Kommentar:  Jeg vil gerne svare på det sidste spørgsmål. Hvorfor vil vi ikke indrømme det ene og det andet? Fordi det er forkert, fordi et udgiftsstop sådan set betyder, at de offentlige udgifter kommer til at vokse år efter år med det, som lønningerne stiger og inflationen stiger. Så alene derfor er det forkert, og dertil kommer jo så spørgsmålet om, hvorvidt man har viljen og evnen og modet og ambitionen til at ælte dejen rundt, altså bruge mere et sted for at bruge mindre et andet sted. Det er jo sådan set derfor, at jeg spørger, om regeringen har tænkt sig virkelig at gøre alvor af den her ambition om at bruge 3,6 milliard kroner mere på udviklingsbistand, for så skal de penge jo findes, og så kan de penge da i hvert fald ikke bruges et andet sted. Det kan de jo ikke. Det er jo også derfor, at jeg helt åbent siger til danskerne, at vi er indstillet på at spare 2,5 milliard kroner i udviklingsbistand. Det vil stadig væk sikre, at Danmark er i topfem, og det frigør 2,5 milliard kroner, som kan bruges på andre områder. Sådan hænger det jo sammen. Vil man noget mere et sted, må man noget mindre et andet sted. Det er lidt tankevækkende også efter i dag, at nu har jeg spurgt statsministeren om, hvad der skal ske for at få færre på overførsler? Hvad skal der ske for at give skattelettelser i bunden? Hvad skal der ske for at fremme patienternes rettigheder? Hvad skal der ske med kræftpatienterne? Hvad skal der ske med at opfylde det her løfte, man gav, som endda overlevede som et af meget, meget få løfter? Altså, det der løfte om, at alle kommuner skulle have flere penge, overlevede jo i hvert fald ikke. Man skrev ud til samtlige landets borgmestre, udregnede kommune for kommune, hvor mange flere penge de ville få. To tredjedele af dem fik færre. Det løfte, som overlevede, om, hvornår man ville indfri det, og der er jo ikke klare svar på noget af det hele. Så jeg tror sådan set, at jeg trækker mig her og lader være med at stille yderligere spørgsmål. Det tjener egentlig ikke noget formål. Jeg har i dag gjort rede for,  (Tredje næstformand  (Lone Loklindt): Tiden er altså også gået.) at vi vil tage et opgør med den lønstigning, regeringen har givet til flygtningefamilierne. Vi vil rulle de lønstigninger tilbage, man har givet til kontanthjælpsfamilierne. Vi vil lette skatten i bunden. Vi vil give danske kræftpatienter nogle bedre patientrettigheder ved at give dem en patientansvarlig læge. (Tredje næstformand  (Lone Loklindt): Så er tiden også gået.) Vi vil give alle landets patienter bedre rettigheder ved at gennemføre det udvidede frie sygehusvalg. Og over for det står der altså en statsminister, som bryster sig af opnåede resultater – og al respekt for det – og som har en løs påstand om, at nu skal vi videre. Vi kan ikke få at vide hvorhen.

Svar:  Det ville have klædt herre Lars Løkke Rasmussen lige at korrekse sig selv i forhold til det her med, om der har været en nedgang i antallet af offentligt ansatte, fordi sandheden er jo, at der i 2009 ganske enkelt blev brugt så mange penge, at antallet af offentligt ansatte steg, og når man så begynder at overholde budgetterne, kan det selvfølgelig også mærkes. Sandheden er, at sådan en nulvækst, som herre Lars Løkke Rasmussen er optaget af, selvfølgelig også kan omregnes til, at der kommer færre ansatte i den offentlige sektor. Det, der ville klæde herre Lars Løkke Rasmussen, er – og nu snakker man om udviklingsbistand, og den kan man jo kun trække i et år, så kommer der jo heldigvis et år efter det og et år efter det – at lægge en samlet plan frem for, hvordan tingene skal udvikle sig. Hvordan skal tingene udvikle sig? Så siger herre Lars Løkke Rasmussen, at man ønsker skattelettelser i bunden. Hvor store? Hvor høje? Hvor meget? Det er da et væsentligt spørgsmål, særlig fordi herre Lars Løkke Rasmussen er så optaget af, at det meget, meget bedre skal kunne betale sig at arbejde, når herre Lars Løkke Rasmussen skulle lægge et budget. Hvor meget skal der så gives i skattelettelser i bunden? Hvor mange penge drejer det sig om? Det er ikke kun mig, der mangler svar, men både hele Folketinget og befolkningen mangler naturligvis svar på det. Så er der en sidste ting, som jeg er blevet spurgt rigtig meget om i dag, og som vedrører kommunernes økonomi. Jamen altså, herre Lars Løkke Rasmussen – og det har vi jo vænnet os lidt til, men det er også derfor, at det er så vigtigt, at vi har den her samtale nede i Folketingssalen – bruger jo ofte meget forkerte tal, og det gør han jo så også for kommunernes økonomi. For hvis man kigger på de foreløbige regnskaber for 2014, tyder alt jo på, at kommunernes serviceudgifter faktisk er steget med op mod 2 milliard kroner, hvis man sammenligner med 2013. Så når herre Lars Løkke Rasmussen angiver et billede af, at der bare har været pres på kommunernes økonomi, så passer det jo heller ikke.