Kommentar:  Nu er der ikke nogen, der siger, at vi ikke kan støtte, at man skal samarbejde. Nu er det heller ikke Dansk Folkeparti, i hvert fald ikke endnu, der inviterer til forhandlinger og møder, det er trods alt ministeren. Derfor er det selvfølgelig ikke mig, der er den rette at spørge om det. Men vi har aldrig haft nogen intentioner om, at der er nogle, der ikke skal være med til forhandlinger og møder. Der er andre ting i det forslag til vedtagelse, som Dansk Folkeparti eller regeringen måske ikke har syntes om. Man kunne også vende det om og spørge: Hvorfor vil oppositionen ikke være på det forslag til vedtagelse, som vi har fremsat? Det kunne jo også have været meget oplagt at gøre det. Så vil jeg gerne anholde det, fru Pernille Frahm siger om kommuner og sådan noget. Det, jeg siger, er, at kommunerne altså har et stort ansvar, og kommunerne må også gerne nytænke og være med i nogle ting, lige så vel som staten må. Vi har ikke en bundløs kasse, vi kan tage af, og sådan forholder det sig nu engang. Så vil jeg altså også gerne lige slå fast med syvtommersøm, at det er sådan, at det er Dansk Folkeparti, som blandt andet var med til at sørge for, at det, der hedder Levende Musik i Skolen fik ekstra bevillinger, fordi vi mener, at børn og unges møde med musikken er så utrolig vigtigt. Det fik vi klaret i forbindelse med forrige års finanslov. I forbindelse med dette års finanslov var det så et spørgsmål om huskunstnerordningen, som Dansk Folkeparti også var med til at føre igennem. Så jeg synes, at vi har gjort rigtig meget for børn og unges møde med kulturen. Der er masser af udfordringer stadig væk, og dem tager vi gerne imod.

Svar:  Ja tak. Det er jo en svær tid lige nu for kulturen, og det er det jo, fordi vi har oplevet en udvikling, hvor mere og mere af det, kulturen skulle bygge på, bliver lagt over til private sponsorer. Og når finanskrisen så raser over landet, påvirker det selvfølgelig enormt, hvad der sker rundtomkring på vores kulturinstitutioner, hvad der sker i vores kommuner, hvad der sker på vores teatre, og hvad der i det hele taget sker på kulturområdet. Regeringen skal også i gang med at forhandle økonomi med kommunerne, og det vil betyde endnu flere stramninger i den kommende tid udeomkring lokalt. Så vi kan forudse, at der bliver en kæmpe debat ude lokalt om, hvordan man skal få pengene til at slå til. Vi kan også frygte, at det vil ende op med en debat, hvor blandt andet forholdet mellem kultur og velfærd pludselig vil tegne sig som en konflikt. Der vil jeg gerne sige, at jeg synes, det er rigtig vigtigt at få slået fast, at det, når vi snakker om forholdet mellem kultur og velfærd, er fuldstændig fejlagtigt at påstå, at det er et modsætningsforhold. Det er tværtimod et forudsætningsforhold. Hele den måde, vi laver velfærd på i det her samfund, hænger så tæt sammen med den måde, vi laver kultur på. De to ting har så meget at sige hinanden og så meget at påvirke hinanden med, at det er en fejlagtig strategi at tro, at man kan sikre en bedre velfærd ved at skære ned på kulturen. For SF er det vigtigt, at kultur er noget, man har mulighed for at deltage i, modtage, se på, opleve, få udfordringer fra, uanset hvilken pengepung man har, og uanset hvilket postnummer man bor i. Når vi kigger på os selv og kigger på den udvikling, vi er inde i, kan vi spørge os selv, om vi vil være tilfredse med et land, hvor vi, når vi bliver gamle, skal være tilfredse med at blive vasket og blive madet. Det tvivler jeg meget stærkt på vi vil være. Jeg tror, vi alle sammen vil blive ved med at ønske at se gode film, at kunne høre god musik, at opleve godt teater, at læse gode bøger, at se noget spændende og interessant i fjernsynet, at høre noget spændende og interessant i radioen. Alle de her ting er jo en del af vores fælles kulturforpligtelse. Vi kan også spørge os selv, om vi vil være tilfredse med at leve i et land, hvor vi skal overtage andres kulturprodukter, om vi vil være tilfredse med, at det, vi får tilbudt af kultur, er noget, som andre har produceret, for eksempel amerikanske serier, oversatte bøger. Der er ikke nødvendigvis noget i vejen med det, men om det vil kunne tilfredsstille vores behov for kunst og kultur, er et spørgsmål. Vi kan også spørge os selv, om vi vil være tilfredse med et samfund, hvor det er fortidens kunst og kultur, der skal dække vores behov for udfordringer, vores behov for at få aha-oplevelser, vores behov for at kunne ændre vores syn på os selv. Jeg er helt sikker på, at alle vil kunne svare nej til de tre spørgsmål, fordi kultur er et fundamentalt behov. Det er ikke noget, der kan vente, til vi alle sammen er rige nok, mætte nok, har nok køkkener, har nok firehjulstrækkere, har nok forbrugsgoder, det er noget, vi har brug for hele livet, det er noget, alle samfund har brug for. Det er et fælles ansvar, det er ikke et lokalt ansvar, det er ikke den enkeltes ansvar, det er fælles ansvar, fordi det er så vigtigt et fundament i forhold til hele vores demokrati og hele vores velfærdssystem. En god udvikling i hele landet må være noget, vi alle sammen skal tage ansvar for. Hvor vil vi gerne leve, hvor vil vi gerne arbejde? Det afhænger jo i høj grad af, hvad der er at komme efter. Vi vil gerne flytte til en by som København eller Århus eller Aalborg eller Berlin for den sags skyld, fordi der sker noget, men vi skal også sikre, at folk synes, det er sjovt at flytte andre steder hen, og at vi ikke laver en tiltrækning til centrene i det her land, for vi skal sikre, at der foregår noget, der er interessant i hele landet. Jeg kunne nævne en lang række områder, men den gule lampe er allerede tændt her, så jeg ved, at vi nærmer os tiden, hvor der kun er 1 minut tilbage. Jeg vil nævne nogle enkelte alligevel. Vores folkebiblioteker, er jo et af de få steder, hvor man stadig væk kan mødes i et helt ukommercielt forum, hvor man stadig væk har et kulturpunkt, træfpunkt for information, for udfordringer, for oplysninger, for oplevelser, som er en oase i et stadig mere og mere kommercielt hav. Der er lige kommet en rapport fra bibliotekerne, og jeg vil gerne høre, om kulturministeren vil kigge på den, om, hvor lang tid det vil tage, og om vi skal vente lige så længe, som vi gjorde i forbindelse med breddeidrætten, »Sprog til tiden« og de andre meget, meget spændende rapporter, vi har oplevet under den her regering. Så kan jeg se, at den røde lampe lyser, og at formanden er lige ved at rejse sig op, men jeg vil bare lige nævne et par punkter: kunstnernes sociale vilkår, børneteatrene og digitaliseringen. Vores del af den globale kulturarv ligger inde i Rigsarkivet og er ved at smuldre op. Det kan vi simpelt hen ikke være bekendt, der skal sættes ind, så kulturarven også kan blive til gavn for fremtiden. Tak.