Kommentar:  Det kan godt være, det kun er mig, men jeg synes ikke, jeg rigtig fik nogen bud på, hvad man sådan konkret vil gøre fremadrettet. Der kom den her snak, som vi har hørt så mange gange, om, hvad man kan, når man ikke har udgiftsstop. Så skal man ikke sige farvel til nogen offentligt ansatte. Det kunne være spændende lige at bede statsministeren – bare i en lille parentes – om at oplyse, hvor mange færre offentlige ansatte der er i dag, end der var, da jeg forlod Statsministeriet. Det kunne være meget rart lige at få det på bordet. Jeg kender godt svaret. Det er små 14.000. To ud af tre kommuner har i dag færre penge at drive kommune for, end de havde, da jeg var statsminister, og i de kommuner drømmer de om et udgiftsstop, og de drømmer om tanken om, at de kunne have bare de penge, de havde. Men det er jo bare en sidebemærkning, for det med, hvad man kan og ikke kan, er jo også et spørgsmål om, hvordan man prioriterer. Og lad mig tage et tema op her. For et af de steder, hvor statsministeren sidste gang gik til valg på noget, der rent faktisk overlevede mødet med det sorte tårn, var jo spørgsmålet om, hvor meget vi skal bruge på udviklingsbistand. Man gik til valg på, at der skulle bruges 1 procent af BNI. Det blev skrevet ned i regeringsgrundlaget: Regeringen vil opjustere udviklingsbistanden, så den over en årrække kommer tilbage på 1 procent af BNI. Jeg tror, det aktuelle niveau er 0,83 procent, og det svarer til 17,5 milliard kroner Det er unægtelig noget fra ambitionen. I forhold til den her prioriteringsdebat vil jeg jo gerne åbent her sige, at vi foreslår at skære 2,5 milliard kroner i udviklingsbistand, som vi hellere vil bruge på noget andet. Jeg går ud fra, at regeringen vil opfylde sine mål, og derfor skal mit spørgsmål, som også er relevant i forhold til, hvad vi kan med sundhedsområdet, og hvad vi kan med ældreområdet, være: Bliver det næste år, regeringen vil indfri sin egen ambition? Er det sådan, at man næste år vil bruge 3,6 milliard kroner mere, end man gør i år, på udviklingsbistand? For så bliver den der økonomiske forskel, der er mellem statsministeren og mig, hurtigt spist op. Er det næste år, eller hvornår er det, regeringen er parat til at bruge 3,6 milliard kroner mere på udviklingsbistand for at nå sin målsætning? (Tredje næstformand ( Lone Loklindt): Ja tak!) Vi kommer ikke til at medvirke til det. Vi vil hellere reducere på det her område for at bruge pengene herhjemme, blandt andet på en oprustning af vores sundhedsvæsen.

Svar:  Der bliver stillet mange spørgsmål, men jeg er glad for, at herre Lars Løkke Rasmussen ikke indledte med det der rituelle om, at der nu ikke svares på spørgsmålet, for det gøres der jo. Og det står lysende klart, at dem, der ikke svarer på spørgsmålene sådan i offentligheden – det behøver ikke at være her i Folketingssalen – er Venstre, som nægter at give svar på noget som helst; det være sig skattepolitik, sundhedspolitik, kontanthjælp, og jeg kunne blive ved. Der er rigtig mange ubesvarede spørgsmål. Herre Lars Løkke Rasmussen indledte lidt med at snakke om, hvordan det står til i forhold til de kommunale serviceudgifter og ansatte. Og det er jo rigtigt, at vi var nødt til at lave en temmelig hård opbremsning, efter at først herre Anders Fogh Rasmussen og så herre Lars Løkke Rasmussen havde været ved roret. For dengang var det jo sådan, at budgetterne ikke blev overholdt, og det vil sige, at i årene omkring 2009 var der virkelig mange ansatte i den offentlige sektor. Men når vi så starter noget nyt, som vi jo har gjort, nemlig begynder at overholde budgetterne, så er det klart, at når man ikke har kunnet holde budgetterne igennem rigtig mange år og simpelt hen bare har brugt løs – jeg tror, der var et år, man brugte 5 milliard kroner for meget ud over det, der var budgetteret – ja, så bliver det selvfølgelig en nedgang. Det understreger også, hvor vigtigt det er, at man år for år overholder sine budgetter. Det ville egentlig klæde herre Lars Løkke Rasmussen, når han nu selv har rejst den her diskussion, at anerkende, at de år, som der måles på, blandt andet de her år omkring 2009, er de år, hvor vi har de høje tal, fordi det ikke lykkedes den tidligere borgerlige regering at overholde sine egne budgetter. Det er grunden til nedgangen. Hvad angår nulvæksten, betyder den jo også, at man ikke kan have det antal offentligt ansatte, som man har i dag. Jeg forstår godt, man kan gå ind for nulvækst, og at man gerne vil bruge alle pengene på skattelettelser til de rigeste, det er jo fair nok, det er et synspunkt, som Venstre længe har haft. Men hvorfor er det, at Venstre ikke stille og roligt vil indrømme, at hvis man har nulvækst, har man et stort problem, når man samtidig siger, at man vil udvide den offentlige sektor? Hvis man gerne vil udbygge vores sundhed, må man spare på andre områder. Så var der det med udviklingsbistanden, men det må jeg ikke for formanden. Det håber jeg vi kan tage igen bagefter.