Kommentar:  Jeg synes da, det er fair nok, hvis Venstre har ændret holdning i den her sag. Jeg kan ikke svare så meget andet, Venstre har jo tydeligvis ændret holdning. Jeg ærgrer mig bare over, hvis man ikke helt kan regne med Venstre i de her diskussioner, for Venstre har jo også indgået et forlig. Jeg synes jo, at hvis der er en afgift, man vil ændre, og man i øvrigt stadig væk har de samme energi- og klimapolitiske mål, må man jo komme og fortælle, hvordan det så skal finansieres, og det vil jeg så gentage. Jeg beklager, hvis herre Lars Løkke Rasmussen synes, det er forkert at invitere ham til et møde, altså ikke hos mig, men hos den relevante minister, for det er jo det, det handler om. Er man i en aftale, som Venstre er, og siger man i øvrigt ja til, at den aftale vil man gerne fortsat være en del af, så har man jo altid adgang til at fortælle det, hvis man ikke bryder sig om måden at indrette afgiften på. Så må man jo fortælle, hvordan man så ellers vil gøre det. Det, jeg hører, desværre, er, at Venstre prøver at opfinde nogle nye argumenter og ikke giver særlig gode forklaringer på, hvordan man så vil finde pengene på det her område. Men igen skal jeg sige, at vi er helt åbne, og at vi gerne vil diskutere det her spørgsmål med Venstre, for Venstre har jo selv været med til at sætte de her målsætninger vedrørende klima- og energi.

Svar:  Jeg vil gerne kvittere for åbenheden. Altså, det er da så åbent, som det kan blive. Der er stort set ikke noget indhold i de sætninger, der kommer ud af munden på statsministeren, andet end nogle selvfølgeligheder. Jeg står her som Venstres formand og vedkender mig, at vi har lavet en aftale. Det er en meget, meget ambitiøs aftale med en målsætning om at reducere dansk CO 2 -udslip med, er det 34 pct.? – langt over europæisk standard. Regeringen har så i øvrigt en ambition nu, der rækker videre, og det er en ambition, der er aftalt i en verden, som på det par år, der er gået, sådan set har forandret sig. Det må statsministeren da forholde sig til. Vi gjorde os da nogle overvejelser om, hvad en tønde råolie kostede, og hvad CO 2 -kvoterne i EU kostede, og de forudsætninger er jo fuldstændig faldet fra hinanden, desværre. Og det betyder jo altså, at en ganske almindelig dansk familie, der får fjernvarme, og som havde udsigt til at få en ekstraregning på 1.300 kroner, nu får en på 3.500 kroner Det betyder, at min gode gartner fra Fyn, som i 2012 havde udsigt til at betale 12.000 kroner per medarbejder i PSO, nu skal betale 45.000 kroner Det betyder, hvis man skal tro den rapport, der er lækket, og som først offentliggøres i morgen, at vi taler om 5.000 tabte danske arbejdspladser. I stedet for står statsministeren bare og holder et foredrag om, at man aldrig nogen sinde må skifte holdning, når forudsætningerne ændrer sig – og det skulle komme fra statsministeren. Lad mig lige repetere: dagpengereform, efterløn, betalingsring, tvungen fædreorlov, en uendelig liste af holdningsændringer, hvor den eneste forudsætning, der har ændret sig, er, at statsministeren er blevet statsminister. Her snakker vi om nogle reelle forudsætninger, der har ændret sig, og det, jeg spørger til, er: Er regeringen indstillet på at genforhandle det her? Og det kan jo ikke handle om, at man så bare kræver pengene ind andre steder. Det bliver jo nødvendigvis nødt til at handle om, at man også diskuterer ambitionsniveauet og tidsplanen. Er det i den situation, Danmark er i, hvor arbejdspladserne forsvinder til udlandet, fornuftigt fortsat at have en ambition, der hedder 34 procent i 2020, eller skulle man være lidt mere langmodig af hensyn til danskernes privatøkonomi, af hensyn til vores virksomheder, af hensyn til arbejdspladserne?