Kommentar:  Der bliver stillet mange spørgsmål, men jeg er glad for, at herre Lars Løkke Rasmussen ikke indledte med det der rituelle om, at der nu ikke svares på spørgsmålet, for det gøres der jo. Og det står lysende klart, at dem, der ikke svarer på spørgsmålene sådan i offentligheden – det behøver ikke at være her i Folketingssalen – er Venstre, som nægter at give svar på noget som helst; det være sig skattepolitik, sundhedspolitik, kontanthjælp, og jeg kunne blive ved. Der er rigtig mange ubesvarede spørgsmål. Herre Lars Løkke Rasmussen indledte lidt med at snakke om, hvordan det står til i forhold til de kommunale serviceudgifter og ansatte. Og det er jo rigtigt, at vi var nødt til at lave en temmelig hård opbremsning, efter at først herre Anders Fogh Rasmussen og så herre Lars Løkke Rasmussen havde været ved roret. For dengang var det jo sådan, at budgetterne ikke blev overholdt, og det vil sige, at i årene omkring 2009 var der virkelig mange ansatte i den offentlige sektor. Men når vi så starter noget nyt, som vi jo har gjort, nemlig begynder at overholde budgetterne, så er det klart, at når man ikke har kunnet holde budgetterne igennem rigtig mange år og simpelt hen bare har brugt løs – jeg tror, der var et år, man brugte 5 milliard kroner for meget ud over det, der var budgetteret – ja, så bliver det selvfølgelig en nedgang. Det understreger også, hvor vigtigt det er, at man år for år overholder sine budgetter. Det ville egentlig klæde herre Lars Løkke Rasmussen, når han nu selv har rejst den her diskussion, at anerkende, at de år, som der måles på, blandt andet de her år omkring 2009, er de år, hvor vi har de høje tal, fordi det ikke lykkedes den tidligere borgerlige regering at overholde sine egne budgetter. Det er grunden til nedgangen. Hvad angår nulvæksten, betyder den jo også, at man ikke kan have det antal offentligt ansatte, som man har i dag. Jeg forstår godt, man kan gå ind for nulvækst, og at man gerne vil bruge alle pengene på skattelettelser til de rigeste, det er jo fair nok, det er et synspunkt, som Venstre længe har haft. Men hvorfor er det, at Venstre ikke stille og roligt vil indrømme, at hvis man har nulvækst, har man et stort problem, når man samtidig siger, at man vil udvide den offentlige sektor? Hvis man gerne vil udbygge vores sundhed, må man spare på andre områder. Så var der det med udviklingsbistanden, men det må jeg ikke for formanden. Det håber jeg vi kan tage igen bagefter.

Svar:  Jeg vil gerne svare på det sidste spørgsmål. Hvorfor vil vi ikke indrømme det ene og det andet? Fordi det er forkert, fordi et udgiftsstop sådan set betyder, at de offentlige udgifter kommer til at vokse år efter år med det, som lønningerne stiger og inflationen stiger. Så alene derfor er det forkert, og dertil kommer jo så spørgsmålet om, hvorvidt man har viljen og evnen og modet og ambitionen til at ælte dejen rundt, altså bruge mere et sted for at bruge mindre et andet sted. Det er jo sådan set derfor, at jeg spørger, om regeringen har tænkt sig virkelig at gøre alvor af den her ambition om at bruge 3,6 milliard kroner mere på udviklingsbistand, for så skal de penge jo findes, og så kan de penge da i hvert fald ikke bruges et andet sted. Det kan de jo ikke. Det er jo også derfor, at jeg helt åbent siger til danskerne, at vi er indstillet på at spare 2,5 milliard kroner i udviklingsbistand. Det vil stadig væk sikre, at Danmark er i topfem, og det frigør 2,5 milliard kroner, som kan bruges på andre områder. Sådan hænger det jo sammen. Vil man noget mere et sted, må man noget mindre et andet sted. Det er lidt tankevækkende også efter i dag, at nu har jeg spurgt statsministeren om, hvad der skal ske for at få færre på overførsler? Hvad skal der ske for at give skattelettelser i bunden? Hvad skal der ske for at fremme patienternes rettigheder? Hvad skal der ske med kræftpatienterne? Hvad skal der ske med at opfylde det her løfte, man gav, som endda overlevede som et af meget, meget få løfter? Altså, det der løfte om, at alle kommuner skulle have flere penge, overlevede jo i hvert fald ikke. Man skrev ud til samtlige landets borgmestre, udregnede kommune for kommune, hvor mange flere penge de ville få. To tredjedele af dem fik færre. Det løfte, som overlevede, om, hvornår man ville indfri det, og der er jo ikke klare svar på noget af det hele. Så jeg tror sådan set, at jeg trækker mig her og lader være med at stille yderligere spørgsmål. Det tjener egentlig ikke noget formål. Jeg har i dag gjort rede for,  (Tredje næstformand  (Lone Loklindt): Tiden er altså også gået.) at vi vil tage et opgør med den lønstigning, regeringen har givet til flygtningefamilierne. Vi vil rulle de lønstigninger tilbage, man har givet til kontanthjælpsfamilierne. Vi vil lette skatten i bunden. Vi vil give danske kræftpatienter nogle bedre patientrettigheder ved at give dem en patientansvarlig læge. (Tredje næstformand  (Lone Loklindt): Så er tiden også gået.) Vi vil give alle landets patienter bedre rettigheder ved at gennemføre det udvidede frie sygehusvalg. Og over for det står der altså en statsminister, som bryster sig af opnåede resultater – og al respekt for det – og som har en løs påstand om, at nu skal vi videre. Vi kan ikke få at vide hvorhen.