kardosdrur/folketinget-discussions huggingface dataset:
Kommentar:  Men det er jo lidt utroligt, at finansministeren kan blive ved med at svare udenom. Michael Ziegler, som er konservativ borgmester i Høje-Taastrup Kommune, har sagt, at hvis kommunerne skal finde flere penge, ud over hvad de allerede skal finde for at dække de områder, der presser sig på lokalt, så bliver der tale om rå besparelser, rå besparelser, på servicen. Det er, ligesom om at finansministeren lever i sin egen verden. Jeg er godt klar over, at det er meget tykke mure, der er ovre i Finansministeriets røde bygning engang imellem, men hvordan kan finansministeren mene, at det her er en klagesang fra kommunerne? Og vil finansministeren sikre, at den øvelse, man nu har gang i, som ikke bare gælder 2016, hvor opgaven jo er enorm, men som også gælder 2017, 2018, 2019, 2020 og så videre, ikke forplanter sig og bliver til egentlige velfærdsforringelser i kommunerne for børn, for ældre, på områderne for forebyggelse og på den sundhedsdel, som ligger i kommunerne, og andre af de kommunale velfærdsområder?

Svar:  Jeg skal da ikke skjule, at den opgave, vi står over for, bliver en kæmpe udfordring for det danske samfund. Jeg er bare nødt til at slå fast, at der jo ikke findes nogen nemme løsninger på det, vi er ude i her. Der bliver skabt et billede af, at man kan løse udfordringen ved bare at tage nogle penge et eller andet sted, men det kan vi ikke. Vi har kun de penge til rådighed, som danskerne har betalt i skat, og dem kan vi kun bruge en gang. Derfor er jeg jo nødt til at sige, at rammerne for den offentlige økonomi ligger fast med finansloven for 2016 og med de aftaler, der er indgået med kommunerne og regionerne. Derfor bliver der jo en opgave i at få enderne til at holde sammen, Men den samme opgave har vi jo i staten, og det var sådan set det, der også var en af mine pointer deroppe: Den, det først rammer, er staten. De ting, som kommunerne taler om, de mange mennesker, der kom her i slutningen af året, er jo nogle, der først senere vil overgå til kommunerne. Så vi har altså tid til at forhandle, hvordan vi gør det billigere, og hvordan vi finder nogle varige løsninger på de her ting. Men vi nødt til at tage tingene i den rigtige rækkefølge. Den rigtige rækkefølge er at begrænse tilstrømningen og se på, om vi kan gøre det billigere, og så drøfter vi i maj og juni måned de økonomiske rammer for kommunerne.
Kommentar:  Incitamentet til at blive færdig inden for normeret studietid er der jo, al den stund SU’en følger den normerede studietid. Der er det så, vi har sagt, at hvis der er nogle, der har mulighed for at blive færdige før, har lyst til de ekstra sommerskoler, eller hvad det måtte være, så skal de belønnes for det. Men hovedreglen er selvfølgelig, at vi går ud fra, at man afslutter sin kandidatuddannelse inden for de 5 år, den er normeret til. Så bliver der spurgt til, i hvilket omfang det her kommer til at ske. Det er korrekt, at der i dag ikke er særlig mange, der benytter sig af det. Derfor giver det mening at få de her arbejdsgrupper til at kigge på, hvad vi kan gøre for at fremme, at flere får den mulighed. I regeringens oplæg og i forberedelsen til SU-reformen har vi et estimat om, at det er et sted mellem 3 og 5 procent, men vi synes bestemt også, det er værd at kigge på det og at honorere de ekstra ihærdige. Det hører jeg ligesom at Socialdemokraterne i hvert fald ikke er imod, og at de også er interesseret i, at vi arbejder for, at vi gør en hel del for, at vi får flere til at afslutte inden for normeret studietid, og det synes jeg faktisk regeringens SU-reform lægger op til.

Svar:  Spørgsmålet lyder: Hvorfor vil ministeren straffe unge på videregående uddannelser, der bliver udsat for en social begivenhed eller sygdom, tager uddannelsespraktik i en virksomhed, dumper til en eksamen med videre, så de ikke kan færdiggøre deres uddannelse ved hjælp af det ekstra SU-år?
Kommentar:  Jeg kan ikke lade være at notere mig, at jeg synes, at Dansk Folkeparti bruger uforholdsmæssig meget tid på at fantasere om det samarbejde, Socialdemokratiet og SF skal have med Enhedslisten. Altså, vi er selvfølgelig rigtig glade for, at Dansk Folkeparti nærmest tager det for givet, at vi vinder valget. Det er jo ikke sikkert endnu, der skal kæmpes for det, men det takker vi da gerne for. Men måske skulle Dansk Folkeparti spare nogle af sine mange kræfter til at indfange herre Per Ørum Jørgensen fra Kristendemokraterne. Jeg kan forstå, at der er rimelig store problemer med at forhandle med ham, så man skulle måske koncentrere sig om sine egne problemer i stedet for at fantasere de problemer, vi vil få. Nu ved jeg jo, at Dansk Folkepartis ordfører, herre Hans Kristian Skibby, også har børn i folkeskolen, ligesom jeg har, og derfor tror jeg også, at det vil bekymre Dansk Folkepartis ordfører, når man her den 21. maj i Berlingske Tidende kunne læse: En folkeskole i verdensklasse. Det lyder smukt, men er langtfra realistisk, når skolerne vender hver en krone og nedlægger lærerstillinger på stribe. Det mener flere fagfolk, der understreger, at de mange lærerfyringer, som landets skoleledere venter i det kommende skoleår, vil gå ud over elevernes faglighed. Er Dansk Folkeparti ikke bekymret over, at man presser folkeskolerne så meget?

Svar:  Jo, det er vi bestemt, og det er også derfor, vi arbejder indædt på at sørge for, at der er så få socialdemokratiske borgmestre som overhovedet muligt i Danmark. Altså, i det område af landet, hvor jeg kommer fra, Horsens, har vi socialdemokratisk styre – det er der, jeg er valgt – og vi har det også i Odder, og det er nogle af de kommuner, hvor man har valgt at nedlægge skoler og plejehjem. Der, hvor jeg kommer fra, der, hvor jeg bor – i Hedensted Kommune – har vi ikke lukket plejehjem, og vi har ikke gået ud og lavet dramatiske fyringsrunder og så videre, sådan som herre Rasmus Prehn siger. Nej, det, der er det grundlæggende, er selvfølgelig, at der er styr på økonomien, både den nationale økonomi og selvfølgelig også kommunernes økonomi. Derfor er det vigtigt, at kommunerne ved, hvor mange penge de har til rådighed. Det ved de ud fra, at vi hvert år laver en økonomiaftale mellem KL og de 98 kommuner og så med de til enhver tid siddende ministre. Det synes jeg egentlig er en sund måde at gennemføre de her ting på, så derfor vil jeg sige til herre Rasmus Prehn, at jeg selvfølgelig anerkender, at det er vigtigt, at vi har gode folkeskoler, men forudsætningen for det er altså også, at vi har en rigtig god og bæredygtig økonomi.
Kommentar:  Jeg kan godt forstå, at fru Annette Lind føler sig lidt ramt, når man siger københavneri, specielt når der i valgkampen er blevet sagt en masse andre gode ting, synes vi. Så synes jeg også, man skal stå på mål på for det. Derfor synes vi ikke, der er brug for en kommission til lange udredninger på det her område. Kernen i det her forslag er, at når man i forvejen har en sag oppe at vende om, at man skal effektivisere og rationalisere og lægge om, hvilket jo kan være udmærket, for at bruge pengene bedst muligt, skal man netop sørge for at placere arbejdspladserne uden for København. Det er sådan set at tage konkret stilling i de enkelte sager. Vi har jo omtalt jordbrugskommissionssagen flere gange. Der er ikke brug for at skabe yderlige kommissionsarbejde på det område. Det kræver blot handling. Vi synes så, regeringen handlede forkert. Vi ville have handlet anderledes, vi ville nemlig have placeret det uden for København.

Svar:  Vil ordføreren ikke give mig ret i, at en udkantskommission netop har til formål at analysere regional udvikling og udarbejde forslag til spredning af økonomi, vækst og offentlig service, der jo netop kommer landdistrikterne til gode? Hvorfor vil man det i dag, når man ikke ville det for 1 år siden?
Kommentar:  Jeg er sådan set ikke uenig i, at vi fra Folketingets side har gjort rigtig meget på det her område. Udfordringen er jo, at det ikke virker sådan i praksis ude i kommunerne, og det er derfor, at vi gang på gang ser, at anbragte børn anlægger sager mod kommunerne og endnu en gang oplever et svigt, når de ikke får medhold i, at de er blevet svigtet igennem deres opvækst, fordi man ikke havde taget nogen forebyggende initiativer og heller ikke havde sikret overgangen til voksenlivet. Derfor vil jeg spørge ministeren om, hvordan ministeren mener at kommunerne bedst kan sikre den overgang for anbragte børn. Hvornår skal man sætte ind? Skal man sætte ind tidligere end ved 16 år? Hvad skal de helt klare mål være? Hvilke tværfaglige sektorer skal med indover? Og hvordan sikrer man den helhedsorienterede indsats for netop anbragte børn? Vi ved, at flere anbragte børn også bliver hjemløse, og vi ved, at mange anbragte børn har forsøgt at tage livet at sig selv, så derfor skal vi jo styrke den her indsats. Der skal måske netop tages nogle initiativer i forhold til det her med, hvordan vi så sikrer, at vores intentioner herinde i Folketinget bliver gennemført hundrede procent ude i kommunerne.

Svar:  Der er sket rigtig mange gode ting med både Barnets Reform, forebyggelsespakken og ikke mindst anbringelsesreformen, men jeg tror også, at vi kan blive bedre. Samtidig er det vigtigt at sige, at det, der sker ude i kommunerne, ikke kun er skidt. Jeg er faktisk helt overbevist om, at der også er kommuner, hvor det fungerer rigtig godt med overgangen, og hvor man virkelig formår at støtte den unge, og det fortjener også at blive sagt højt. Når jeg så får spørgsmålet: Er der noget, man kan gøre? tænker jeg, at noget af det, man i hvert fald kunne gøre, kunne for eksempel være at styrke plejefamilieområdet.
Kommentar:  [Lydudfald] er enige om, hvem der kan resocialiseres, og hvad begrebet resocialisering dækker over. Men når nu herre Rune Lund står og påtager sig rollen som den, der skal vurdere, om et menneske skal resocialiseres eller ej, så kan jeg jo kun forstå det på den måde, at herre Rune Lund ikke har tiltro til, at det er dommerne, der skal foretage den her vurdering. For forslaget her lægger jo netop op til, at retten  kan  idømme et opholdsforbud. Så skal jeg opfatte det her således, at herre Rune Lund ikke har den tiltro til dommerstanden i Danmark – altså at de er i stand til at vurdere, om et menneske, et bandemedlem, kan resocialiseres eller ej og dermed skal idømmes et opholdsforbud eller ej?

Svar:  Det, som domstolene skal tage stilling til, er, om der er en konkret fare for, at man begår kriminalitet igen eller er farlig for det kvarter, man måtte blive sendt tilbage til. Og der vil det ifølge konventionen og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol være sådan, at man ud fra en proportionalitetsvurdering kan gå ind og se på, om vedkommende kan idømmes sådan et opholdsforbud. Det, som er problemet med lovforslaget her, er, at det jo er fuldstændig uklart, om man har tænkt sig, at lovforslaget skal læne sig op ad den praksis og den europæiske menneskerettighedskonvention, fordi man jo skriver, at man i al almindelighed skal give det her opholdsforbud. Det er jo det, som Institut for Menneskerettigheder rejser i sit høringssvar, altså at det er fuldstændig uklart, hvordan loven skal forstås. For på den ene side siger man, at det skal være i al almindelighed, og på den anden side siger man, at der skal laves en konkret vurdering. De to ting hænger simpelt hen ikke sammen. Men jeg har til gengæld fuld tillid til domstolene, altså til, at de dømmer i forlængelse af det, som er den europæiske menneskerettighedskonvention, og det, som er domspraksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Så der har jeg fuld tillid. Men det her lovforslag er noget makværk.
Kommentar:  Til at opretholde den danske retstilstand er det dansk politi og de danske domstole, som er inde over. I det forhold, som vedrører forældres ansvar for at opdrage deres børn til at blive gode samfundsborgere, overlader jeg det altså til forældrene at tage fat i den sag. Det er en stor pligt, som de alle sammen må tage på sig, og det er ligegyldigt, i hvilken relation det er, så har forældre en pligt over for deres børn.

Svar:  Jeg forstår, at ministeren ikke er fløjtende ligeglad med, hvem der blander sig. Skal jeg stadig forstå det sådan, at ministeren mener, at det er de danske myndigheder og ikke forskellige trossamfund, der skal ind og løse konflikten og stoppe skyderierne i København?
Kommentar:  Der er ikke stillet ændringsforslag. Der er ingen, der beder om ordet. Vi går til afstemning om lovforslagets endelige vedtagelse.

Svar:  Der kan stemmes. Afstemningen slutter. For stemte 105 (V, S, DF, SF, KF og RV), imod stemte 2 (EL), hverken for eller imod stemte 0. Lovforslaget er vedtaget og bliver sendt til statsministeren.
Kommentar:  Jeg kan godt forstå, at man også som ordfører kan være utålmodig, men vi har fået en ny regering, og det vil sige, at den gamle regerings plan, som man jo ikke kunne få bred opbakning til, kommer jeg ikke til at hive op af skuffen igen. Vores ambitioner er større. Vi vil have et sundhedsvæsen, som gør op med den helt urimelige ulighed i sundhed, vi har i dag, og som langt bedre end det, den tidligere regering ville, sikrer, at vi får skaffet nogle flere kolleger til vores medarbejdere, som løber for stærkt i dag, så de får mere tid til at være der for deres patienter.

Svar:  Det korte spørgsmål må så være: Hvornår kan vi så forvente at vi bliver indkaldt til de forhandlinger? For vi vil da selvfølgelig gerne være med i en aftale.
Kommentar:  Jamen jeg er utrolig glad for, at herre Lars Løkke Rasmussen lytter til de gode råd, han får. Det håber jeg også at han vil gøre fremadrettet. Men jeg tror også, at det er vigtigt at få slået et par ting fast, og det er vel, at sigtet med den her spørgetime – det synes jeg også vi har diskuteret i lang tid – er at få en overordnet principiel debat om aktuelle politiske emner mellem oppositionens leder og så mig som statsminister. Det synes jeg er vigtigt. En debat om en dato eller et spørgsmål om, præcis hvor mange penge der bliver brugt på et givent område, mener jeg egentlig falder uden for den debatform, som vi har aftalt. Derfor vil jeg opfordre til, at man, hvis man gerne vil vide en specifik dato, stiller et skriftligt spørgsmål. Det har man så også gjort. Jeg vil også godt understrege, at der, når det drejer sig om regeringens interne beslutningsproces, vil være spørgsmål, som jeg af principielle grunde vil afholde mig fra at gå i detaljer med. Og jeg har egentlig en fornemmelse af, at hvis nu det var sådan, at herre Lars Løkke Rasmussen stod her, hvor jeg står, ville han svare nogenlunde det samme, for det at diskutere regeringens interne beslutningsproces er vel egentlig ikke noget, man er forpligtet til at gøre her i Folketinget.

Svar:  Når jeg gerne ville have det svar, var det jo for at bruge det som afsæt til at få en principiel debat omkring mådehold i forvaltningen af offentligt forbrug et cetera Men det kan jeg jo så ikke få, og det beklager jeg meget. Jeg konstaterer så bare, at hvad enten man spørger skriftligt eller man spørger mundtligt – og endda ad mange omgange – så kan man ikke få noget svar på det; statsministeren ønsker at forholde sig tavs med hensyn til, hvornår statsministeren har vidst, at det her område skred med et milliardbeløb. Men lad os da så vende os til noget andet, som jeg synes er af principiel karakter, og som i virkeligheden handler om det kollegiale samarbejde her i Folketinget, altså hvordan vi passer på hinanden eller ikke passer på hinanden. Jeg har jo noteret mig, at der har været en sag i relation til tidligere formand for Dansk Folkeparti, fru Pia Kjærsgaard, hvor hun øjensynligt – sådan har det i hvert fald været fremstillet – på den måde, PET har forvaltet sit arbejde på, har været tænkt afskåret fra at passe sit parlamentariske arbejde og foretage et besøg på Christiania. Den del af det forstår jeg nu undersøges. Men jeg vil da gerne spørge statsministeren, om statsministeren ud fra en kollegial betragtning synes, det er i orden, at justitsministeren øjensynligt bag ryggen på fru Pia Kjærsgaard har involveret formanden for Retsudvalget, en SF'er, i disse spørgsmål, og om statsministeren måske mener, at det ville være på sin plads, hvis justitsministeren gav fru Pia Kjærsgaard en undskyldning.
Kommentar:  Man får det indtryk, når man lytter til det opfølgende spørgsmål, at det, der ligger bag hele den her diskussion fra Venstres side, er en ret dyb frustration over, at tingene faktisk går fremad i dansk økonomi, hvilket jo er besynderligt. For det er jo ganske godt for rigtig mange ting i vores land, inklusive de mennesker, der nu finder et arbejde efter at have været arbejdsløse, dengang vi havde en Venstreledet regering. Den finanslovsaftale, vi indgik, var bestemt med til at skubbe på væksten i Danmark, ubetinget, som jeg også sagde i mit svar. Og den vækstpolitik, vi i øvrigt fører, ligger jo bare i forlængelse af de planer, vi har lagt – den 2020-plan, som er lagt åbent frem, og som alle og enhver kender. Man kender målsætningerne, og man ved, at regeringen løbende arbejder på at indfri målsætningerne. Det er simpelt hen bare det, der sker.

Svar:  Jeg tror, at det, der er afgørende, og det, som finansministeren kan være helt tryg ved, er, at vores ambitionsniveau, hvad angår væksten i Danmark, er højere end det, som regeringen repræsenterer. Vi mener ikke, at en vækst på 1,4 procent er nok. Det var derfor, vi havde et finanslovsforslag, der kunne skabe mere vækst og flere arbejdspladser end det, som regeringen endte med at aftale med SF og Enhedslisten. Så ethvert fremskridt i dansk økonomi glæder vi os alle over. Enhver, der kommer i arbejde, er et fremskridt, så lad os få mere af det. Derfor er det bare, det ærgrer mig, at finansministeren ikke vil svare på, hvorfor finansministeren nu vil være med til at tage nye tiltag, når finansministeren i december her i Folketingssalen sagde, at den finanslov, der var aftalt, var det, der var brug for i 2015 for at sikre en holdbar vækst.
Kommentar:  Ønskes afstemning om ændringsforslag nummer 1, tiltrådt af udvalget? Det er vedtaget. Jeg forslår, at lovforslaget går direkte til tredje behandling uden fornyet udvalgsbehandling. Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg det som vedtaget. Det er vedtaget.

Svar:  Er der nogen, der ønsker at udtale sig? Da det ikke er tilfældet, er forhandlingen sluttet, og vi går til afstemning.
Kommentar:  Ministeren behøver ikke for min skyld prøve at stå og blive polemisk om de her ting, for ministeren kan ikke på noget som helst tidspunkt have været i tvivl om – så vil jeg i hvert fald gerne bede ministeren om præcis at sige hvor og hvornår – at Venstre og jeg selv altid har holdt fast i, at hvis man skal stå til rådighed for arbejdsmarkedet, og det gør man, hvis man får sociale ydelser, så skal man også stå til rådighed for arbejdsmarkedet, og det betyder, at så skal man tage det arbejde, der ligger lige for. Men det ændrer bare ikke på den lidt større diskussion – og jeg går ud fra, at ministeren godt kan håndtere begge diskussioner på en gang – nemlig om at skabe et arbejdsmarked, hvor det altid kan betale sig at arbejde. Og det er der, jeg synes ministeren svigter.

Svar:  Jamen det er jo ikke mig, der blander det sammen, det er jo blandet sammen i dagens spørgsmål. For spørgsmålet er, om jeg synes, det er et større problem, at der ikke er tilstrækkeligt incitament til at arbejde, end at folk ikke står til rådighed i tilstrækkelig grad. Og der er det bare, jeg siger, at det jo er svært ikke at få den opfattelse, at det så er spørgerens synspunkt, at det er et større problem. Der er det bare, jeg siger, at for mig er det altså ikke sådan, at fordi man har et lille økonomisk incitament, så er det o.k. ikke at tage det arbejde, man kan få. Jeg siger bare, at jeg jo ikke kan efterlades med andet end den opfattelse, når der stilles et spørgsmål om, hvorvidt det egentlig er vigtigere at koncentrere sig om det med incitamenterne end det med rådigheden. Det, vi har gjort fra regeringens side, er så – og det er så til gengæld uomtvisteligt – at tilrettelægge arbejdet med en skattereform, som Venstre jo heldigvis er med i, og som gør, at der i dag og i de kommende år vil være stadig flere, som har en stadig større tilskyndelse til at arbejde. Og dermed har vi jo vist, at vi også tager den del af diskussionen alvorligt. Det kan man se på vores resultater.
Kommentar:  Tak for det svar. Man skal jo altid give regeringen en mulighed for at forbedre sig selv. Og det var sådan set indgangsbønnen ved det her spørgsmål: Altså at hvis man lige pludselig skifter mening og bliver klogere og går ind for permanent grænsekontrol, så skal man jo have muligheden for at sige det fra starten af. Men jeg vil egentlig tage udgangspunkt et lidt andet sted og komme med et citat: Det her bliver den sidste forlængelse, jeg gentager, det bliver den sidste forlængelse. Det er altså sagt af en Dimitris Avramopoulos, tror jeg han hedder – det er ret godt ramt, håber jeg – som er kommissær for blandt andet grænser. Det er en græsk kommissær, og det er jo så en henvisning til, at grænsekontrollen rundtomkring i Europa her inden for de næste 6 måneder skal bringes til ophør, hvis det står til Europa-Kommissionen. Et eller andet sted smerter det mig jo, at der skal sidde en eller anden græker nede i Bruxelles og bestemme, om vi må have danske politibetjente stående på grænsen til Tyskland. Altså, det må godt nok være os selv, der skal bestemme det. Det skal de ikke komme og belære os om. Det er møntet på den situation, at der står et EU-system, som siger: Inden for 6 måneder skal I altså stoppe med det her, I har gang i, I skal stoppe med at bestemme, hvad I gør ved jeres egne grænser og jeres eget land. Der skal vi nok bestemme for jer. Altså, hvad gør regeringen, hvis den situation pludselig opstår, at Europa-Kommissionen siger, at man ikke bare raslede med sablen, men det var fuldstændig oprigtigt ment, og nu skal I til at holde op med det? Vil regeringen så lytte til sit parlamentariske grundlag – der jo er meget klare i spyttet, må man sige – altså lytte til os, eller vil man ligge under for en eller anden græsk EU-kommissær?

Svar:  Jeg kan sige, at jeg havde et møde med den her græske kommissær så sent som sidste torsdag – og jeg begiver mig også sjældent ud i at sige hans efternavn, for det er ganske svært at sige. Men jeg sagde til ham, at han ikke kunne forvente, at vi sådan lige ophæver grænsekontrollen i Danmark, og jeg sagde også til ham, at vi lever i den virkelige verden. Vi lever ikke i sådan en eller anden juridisk fatamorgana-verden. Vi lever i den virkelige verden, og der må man altså tage hensyn til, om der er styr på de ydre grænser. Og det er der ikke, som det ser ud nu.
Kommentar:  Jamen det interessante er jo, at statsforvaltningerne anfører, at lige præcis børneloven, som den ser ud, er med til at optrappe konflikterne. Det synes jeg at den konservative ordfører skulle anerkende. Det er statsforvaltningerne, der påpeger, at her er der faktisk et konfliktområde, fordi en mand, der rettelig er biologisk far til et barn, ikke kan blive anerkendt som biologisk far, og at det i sig selv skaber nogle konflikter. Så det var måske lidt af et overkill, den konservative ordfører kom ud i. Men det, jeg vil høre, er, om den konservative ordfører i fuldstændig modstrid med Dansk Folkepartis og Liberal Alliances ordførere ikke vil være med til, at vi i Socialudvalget kigger på en beretning, der kan endevende hele området.

Svar:  Det kommer jo an på, hvad en beretning skal indeholde. Vi vil jo gerne være med til at kigge på det her område. Det tror jeg ikke at der er nogen partier der ikke gerne vil. Men jeg må også bare holde fast i, at for os er det med udgangspunkt i barnets tarv. Det er med udgangspunkt i at sikre en så tryg opvækst og en så god opvækst som overhovedet muligt. Jeg ser jo ikke det her beslutningsforslag som et, der tager hånd om børnene. Jeg ser tværtimod beslutningsforslaget som et, der potentielt risikerer at optrappe konfliktniveauet, og som spiller forældre ud mod hinanden. Det er både biologiske forældre, men også en eventuel stedforælder, der er kommet til senere. Jeg siger bare, at vi af hensyn til barnets tarv er betænkelige ved at gå ind og støtte det her beslutningsforslag. Men at kigge på en beretning afviser vi jo ikke. Vi er jo altid gode, konstruktive samarbejdspartnere.