge det nærmere.