Kommentar:  Ja, jeg er også en af dem, der ser frem til debatten om perspektiv- og handlingsplanen for ligestilling hvert år. Det gør jeg, fordi ligestillingspolitikken ligger SF meget på sinde og har høj prioritet hos os og er et område, hvor vi nok synes, at den konkrete indsats fra regeringens side lader meget tilbage at diskutere, om jeg så må sige, for det er jo sådan, at man godt vil snakke ligestilling i regeringen, men ministeren afviser jo fuldstændig i perspektiv- og handlingsplanen at skride til lovgivning på det her område. Det er ikke sådan, at jeg vil kritisere nogle af de fokusområder, der er i rapporten, for jeg synes, det er nogle glimrende fokusområder, som jeg fuldt ud kan tilslutte mig alle som et, men når man læser rapporten, synes jeg, at den glimrer ved de konkrete initiativers fravær, i hvert fald hvis vi skal hæve os lidt op over kampagneplanet og annonceplanet. Lad os tage fat i for eksempel den med barslen, som vi har diskuteret lige så længe, havde jeg nær sagt, vi har haft et arbejdsmarked, hvor kvinder var stærkt repræsenteret, og vi i de seneste år også her i Folketinget også har diskuteret barselorlov igen og igen. Jeg kan jo se af perspektiv- og handlingsplanen, at ligestillingsministeren rent faktisk godt kunne tænke sig, at mænd ville tage noget længere barselorlov, og at der i hvert fald ikke var de barrierer, som der i dag er i forhold til at tage barselorlov. Der er rigtig mange fædre, der nærer et oprigtigt ønske om at kunne tage mere barselorlov sammen med deres børn, men kulturer på arbejdspladsen, kvinderne, som sætter sig på hele barslen, og de normer og strukturer, der er i samfundet, forhindrer det. Og alligevel er regeringens bedste bud at nedsætte dette panel blandt andet Vi hører fra fru Karen Jespersen, som læser Venstres ordførers tale, at det er utrolig vigtigt, at valgte parlamentarikere ikke blander sig i barselorloven her til lands. Nu må jeg bare lige påpege, at når vi overhovedet har de barselrettigheder, vi har, er det netop, fordi vi som Folketing, som lovgivere har været inde at lovgive på det her område. Jeg er også nødt til at sige, at når man i Norge og Sverige og Island har parlamentarikere, der har blandet sig i det her område med meget, meget fine resultater i forhold til at få fædre til at tage en længere barselorlov, er det jo, fordi man har vurderet, at de pågældende landes parlamenter og parlamentarikere rent faktisk havde noget at skulle sige på det her område. Og jeg synes altså, det er noget af en kortslutning at påstå, at det her er det ypperste, man kan, nemlig at nedsætte et panel. Vi foreslår igen og igen, at vi skal øremærke 12 uger af barselorloven til fædrene, fordi det er det eneste, der reelt kan bryde de fastlåste strukturer på arbejdsmarkedet, der gør, at fædrene afskæres fra at holde barselorlov. Så har vi diskuteret kvinder i bestyrelser og mænd i bestyrelser i meget lang tid, og det virker jo reelt også, som om den problematik er gået op for ligestillingsministeren og for regeringen, men hvorfor er det så, at regeringen ikke aktivt ønsker at påvirke udviklingen? Man folder hænder og håber på, at udnævnelsen af nogle ambassadører vil være tilstrækkelig til at gøre en forskel. Det er også meget sympatisk, at man udnævner de her ambassadører, men det er måske også en smule naivt. Når bestyrelsesposter skal besættes, viser det sig igen og igen, at man vælger kandidater, som i forvejen findes i ens – jeg havde nær sagt – mandenetværk, og som ligner en selv, og når man er mand, så er det mest mænd, der ligner en selv. Derfor bliver det i dag sådan, at velkvalificerede kompetente kvinder overses i en helt urimelig grad. Vi er nødt til at gå skridtet videre end bare at tale om det her problem, hvis vi vil ændre tingenes tilstand. Vi er, som ministeren ved, ikke blege for at foreslå, at vi over en 4-årig periode skal have en målsætning om, at der i de børsnoterede virksomheders bestyrelser skal være mindst 40 procent af hvert køn. Det er jo interessant, hvordan borgerlige regeringer i hele Europa også følger den her strategi. Jeg kunne også godt tænke mig at tage fat i den del af perspektiv- og handlingsplanen, som meget, meget kort berører ligelønsspørgsmålet. Her synes jeg måske, vi i særlig grad i år skulle få nogle konkrete initiativer fra ministeren, fordi vi jo sidste år har fået resultaterne fra en lønkommission, der klart viser, at i det her land kan kvinder godt uddanne sig til viden, men de kan ikke uddanne sig til penge, i hvert fald ikke, hvis man tager en mellemlang videregående uddannelse som kvinde. Hvis man læser kapitel 8 i Lønkommissionens rapport, kan man tydeligt se, at vi har et stort problem med vores ligelønsbegreb, og fra mange steder i Europa peges der på, hvordan man kan arbejde med et andet ligelønsbegreb og en ny måde at tale om ligeløn for arbejde af samme værdi på. I SF ser vi gerne en ny ligelønslov, der skal sikre lige løn for lige arbejde. Det kunne godt virke som sund fornuft i de flestes ører, her mange, mange år efter at vi har fået en ligelønslov i Danmark, men det virker ikke rigtig på regeringen, og der sker ikke noget konkret på området. Man har igen og igen sagt, at det må være op til den enkelte at sikre sig den løn, man i og for sig kunne fortjene på arbejdsmarkedet. Vi synes, det er påfaldende, at man igen her i perspektiv- og handlingsplanen for 2011 ikke i højere grad tager fat på det her problem. Men jeg har som sagt glædet mig til den årlige debat, for det er for sjældent, at vi har de debatter her i Folketingssalen. Det har vi selvfølgelig ikke, fordi regeringen ikke er interesseret i, at det overhovedet er noget, vi skal diskutere i den her Folketingssal, eftersom det meget klart står i indledningen, at det ikke skal overlades til lovgiverne at lave ligestillingspolitik. Det, jeg godt her på falderebet kunne tænke mig at spørge ministeren om, er: Giver det nogen mening, at vi står her og diskuterer ligestilling som den lovgivende forsamling, når vi altså ikke må have lov til at lovgive på ligestillingsområdet? Tak.

Svar:  Jeg bliver simpelt hen nødt til at spørge ordføreren omkring det her med ligeløn. Vi har jo en ligelønslov i Danmark, det vil sige at man får lige løn for lige arbejde. Det, ordføreren påpeger, kan jeg forstå, er, at nu skal man have samme løn for arbejde af samme værdi. Så kunne jeg godt tænke mig at spørge, hvordan man værdisætter arbejde. Jeg har både brug for skraldemanden og lægen, så for mig har det for så vidt samme værdi, især fordi jeg måske ikke går så meget til lægen lige for tiden, og det så kan være, at skraldemanden er vigtigere for mig. Hvordan værdisætter man forskellige typer af arbejde?