Kommentar:  For det første vil jeg godt takke herre Lars Løkke Rasmussen for, at man i den her vanskelige situation forsøger at bakke op om de redskaber, vi har i forhold til vores tjenester, og også konkret det arbejde, vores tjenester gør – her tænker jeg på Forsvarets Efterretningstjeneste og Politiets Efterretningstjeneste og politiet i det hele taget – altså at de gør et godt og solidt stykke arbejde. Jeg tror, det er vigtigt i en situation som den her, at der netop er den opbakning fra Venstre og regeringen, og i øvrigt har vi i disse spørgsmål haft et meget godt samarbejde igennem mange år. I forhold til det konkrete spørgsmål lytter jeg altid gerne til, hvad der er behov for i Folketinget i forhold til en debat om de her spørgsmål. Men jeg har egentlig en ganske klar fornemmelse af, at det, vi bør gøre nu, først og fremmest er at få myndighederne til at vurdere, om der er behov for yderligere ressourcer, om der er behov for yderligere redskaber, og så selvfølgelig med det i hånden komme tilbage og drøfte det med Folketingets partier. Men først og fremmest er det på baggrund af det, der er sket i Paris, nødvendigt at tage de erfaringer med, vi har, og sammen med myndighederne undersøge, om der er behov for yderligere redskaber. Men jeg vil godt på forhånd takke Folketinget for den åbenhed, der er over for at drøfte det her fremadrettet.

Svar:  Det må jeg jo tage til efterretning, og jeg skal jo ikke diktere, hvordan man skal tilrettelægge arbejdet. Jeg tror, at det i den situation, vi er i nu, er meget vigtigt, at vi holder den politiske enighed der, hvor den er, og til gengæld jo også accepterer, at der vil være et rum ved siden af. Hvis jeg lige skal uddybe det bare ganske kort, vil jeg sige, at sådan, som jeg selv tager det, vi har oplevet, ned, så har det i virkeligheden to dimensioner. Den ene handler om forsvaret, altså det egentlige forsvar, det politimæssige forsvar. Man må stille det spørgsmål, om vi i en situation, hvor der, efter alt hvad vi ved, er blevet sendt i omegnen af 110 unge til kampene i Syrien og Nordirak, hvoraf 50 er returneret og et eller andet sted udgør en risiko, altså står først i rækken, når det gælder risikoen for at blive radikaliseret, har ressourcer nok. Det er ligesom forsvarsdelen. Jeg tror, det er meget, meget vigtigt, at den ikke politiseres, og derfor giver jeg mit tilsagn, men i kølvandet på det tilsagn er der jo egentlig også et beskedent ønske om inddragelse. Så er der en anden diskussion ved siden af, der handler om, hvordan det her grundlæggende udfordrer vores samfund. Hvordan kan vi leve i et land, hvor vi har 230.000 muslimer, hvoraf det jo kendetegner de fleste, at de har valgt vores samfund og efterstræber de åbne værdier, vores samfund hviler på, men hvoraf der jo også er nogle, der vil omkalfatre vort land? Det kalder, tror jeg, på en række antiradikaliseringsinitiativer, en række konkrete forslag. Nogle har vi stillet og ikke fået regeringens opbakning til, blandt andet forslaget om forudgående tilladelse til udrejse, og der opnår vi muligvis ikke nogen politisk enighed. Men med hensyn til spørgsmålet vedrørende den første dimension, som jo heller ikke egner sig meget til en stor offentlig debat, altså hvorvidt vores sikkerhedstjenester er udstyret med de instrumenter og ressourcer, de skal have, skal vi gøre alt. Der vil jeg i hvert fald gerne give et tilsagn om at bevare den politiske enighed, men det kræver også inddragelse, tror jeg.