Kommentar:  Jeg har hørt det der om den aktive investeringspolitik og det aktive medejerskab. Jeg vil sige, at det altså er et tveægget sværd, og jeg vil meget opfordre til, at man passer på med at lægge alle sine forventninger og hele sin indsats omkring det i den type indsats, for det er ikke i sidste ende den måde, det kommer til at virke effektivt på. Det er i hvert fald min opfattelse. Den slags får først effektivitet, hvis der er en trussel nedenunder, der hedder: eller vi fjerner vores penge. Den trussel er jo lige så tydelig, hvis man ved, at der ikke kommer nogen penge, altså, der er ingen investering, medmindre man opfører sig ordentligt. Det er lidt et spørgsmål om, hvorvidt man skal lade dem få lov at løbe rigtig længe med investeringerne, før der sker noget, eller man skal sige, at først skal der ske noget, og så vil man investere. Jeg synes jo det sidste. Når jeg nævner det her med lovgivning, er det, fordi vi har diskuteret i spørgsmål og svar og i de debatter, som vi har haft om det her, hvorvidt der overhovedet fandtes muligheder for at lave den slags forbud. Nu har jeg jo så researchet og nævner tre steder her i spørgsmålet. Der er faktisk også et lille land som Luxembourg, der har lavet en meget, meget skrap lovgivning på det her område, hvor der er totalforbud for personer, virksomheder, individer og sammenslutninger, og jeg ved snart ikke hvad, mod at investere. Det, man så kan diskutere, er, hvilken rolle ordet bevidst spiller i det her, men i hvert fald er det sådan, at det er fængselsstraf, man taler om, hvis virksomheder bryder den her lov. Det er jo en ret anderledes måde at tackle det på. Derfor vil jeg alligevel gerne appellere til, at ministeren måske også tager jernnæven ud af fløjlshandsken en gang imellem i forhold til de her sager, for det viser sig, at det er det, der rykker.

Svar:  Jeg vil sige til fru Pernille Frahm, at jeg også er glad for, at vi kan have en nuanceret debat om det, for jeg hører også fru Pernille Frahm sige, at noget af det, der er det vanskelige, sådan set er, at der er ting, man kommer til at gøre ubevidst, som gør, at man faktisk investerer i noget, man egentlig ikke ville investere i, men hvor man bare ikke kan overskue det, fordi virksomheden er bygget op på en sådan måde, at der reelt ikke er gennemsigtighed. Det er en af grundene til, at jeg tror på, at en hvilken som helst form for sortlistning altid vil være et værktøj, der en lille smule bliver et sløvt våben, fordi man hele tiden vil kunne lave nye selskabskonstruktioner og på en eller anden måde forsøge at gebærde sig ud af det. Jeg synes sådan set også, at erfaringerne fra Belgien, hvor man stadig væk nu 2 år efter overhovedet ikke er kommet ud af stedet, er et eksempel på, at det er en vanskelig vej at gå, hvis man tror, at det er det alene, der bekæmper det. Derfor tror jeg, at det er en kombination af at lave vejledninger og selvfølgelig også, som fru Pernille Frahm siger, at lægge et vist pres på virksomhederne for at påtage sig den ansvarlige og etiske holdning til deres investeringer fremover. Der tror jeg faktisk, at den ændring, vi lavede i årsregnskabsloven sidste år, så virksomhederne nu skal redegøre for deres samfundsansvar i deres årsregnskab, er noget af det, der gør, at der kommer offentlighed om, hvorvidt det er en problemstilling, de tager alvorligt eller ej, og det er i hvert fald det første, der skal ske, for at vi kan få de sidste presset med på den gode dagsorden.