Kommentar:  Jamen jeg tror bestemt ikke, man skal sætte lighedstegn mellem antallet af kroner og øre og kvaliteten alene. Men til gengæld må statsministeren også anerkende, at hvis man skal drive en god børnehave, koster det nogle penge. Og hvis vi vil have en ordentlig ældrepleje, som vi med åbne øjne vil sende alle til, også vores egne forældre og bedsteforældre, så koster det nogle penge. Det, jeg i virkeligheden synes er det største problem i den her diskussion, er, at vi har at gøre med en regering, der gør det til et spørgsmål om teknik. Det er et omprioriteringsbidrag; det kan man jo bare ændre på, hvis man ønsker det; det handler om udgiftslofter. Alt bliver til et spørgsmål om teknik. Men det er ikke det, velfærdssamfundet er, for det handler jo grundlæggende om, at når man er igennem en økonomisk krise og der er få penge at gøre godt med, så er det ikke dér, man kan lave de store velfærdsinvesteringer, men man kan holde hånden under velfærdssamfundet. Men når vi nu til forskel fra for bare få år siden er i en situation, hvor vi faktisk  har  et økonomisk råderum, hvor vi  kan  prioritere, hvorfor så prioritere velfærden ned? Hvorfor så overhovedet overveje at gå den vej at bruge det beskedne råderum til skattelettelser, når man som statsminister, som regering, som Folketing har muligheden for at bruge penge på det, vi er fælles om? Hvis jeg skal være ærlig, synes jeg ikke, alt i vores velfærdssamfund er perfekt. Jeg synes, at den gamle mand, der har knoklet og arbejdet hele sit liv, skal have en ordentlig ældrepleje, og at de børn, der vokser op i vores samfund, skal have de allerbedste forudsætninger for at gribe ud efter stjernerne i deres liv. Det tror jeg kræver, ikke teknik, men en reel politisk vilje til at prioritere det, vi er fælles om, nemlig velfærdssamfundet.

Svar:  Jamen det er jeg et hundrede procent enig i, og det er også derfor, vi ikke har en teknisk tilgang til det. Altså, den tekniske tilgang er jo den, fru Mette Frederiksen gør sig til fortaler for. Det er den, hvor vi bare lader ting blive, som de altid har været. Og hvis man først har fået en bevilling, har man også den bevilling næste år, og så bliver den fremskrevet med pris- og lønudviklingen, og sådan kører det bare – business as usual. At tage ejerskab og lave politik er jo at sige: Vi er nødt til at have det, man kunne kalde et udviklingspres på alle dele af den offentlige sektor, for at man alle steder i den offentlige sektor løbende tænker over, om man kan gøre det smartere. Jeg er nemlig enig i, at alt ikke er perfekt. Jeg kan da også komme i tanker om situationer, hvor sygefraværet er unødig højt, hvor personalefluktuationen er unødig stor, hvor der bruges for meget på bureaukrati og for lidt på kerneopgaver. Og det er da derfor, at vi har brug for at have det her pres, sådan at man alle steder gør alt, hvad man kan, for at oppe sig. Så skal den politiske diskussion jo stå på, hvordan det, vi så frigør der, de milliarder, vi frigør, skal bruges. Det kan vi rimeligvis få en stor diskussion om. Er de til sundhedsområdet? Skal de bruges til – hvad jeg blandt andet synes – at folk med små arbejdsindkomster i Danmark skulle have lov til at beholde lidt mere af deres lønindkomst selv, så engagementet, kan man sige, tilskyndelsen til at arbejde blev lidt større? Det er jo der, den politiske diskussion bør ligge. Men at have en stor ideologisk diskussion om, at kommunerne år for år skal levere det halve af det, vi siden engang i 1980'erne har arbejdet med i staten som den almindelige standard, forstår jeg ikke helt, det må jeg sige.