Kommentar:  Tak. Jeg vil gerne starte med at sige tak for en god debat. Jeg synes, det er en dejlig bekræftelse, at vi alle sammen er optaget af at sikre, at unge med handicap eller med kronisk sygdom også kan tage en uddannelse. Det synes jeg er dejligt. Jeg synes også, det er dejligt, at regeringen deler ambitionen i forslaget – flere ordførere har været oppe at sige, at man har sympati for forslaget. Det synes jeg er en start. Men er det så ikke også på tide, at vi gør noget ved det; at vi gør alvor af vores ord om, at man også har ret til uddannelse, selv om man har en kronisk sygdom eller et handicap; at vi gør alvor af vores ambition og af vores sympati? I Enhedslisten har vi fremsat det her beslutningsforslag, fordi vi er optaget af, at alle i Danmark har mulighed for at tage en uddannelse, og at spørgsmålet om, hvorvidt man får en uddannelse, ikke skal afhænge af ens mors pengepung eller ens fars bogreoler, ligesom det heller ikke skal afhænge af, om man er født med en kronisk sygdom eller har et handicap. Samtlige partier her i salen, faktisk alle undtagen Enhedslisten, er jo blevet enige om en SU-reform for nylig. Og det er Enhedslistens klare opfattelse, at den SU-reform vil betyde, at det nu bliver langt sværere for unge med en kronisk sygdom eller et handicap at gennemføre en videregående uddannelse. Selvfølgelig findes der – som der også er flere der har været inde på – studerende med en kronisk sygdom eller et handicap, som har mulighed for at gennemføre en uddannelse på normeret tid, men der findes også studerende, som netop på grund af det ikke kan gennemføre på normeret tid. Og her er problemet med SU-reformen, at der kun er ét sted i reformen, hvor man tager hensyn til studerende med et handicap, nemlig det afsnit, som vi har været inde på så mange gange i løbet af debatten, altså den del af reformen, der handler om, at man kan få 1 års ekstra SU, hvis man starter inden for 2 år efter endt ungdomsuddannelse. Man kan jo sige, som jeg også sagde før, at der måske er nogle andre grupper, som også vil blive ramt af den her SU-reform. Det er en debat, vi har taget mange gange, og en debat, som jeg tror vi kommer til at tage igen, nemlig om reformen på andre måder rammer socialt skævt. Men jeg skal nok i dag holde mig til bare at snakke om det her hjørne. Hvis man sover 16 timer i døgnet, eller hvis man er 3 timer om at stå op, er der mindre tid tilovers til studiet. Det synes jeg er helt logisk. Hvis man skal klikke på hvert eneste bogstav med musen på et skærmtastatur, tager det meget lang tid at skrive en rapport. Det skal altså også være muligt for de unge, som har de her forudsætninger, at tage en uddannelse, selv om de ikke kan gennemføre på normeret tid, og SU-reformen strammer jo meget op her. Det her gælder især også i forhold til den regel, der handler om fremme af en aktiv studiekultur, som jo i praksis betyder, at man skal tilmeldes fag og prøver svarende til et helt studieår, altså 60 ECTS-point. I dag er der rigtig mange unge med en kronisk sygdom eller et handicap, som klarer sig gennem deres uddannelse ved at tage 20 ECTS-point ad gangen. Jeg vil bare lige tillade mig at komme med et eksempel fra den virkelige verden. Det er desværre, kan man måske sige, ikke et tænkt eksempel. Det drejer sig om en pige på 22 år, som læser til it-ingeniør på Ingeniørhøjskolen i Aarhus. Hun er meget dygtig, hun er en velbegavet pige, og hun klarer sådan set sit studium rigtig godt, men hun kan bare ikke klare det på fuld tid, for hun er nemlig født med muskelsvind. Det betyder, at almindelige hverdagsgøremål som at stå op, gå i bad og tage tøj på kræver mange kræfter og tager meget tid. Det betyder også, at hun bliver langt hurtigere træt, end andre unge gør. Med den nye SU-reform vil det ikke længere være en mulighed for hende at gennemføre en uddannelse. Hun kommer til at miste sin SU, fordi hun ikke kan læse på fuld tid, og uden SU vil hun ikke have mulighed for at gennemføre sin uddannelse. I Enhedslisten synes vi, det skal være muligt for hende at gennemføre den uddannelse. Vi har diskuteret dispensation en hel del i dag, og det har jo også været interessant at diskutere de regler, men jeg vil bare sige, at den her pige jo ikke kan få dispensation, medmindre hendes sygdom bliver forværret. Det kan vi da ikke håbe at den gør; hun skal da have dispensation, selv om hendes sygdom ikke bliver forværret – den er der jo stadig væk. Så selv om de studerende med et handicap eller med en kronisk sygdom kan have nok så mange ønsker om en fremdrift eller en aktiv studiekultur, som det hedder i reformteksten, er det ikke sikkert, at de kan det. Med ordninger om fleksjob, som vi ikke rigtig har diskuteret i dag, anerkender vi jo herinde på Christiansborg, at mange mennesker ikke kan arbejde fuld tid, og med den nye reform af fleksjob mener partierne bag endda, at man skal kunne have et arbejde, selv om man har en arbejdsevne, som svarer til kun 2 timer om ugen. Hvorfor gælder den samme anerkendelse ikke, når det handler om uddannelse? Den unge, hvis fremtid højst sandsynligt er et fleksjob, har jo samme funktionsnedsættelse, når personen læser, som når personen kommer ud på arbejdsmarkedet. Man kan jo også tilføje, at med reformen, som indfører minifleksjob, er det en pligt for Folketinget at sikre, at det også bliver muligt for unge med et handicap at gennemføre en uddannelse – ellers bliver det rigtig svært at klare sig på arbejdsmarkedet. Hvis man har muskelsvind, er det jo ikke muligt at få et job som opfylder i Netto eller et andet fysisk krævende job. Så når vi i Enhedslisten fremsætter det her forslag, er det, fordi vi gerne vil sikre, at unge med en kronisk sygdom eller et handicap får mulighed for at tage en uddannelse. Vi ønsker et uddannelsessystem, der tager udgangspunkt i den enkelte elevs og den enkelte studerendes vilkår og muligheder. Derfor har vi fremsat dette forslag om, at studerende med kroniske sygdomme eller handicap skal kunne modtage SU, selv om de ikke lever op til de skrappe SU-krav. Vi er kede af, at forslaget ikke nyder opbakning. Vi glæder os selvfølgelig til udvalgsbehandlingen og er også glade for sympatien, men kunne ønske os, at der var handling bag den sympati. Til sidst vil jeg bare sige, da vi jo også har været inde på en snak om revalidering, at der altså ikke er lige vilkår i forhold til at være på revalidering og at være på SU. Når man er på revalidering, skal man aftale med kommunen, hvad for en uddannelse man gerne vil have. Når man er på SU, har man selv bestemt, hvad for en uddannelse man gerne vil have. Der er altså ikke lige vilkår. Der er forskel på rettighederne og på frihedsgraderne i det her. Derfor kan det ikke være en målsætning – det synes jeg nu heller ikke jeg har hørt – men vi skal jo sikre, at der er færre, der kommer på revalidering ved i stedet for at sikre, at de har gode forhold og kan tage deres uddannelse på SU, så de selv bestemmer, og også, så vi ligesom kan sende et signal til dem om, at de altså er studerende. Det er rigtigt, at vi på mange måder har en god sociallovgivning i Danmark, men når man går på en uddannelse, skal man altså ikke være under en sociallovgivning; så er man jo studerende, og det er, uanset om man har et handicap eller har en kronisk sygdom. Og derfor er det bedst, at man får SU. Vi har haft den samme diskussion om den særligt tilrettelagte ungdomsuddannelse, hvor de unge jo får kontanthjælp eller førtidspension. Men vi synes i Enhedslisten, at der er en selvstændig pointe i, at når man er elev eller studerende, er man elev eller studerende, og så er man en del af uddannelsesverdenen, også når det kommer til overførselsindkomsten. Tak.

Svar:  Jeg tror bare, jeg vil stille et enkelt spørgsmål. Her kunne jeg, med risiko for, at vi kommer ind i sådan en form for dobbelthumanisme fra Enhedslistens side, i den her debat, hvor vi nu har hørt muskelsvind blive nævnt mange gange som eksempel, da godt tænke mig at spørge ordføreren: Hvor stor tror ordføreren egentlig procentdelen er af folk med en diagnose som muskelsvind, som enten ikke får en pension, eller som ikke er tilkendt revalidering, og som så vælger at tage en uddannelse? Altså, hvor mange taler vi om her? Mit bud er, at rigtig, rigtig mange af dem, der har fået diagnosen muskelsvind, vil være at finde under sociallovgivningen. Så jeg har rigtig, rigtig svært ved at forstå, hvorfor man – både som ordfører på talerstolen og i sine korte bemærkninger – lægger så megen vægt på lige det fænomen. Jeg tror, jeg ville finde på noget andet, hvis jeg var i ordførerens sko. Tak.