Kommentar:  Jeg vil starte med at sige, at regeringen deler bekymringen over den fortsatte produktion og brug af klyngevåben i verden. Derfor er vi også tilfredse med, at Folketinget den 17. december sidste år godkendte undertegnelsen af Oslokonventionen. Spørgsmålet går så på, hvorvidt regeringen vil tage initiativ til en lovgivning om investeringer i klyngevåben på linje med Belgien, Holland og Irland. Her vil jeg godt gøre opmærksom på, at der i de tre lande er tale om tre forskellige situationer. Belgien er det eneste af de nævnte lande, der har et direkte forbud, som også gælder private investorer. I Irland gælder forbuddet kun for investeringer af offentlige midler, og i Holland er der endnu ikke vedtaget noget forbud. Allerede med Oslokonventionens ikrafttræden vil det under visse nærmere omstændigheder være forbudt for den danske stat at investere i virksomheder, der producerer eller handler med klyngeammunition. I forhold til et forbud rettet mod private investorer mener jeg ikke, at det bør laves. Det er der flere grunde til. For det første, som jeg også var inde på ved en tidligere besvarelse, er det faktisk sådan, at de fleste danske investorer allerede gør rigtig meget på området. 79 procent af pensionsinstitutterne har retningslinjer for ansvarlige investeringer, og det er faktisk en stigning fra året før, hvor tallet var 66, så det går med en rimelig høj hastighed i den rigtige retning. Konkret angående investeringer i klyngevåben viser en ny undersøgelse fra DanWatch, at blandt Danmarks 20 største pensions- og investeringsselskaber har kun et af disse aktier i producenter af klyngevåben. De fleste har altså allerede på helt frivillig basis valgt at sige, at de vil udvise samfundsansvar. For det andet, og det synes jeg også er et væsentligt argument, har jeg den opfattelse, at et investeringsforbud ikke vil bidrage til at bekæmpe produktionen af klyngevåben. Et forbud vil nemlig forhindre investorerne i at anvende deres mest effektive våben i bekæmpelsen af klyngevåben, nemlig muligheden for at stille krav til de virksomheder, de investerer i gennem aktivt ejerskab. De FN-principper, der er omkring ansvarlige investeringer, handler netop om at sige til investorerne, at de skal stille krav til virksomhederne frem for at trække deres investeringer ud. Det kan være om børnearbejde, men det kan også være om, hvad det er for en type våbenproduktionen, man har. Det er det, der kaldes aktivt ejerskab. Jeg synes derfor, at det, vi skal gøre, er at opfordre virksomhederne til at udøve aktivt ejerskab gennem deres investeringer frem for at forbyde dem at investere i dem, og så skal vi sørge for, at de har en vejledning, så de kan smutte uden om de steder, hvor de i hvert fald slet ikke skal sætte deres penge.

Svar:  Jeg har hørt det der om den aktive investeringspolitik og det aktive medejerskab. Jeg vil sige, at det altså er et tveægget sværd, og jeg vil meget opfordre til, at man passer på med at lægge alle sine forventninger og hele sin indsats omkring det i den type indsats, for det er ikke i sidste ende den måde, det kommer til at virke effektivt på. Det er i hvert fald min opfattelse. Den slags får først effektivitet, hvis der er en trussel nedenunder, der hedder: eller vi fjerner vores penge. Den trussel er jo lige så tydelig, hvis man ved, at der ikke kommer nogen penge, altså, der er ingen investering, medmindre man opfører sig ordentligt. Det er lidt et spørgsmål om, hvorvidt man skal lade dem få lov at løbe rigtig længe med investeringerne, før der sker noget, eller man skal sige, at først skal der ske noget, og så vil man investere. Jeg synes jo det sidste. Når jeg nævner det her med lovgivning, er det, fordi vi har diskuteret i spørgsmål og svar og i de debatter, som vi har haft om det her, hvorvidt der overhovedet fandtes muligheder for at lave den slags forbud. Nu har jeg jo så researchet og nævner tre steder her i spørgsmålet. Der er faktisk også et lille land som Luxembourg, der har lavet en meget, meget skrap lovgivning på det her område, hvor der er totalforbud for personer, virksomheder, individer og sammenslutninger, og jeg ved snart ikke hvad, mod at investere. Det, man så kan diskutere, er, hvilken rolle ordet bevidst spiller i det her, men i hvert fald er det sådan, at det er fængselsstraf, man taler om, hvis virksomheder bryder den her lov. Det er jo en ret anderledes måde at tackle det på. Derfor vil jeg alligevel gerne appellere til, at ministeren måske også tager jernnæven ud af fløjlshandsken en gang imellem i forhold til de her sager, for det viser sig, at det er det, der rykker.