Kommentar:  Nordsøolien leverer et markant bidrag til statens indtægter og har gjort det i mange år; det samme gør sig gældende for energiforsyningen. Her leverer Nordsøen i en sådan grad, at Danmark har været selvforsynende med olie og gas i rigtig mange år. Dermed forsyner Nordsøen Danmark med finansiering af vores velfærdssamfund, som alle danskere nyder godt af, og der leveres energi til transport og til varme. Der er faktisk stadig væk mange danskere, der har et gasfyr eller oliefyr stående, som de bruger til opvarmning, og det er de glade for, og det synes jeg de skal have lov til at blive ved med – men det er så en helt anden sag. Det er markante bidrag til det danske samfund, som vi i Dansk Folkeparti meget gerne ser fortsætter mange år ud i fremtiden, og vi ser gerne, at de bidrag maksimeres. Pessimistiske røster siger, at olie- og gasforekomsterne i den danske del af Nordsøen snart vil være brugt op eller i hvert fald vil være for nedadgående. Sidste efterår opstod der desuden en diskussion om, om statens indtægter fra nordsøolien har et niveau, som modsvarer indvindingens omfang, og derfor har jeg forstået, at regeringen besluttede at gennemføre et serviceeftersyn af den gældende aftale om Nordsøen. Det er baggrunden for, at Dansk Folkeparti har valgt at indkalde til den her forespørgselsdebat. Vi ønsker at diskutere tidshorisonten og udsigterne i øvrigt for olie- og gasudvinding i Nordsøen, og herunder hvordan det bebudede serviceeftersyn og eventuelle genforhandling kan benyttes til at optimere udnyttelsen af naturressourcerne, både til gavn for samfundet og også under hensyntagen til de gældende aftaler. For jeg vil også understrege, at det er vigtigt for Dansk Folkeparti, at de aftaler, der allerede måtte være, bliver respekteret.

Svar:  Først og fremmest vil jeg gerne takke både herre Mikkel Dencker og Dansk Folkeparti for, at denne forespørgsel om nordsøoliens fremtid er rejst. Det er godt, at vi i Folketinget med mellemrum har mulighed for at drøfte forhold om den danske olie- og gasproduktion. Olie- og gasproduktionen har i de seneste mange år med mellemrum givet anledning til skarpe politiske debatter, og den seneste store debat her i Folketingssalen var i forbindelse med Nordsøaftalen i 2003 mellem regeringen og A.P. Møller - Mærsk A/S; jeg deltog selv dengang som ordfører for Det Radikale Venstre. Dagens debat handler om fremtiden for den danske olieproduktion og indtægter til staten fra i dag og helt frem til 2050. Det er en meget lang tidshorisont at skulle forholde sig til. Det kan være svært at komme med solide bud på udviklingen så mange år ud i fremtiden, og derfor vil jeg i dag også holde mig til de store linjer på den lange bane og så forsøge at være mere konkret på den korte bane. Selv om den danske olie- og gasproduktion har været faldende i de seneste år, produceres der faktisk fortsat mere olie og gas i Nordsøen, end vi selv bruger. Olie- og gasproduktionen bidrager til, at vi er nettoeksportør af energi. Eksporten har en positiv effekt på handelsbalancen og på betalingsbalancen og ikke mindst for de mennesker, som direkte eller indirekte er beskæftiget i oliebranchen. Der arbejdes under udfordrende vilkår i Nordsøen, og derfor er der brug for specialiseret viden og kompetencer. Vi har oplevet direkte synergi mellem løsninger på olie- og gasområdet og arbejdet med havvindmøller, og kobling mellem viden og arbejdspladser er afgørende for udviklingen af hele offshoreindustrien set over en bred kam. Der er udsigt til en generelt faldende olie- og gasproduktion i de kommende år, og det lyder jo noget nedslående, men der er fortsat store ressourcer i den danske undergrund, som hele det danske samfund kan få stor nytte af i de kommende mange år. I år er det faktisk 40 år siden, at den første olie blev produceret fra Danfeltet i Nordsøen, og jeg tror, at der også om 40 år kan produceres olie i Danmark. Men der er en lang række usikkerheder forbundet med et sådant udsagn. 40 år er rigtig lang tid. For 40 år siden, bare for at nævne nogle eksempler, var it stadig en fremtidsdrøm og vedvarende energi en utopi, og jeg skulle hilse og sige, at der er sket noget siden. Om 40 år har menneskeheden måske, forhåbentlig, frigjort sig fra sin dybe afhængighed af fossile brændstoffer, herunder olie, men indtil det sker, kan Danmark bedst sikre sig selv og bidrage til den grønne omstilling ved på den ene side at frigøre sig fra sin afhængighed af fossile brændstoffer og på den anden side sikre en sikkerhedsmæssig og miljømæssig forsvarlig indvinding af den olie og gas, vi selv har tilbage, så længe der er et marked for den. Dermed bidrager vi til på både kortere og længere sigt at mindske vores og andres afhængighed af blandt andet olien. Der er flere grønne organisationer, der har peget på, at der kan synes at være en modsætning mellem på den ene side at være i front med grøn omstilling og på den anden side være nettoeksportør af olie og gas. Det synspunkt forstår jeg godt, fordi der er tale om en form for paradoks, men kritikerne synes også at glemme, at så længe det ikke er lykkedes at ændre de globale markeders efterspørgsel efter olie, kan alternativerne til dansk olie være mindre miljømæssig forsvarlig olieproduktion og på sigt også olie fra for eksempel tjæresand, som er langt mere miljøfjendtligt. Lad os derfor sige det ærligt: Opgav man dansk produktion af olie og gas, ville det ikke gøre nogen som helst forskel på det globale marked eller for klimaet, men det gør det faktisk, hvis vi producerer så miljømæssig forsvarligt som muligt og blandt andet bruger vores indtægter til at investere i forskning, udvikling og implementering af alternativerne til de fossile brændstoffer. De danske oliefelter er udfordrende at producere olie fra, som jeg har nævnt, også set i et internationalt perspektiv. De er meget tætte og derfor svære at få olien ud af, og indtil nu er produceret mindre end 20 procent af den olie, der rent faktisk findes i kalklagene. Over de næste mange år skal der derfor fortsat arbejdes på at udvikle og afprøve nye teknikker for at få mere olie ud af felterne, og det var en af baggrundene for, at man i 2003 forlængede A.P. Møller - Mærsk A/S' koncession med yderligere 30 år, så der kan arbejdes videre med at få mere olie ud af undergrunden. Som en del af Nordsøaftalen indtræder staten via Nordsøfonden den 9. juli i år i Dansk Undergrunds Consortium. Nordsøfonden indgår i samarbejdet mellem A.P. Møller - Mærsk, Shell og Chevron. Jeg ser frem til, at det vil ske i et konstruktivt samarbejde mellem alle parterne, så det sikres, at der i de næste 30 år arbejdes videre med de store udfordringer, der ligger på området. Heri ligger også et aktivt arbejde med de teknologiske muligheder for øget indvinding og løbende optimering af indvindingen. Der er fortsat høj aktivitet i Nordsøen. Olieselskaberne forventes i de nærmeste år at investere omkring 8 milliard kroner hvert år i etablering af nye anlæg og udbygning af de eksisterende. Det svarer til, at olieselskaberne i Nordsøen over de næste 3 år alene investerer lige så mange penge, som hele Storebæltsforbindelsen kostede at etablere. Der er ikke just tale om en hensygnende industri. I 2006 blev der i sjette udbudsrunde givet 14 nye tilladelser til efterforskning og indvinding af olie og gas i Nordsøen. Der gøres stadig nye fund af olie og gas, også i andre biologiske lag end der, hvor det meste af den danske olie i dag produceres fra. Siden 2006 er der investeret mere end 4 milliard kroner i at finde nye oliefelter. For at fastholde olieselskabernes interesse i at fortsætte efterforskningen efter nye felter planlægges der en ny og syvende udbudsrunde igangsat i 2013. Den faldende produktion betyder, at der er ledig kapacitet på anlæggene i Nordsøen, og det giver mulighed for, at også økonomisk marginale fund kan produceres med overskud ved hjælp af disse anlæg. Det forudsætter, at nye fund sættes i produktion, mens anlæggene er der. De seneste år har staten haft store indtægter fra olie- og gasproduktionen i Nordsøen. Alene i femårsperioden fra 2006 til 2010 har staten haft indtægter på 143 milliard kroner fra Nordsøen, og for 2011 skønnes det, at staten har modtaget omkring 30 milliard kroner for nordsøolien. På baggrund af de prognoser, som udarbejdes og løbende opdateres, forventes det, at staten i de kommende 5 år vil få indtægter på omkring 25 milliard kroner om året fra nordsøolien – indtægter, som kommer hele det danske samfund til gavn. Ikke desto mindre har indtægterne fra Nordsøen affødt en del debat i den seneste tid, som det vil være Tinget bekendt. Der har svirret mange tal i forskellige rapporter om statens indtægter fra nordsøolien. Rapporter fra forskellige sider har fremført, at staten ikke har fået nok ud af aftalerne om nordsøolien og slet ikke i en situation med stigende oliepriser, som vi har set de seneste år. Jeg vil gerne have klarhed over, hvordan det er gået, siden vi lavede om på de økonomiske rammevilkår for olie- og gasproduktion i Nordsøen i 2003. Regeringen har derfor igangsat et serviceeftersyn af vilkårene for indvindingen af olie og gas. Vi skal have tal og vurderinger på bordet, så en debat kan tages på et godt oplyst grundlag, og det synes vi og jeg er den rigtige vej frem. Derfor kommer jeg måske også til at skuffe nogle af deltagerne i debatten i dag, for jeg har faktisk tænkt mig at afvente resultaterne fra serviceeftersynet, før jeg vil begive mig ud i vurderinger af, om staten har fået en rimelig og hensigtsmæssig andel af overskuddet fra den danske olie- og gasproduktion, og hvad vi skal gøre i fremtiden. At indlade mig på en debat herom på nuværende tidspunkt vil være at foregribe resultaterne fra udvalgsarbejdet. Udvalgsarbejdet skal netop være med til at afdække, om de nuværende økonomiske rammevilkår for produktion af olie og gas er hensigtsmæssige, og det skal komme med anbefalinger til, om og i givet fald hvilke ændringer af rammevilkårene der vurderes hensigtsmæssige. Udvalgets arbejde omfatter både de eksisterende tilladelser og rammevilkår for den kommende syvende udbudsrunde for nye tilladelser til efterforskning og indvinding af olie og gas – en ny udbudsrunde er afgørende for, at vi kan gøre nye fund og fortsætte indvindingen af de danske olie- og gasressourcer i Nordsøen. I den forbindelse er det af afgørende betydning, at vi er opmærksomme på, at de økonomiske rammevilkår, vi sætter, er afbalanceret, så staten får så meget som muligt ud af ressourcerne og det samtidig fortsat er attraktivt for olieselskaber at efterforske og investere i den danske del af Nordsøen. Vi står i en konkurrencesituation med andre områder i Nordsøen og resten af verden om at tiltrække kapital og investeringer i efterforskning og indvinding, og det er også baggrunden for, at serviceeftersynet skal belyse erfaringerne med netop rammevilkår for olie- og gasproduktion i vores nabolande i Nordsøen, så vi har det rette sammenligningsgrundlag. Når vi har resultaterne fra udvalgsarbejdet, har vi netop grundlaget for en politisk drøftelse af rammevilkårene for den danske olie- og gasproduktion. Jeg vil gerne her fra talerstolen bekræfte, at regeringen står ved den indgåede aftale fra 2003 mellem staten og A.P. Møller; det er en præmis for udvalgets arbejde. Udvalget har også til opgave at vurdere, om der er grundlag for en genforhandling af Nordsøaftalen. Eventuelle ændringer i vilkårene for Nordsøaftalen vil således ske enten inden for aftalens nuværende rammer eller ved en ny forhandlet løsning. Såfremt serviceeftersynet giver grundlag for at søge ændringer af Nordsøaftalen, lægger regeringen afgørende vægt på, at dette søges gennemført på grundlag af et bredt flertal i Folketinget. Til sidst vil jeg gerne vende mig mod nogle af de udfordringer, der er for den fremtidige danske olieproduktion, men der kan naturligvis også være andre muligheder, og de bør undersøges. Da produktionen blev indledt i Nordsøen, var det forventet, at mindre end 10 procent af olien i felterne rent teknisk kunne produceres. Den teknologiske udvikling har forbedret dette betydeligt. Med dagens teknologi forventer vi, at der i gennemsnit vil blive efterladt omkring to tredjedele af den olie, der ligger i de oliefelter, vi i dag kender til i Nordsøen. Dagens teknologiske stade vil altså kun i gennemsnit gøre det muligt at indvinde knapt en tredjedel. Der ligger en særdeles stor mængde olie i undergrunden, som det ikke er lige til at få produceret, og derfor er der brug for ny teknologi. En af mulighederne kunne være injektion af CO 2 , som Tinget har haft mulighed for at drøfte ved en tidligere lejlighed. Teknisk set er der meget, som tyder på, at injektion af CO 2  i oliefelterne vil kunne øge indvindingen væsentligt. En væsentlig forudsætning for et sådant projekt vil være tilstrækkelige mængder af CO 2 , eksempelvis fra større kraftværker. Teknologien til at opsamle store mængder af CO 2  fra kraftværker er imidlertid ikke udviklet og afprøvet fuldt ud endnu, og desuden er det vurderingen, at der er tale om en meget dyr teknologi. Så selv om olieselskaberne har store forhåbninger til teknologien, vil den næppe komme i spil, før den er udviklet og afprøvet, måske først over de næste 5-10 år. Der er med andre ord masser af udfordringer at arbejde med, og serviceeftersynet vil også se på, om der er de rette rammer for investeringer i netop den form for ny teknologi. Regeringen ønsker en omstilling af hele den danske energiforsyning frem mod 2050, så forsyningen af el, varme, industri og transport bliver dækket af vedvarende energi. Men olie og gas vil spille en central rolle i energiforsyningen mange år frem, og statslige indtægter fra olie- og gasproduktionen i Nordsøen vil være til gavn for vores velfærd og samfundsøkonomi. Vi kan godt have en grøn ambition, samtidig med at vi ønsker at få det optimale ud af Nordsøens olie- og gasressourcer. Regeringen vil arbejde for at tilrettelægge aktiviteterne i Nordsøen, så de anlæg, der allerede er etableret derude, udnyttes så godt som muligt, og så også nye fund af olie- og gasfelter vil kunne blive produceret i årene fremover. Det vil sikre en fortsat beskæftigelse og fortsatte indtægter til glæde for samfundet og til glæde for den grønne omstilling. Samtidig vil regeringen arbejde for, at rammevilkårene for aktiviteterne sikrer, at efterforskning og indvinding sker på en måde, så samfundet sikres det størst mulige udbytte, naturligvis under hensyntagen til, at det foregår sikkerheds- og miljømæssigt fuldt ud forsvarligt.