kardosdrur/folketinget-discussions huggingface dataset:
Kommentar:  Jamen så vil jeg simpelt hen bare gerne lade ministeren afslutte sit svar.

Svar:  Det var faktisk ikke et forsøg på at tale uden om – ikke, at jeg ikke godt kunne have fundet på det en sjælden gang, men ikke her. For det er nemlig meget vigtigt det der med at sige: Det, at vi har lavet nogle aftaler, er jo ikke ensbetydende med, at de så står ud i al fremtid. Tværtimod har vi gjort os meget umage for faktisk hele tiden at formulere aftalerne på den måde, at ingen egentlig burde kunne være i tvivl om, at vi hele tiden kommer til at se på, om vi kan gøre det bedre. Og i nogle af aftalerne står der simpelt hen, at de  skal  genåbnes, for eksempel bilaftalen – den skal i 2025 evalueres, og så skal man se på, om vi er på rette vej eller ej. Det samme gælder skatteaftalen; der er jo nogle trinvise skridt, som skal følges, og som betyder, at vi hele tiden kommer til at genbesøge dem.
Kommentar:  Jeg vil godt spørge Dansk Folkepartis ordfører, om ordføreren er klar over, hvor mange børn der lever med enten kun en mor eller en far i Danmark, noget, som altså ikke lever op til Dansk Folkepartis prisværdige ideal om kernefamilien og det at have to forældre. Men det er altså en virkelighed for utrolig mange børn, og jeg kunne da godt tænke mig at spørge, hvad ordføreren så har tænkt sig at gøre ved den situation, hvis barnet har ret til en far og mor i sin opvækst. Det, jeg egentlig vil spørge om, er, om ordføreren er bekendt med nogen som helst form for undersøgelse, der viser, at et barn, der vokser op med et forældrepar af forskelligt køn, får en dårligere opvækst end et barn, der vokser op med et forældrepar af samme køn.

Svar:  Nu bliver det så en helt anden diskussion. Jeg er fuldstændig enig i, at et par, hvor det er samme køn, sagtens kan give et barn masser af kærlighed og alt det, som ordføreren også selv sagde heroppefra. Det er jeg ikke i tvivl om at der er nogle der vil kunne gøre. Der findes jo også dårlige familier, hvor der er en mor og en far, som ikke magter at passe deres børn ordentligt, og hvor det ville være langt bedre med en anden familieform. Det er ikke det, vi diskuterer. Når man laver en adoption, vælger man for barnet og siger til dette barn: Vi har nu valgt, at du skal komme til en familie, hvor der enten ikke er en mand eller ikke er en kvinde. Jeg tror, at ordføreren vil give mig ret i, at der er forskel på mænd og kvinder. Der  er  forskel på mænd og kvinder. Der er forskel på, hvad mænd og kvinder giver et barn af positive ting, og så siger vi bare, at hvis man virkelig skal tage et barn fra et andet sted til en ny familie, så skal det da være en familie, der er så optimal og kan give det barn det maksimale, altså både hvad en mand kan give, og hvad en kvinde kan give.
Kommentar:  Ministeren nævnte også det her med, at hvis vi nu trækker os, altså hvis vi trækker støtten til nogle lande – jeg formoder, at ministeren tænker på ulandsbistanden her, men ministeren nævnte frasen: hvis vi trækker støtten til nogle lande – så kan vi risikere, at det går endnu hårdere ud over de fattige. Og det, som jo er paradokset her, er, om vi skal trække støtten til for eksempel Afghanistan, der er nummer 2 på listen, som vi giver 500 million kroner om året til i ulandsbistand? Skulle vi trække støtten for at sende et kraftigt signal om det? Eller skulle vi via de 100 million kroner være med til at finansiere de krænkelser, der foregår? Det er jo det, der reelt er dilemmaet.

Svar:  Jeg vil gerne banke en pæl igennem den idé om, at vi skulle finansiere og legitimere krænkelser i Afghanistan. Tværtimod er det sådan, at når vi er i Afghanistan, så er det også for at fremme menneskerettigheder, herunder ikke mindst pigers og kvinders rettigheder. Og vi har heldigvis set fremskridt, ikke bare for den danske indsats, men også for vores tætte allierede i kampen for blandt andet pigers rettigheder i forhold til at komme i skole og få beskyttelse og så videre At situationen endnu ikke er særlig god i Afghanistan, er åbenlyst for enhver, men jeg kan garantere spørgeren for, at hvis vi ikke havde været der, havde situationen været endnu værre, og jeg tror, at mange af os med gru husker det Talebanregime, som udførte nogle af de mest brutale menneskerettighedskrænkelser, man kan forestille sig.
Kommentar:  De 10.700 fejl var jo et tal, som var fremme, da man troede, at man skulle søge tilbage til 2012, tror jeg det var. Det viser sig jo nu, at man skal søge længere tilbage, og det vil sige, at de 10.700 er et antal, der er for lille, men det er jo alle de sager, hvor der overhovedet har været anvendt teledata i, og der skal man jo så ind og se, hvad betydningen af teledata har været. Meget sjældent står teledata alene som bevismiddel, og det er jo derfor, man er inde i den her identifikation af, hvad betydningen har været, og om der er grund til at genoptage sagerne.

Svar:  Men justitsministeren er vel enig i, at selv om teledata ikke i sig selv er den rygende pistol eller et bevis, er de jo med til at gøre, at man kan sandsynliggøre, at den forklaring, der kan være afgivet, ikke er korrekt. Og det er jo derfor, at når man ser på forløbet i nogle alvorlige og triste sager, Emilie Meng-sagen og drabet på kvinden i Elverparken, bliver man meget, meget ked af det, fordi det her jo potentielt kan betyde, at der dér er gerningsmænd – og det er der jo – som er på fri fod.
Kommentar:  Jeg har bestemt heller ikke lyst til at kontrollere alt i hele verden, men jeg vil faktisk gerne have, at der bliver gjort rent. Derfor vil jeg egentlig opfordre ordføreren til at oversende de konkrete eksempler, som ordføreren både har hørt om og hører om fremadrettet. Vi havde eksempler på to kommuner, hvor man ikke stillede mundbind til rådighed for eleverne på den måde, man er forpligtet til det, hvis en elev ikke har råd til det. Det tog vi fat om med det samme og fik løst med det samme. Så her i coronatiden gælder det altså, at det er en virkelig god idé at henvende sig med det, der er helt konkret og lavpraktisk: Hvad er det for nogle kommuner, hvor er problemerne, hvad er det for nogle daginstitutioner? For så kan vi gøre, hvad vi kan fra ministeriets side, for at få fulgt op på, om problemerne bliver løst, og bidrage til, at de i øvrigt helt konkret får pengene ud at arbejde på den måde, de skal.

Svar:  Det vil jeg gøre, og det vil jeg gerne kvittere for. Det er noget helt konkret, vi kan tage med hjem til institutionerne og sige. Men der er også et problem efter den 10. maj. Den aftale, regeringen har lavet med kommunerne, gælder ligesom de foranstaltninger, der er lavet inden den 10. maj, men der er jo stadig brug for mere rengøring, der er stadig brug for forebyggende tiltag. Den opgave står institutionerne selv med lige nu; der er ikke givet nogen penge til det. Og i Nordjylland er der skærpede retningslinjer, der skal der være grupper på to til tre børn, og der er ekstra krav om rengøring og afspritning. Der er heller ikke sat penge af til det. Hvornår kommer der en melding om, at der er brug for ekstra penge til også at dække de udgifter, der er til rengøring nu her?
Kommentar:  Ja, det forstår jeg også godt. Det, jeg leder lidt efter i den her diskussion, er, om vi skal have en kortlægning af, hvordan vi kunne terrorsikre for eksempel samtlige offentlige bygninger i Danmark. Er det det, vi vil? Eller skulle man udpege nogle steder og sige, at her er der en forøget risiko, og skulle vi så kigge lidt på det. Altså, eksemplerne har været dem, vi har set i landene omkring os – i Berlin, i Sverige, i Stockholm. Jamen så går man selvfølgelig ind og kigger på, hvad det så vil kræve af terrorsikring at være på forkant med det. Jeg er sådan set meget åben for diskussionen, men jeg synes bare, at vi skal overveje det i hvert fald lige to gange, inden vi sætter et stort projekt i gang, hvor vi bruger rigtig, rigtig mange penge; også fordi vi måske stiller noget i udsigt og skaber nogle forventninger hos folk og må spørge, om vi så kan leve op til de forventninger bagefter rent økonomisk. Og er der behovet? Det kan jeg i hvert fald ikke vurdere, og det vil jeg gerne have nogle, der er lidt klogere på sikring end mig, til at vurdere.

Svar:  Jamen det tror jeg sådan set ministeren har meget ret i. Det er ikke, fordi jeg skal stille mange flere spørgsmål om den her sag, men jeg vil foreslå, at det er noget, der bliver taget op i forligskredsen på et tidspunkt, for det vil jo kræve, at vi skal prioritere nogle ting. Så jeg vil helt klart foreslå, at det indgår løbende som et tema i forligskredsen – og så har jeg ikke yderligere spørgsmål og kommentarer.
Kommentar:  Mener ministeren, at det er rimeligt, at en butiksejer i Silkeborg, der fik plyndret sin forretning for produkter for 0,25 million kroner, og som efter plyndringen offentliggjorde overvågningsbilleder af gerningsmændene, risikerer bødestraf for sine gerninger, og mener ministeren – ligesom Dansk Folkeparti – at de nuværende regler i virkeligheden gør offeret til forbryder og forbryderne til ofre?

Svar:  Jeg vil gerne begynde med at sige, at kriminalitet jo ikke kan accepteres, ligesom det aldrig er rimeligt at blive udsat for kriminalitet. Det gælder alle typer af kriminalitet, også butikstyverier. Derfor har jeg i midten af november lanceret en række initiativer, der skal styrke indsatsen mod butikstyveri, så erhvervsdrivende får gode rammevilkår for at drive butik. Det betyder blandt andet, at områder, der er særlig ramt af butikstyveri, skal have en styrket indsats, og at vi skal styrke informationen til butikkerne, så de ved, hvor og hvordan der må opsættes for eksempel overvågning. Så vedtog vi her i Folketinget tidligere i år en ændring af lov om tv-overvågning, så det er muligt for erhvervsdrivende under en række betingelser at dele overvågningsbilleder i et internt system, så man kan fortælle hinanden, at der er nogle på spil. Men man må altså ikke selv dele overvågningsbilleder af formodede gerningsmænd på sociale medier, uanset om der er tale om mulige gerningsmænd til en forbrydelse, som er begået mod en selv. Deling af overvågningsbilleder på sociale medier sker til den brede offentlighed, og vi er derfor nødt til at sikre os, at de personer, der bliver udstillet i det offentlige rum, faktisk er nogle, der er gerningsmænd, og at vi ikke får andre tilfældige mennesker med i sådan en sammenhæng. Vi kan derfor ikke tage loven i egen hånd. Det går ikke, for hvor er grænsen så? Det er derfor, vi har lavet en ordning om, at politiet kan offentliggøre overvågningsbilleder indsamlet af borgere, der har været udsat for kriminalitet, og som politiet ønsker oplysninger om. Borgeren kan så herefter dele link til politiets hjemmeside på de sociale medier eller på anden vis. Med den her ordning er det således politiet, der beslutter, om billeder skal deles eller ej. En sådan deling fra politiet skal selvfølgelig ske hurtigst muligt, så det får størst mulig værdi for efterforskningen. På den måde synes jeg, at vi balancerer hensynet mellem på den ene side at bidrage til at forebygge tyveri og på den anden side sikre, at uskyldige ikke bliver udstillet på offentligt tilgængelige hjemmesider, som det kan blive svært at blive slettet fra, hvis det senere måtte vise sig, at det beroede på en fejltagelse. Det mener jeg er den rigtige balance. Vi kan alle sammen sætte os ind i frustrationerne, som sådan en butiksejer må have, men man kan ikke tage loven i egen hånd.
Kommentar:  Nu er jeg en smule ked af, at Dansk Folkeparti så valgte ikke at være med i det her forlig, for jeg ser jo Dansk Folkeparti som et parti, der ret mange gange vælger at tage ansvar, og det ved jeg også at herre Bent Bøgsted gør. Men jeg er så bare nødt til at spørge om noget, for det, man kan se nu, er, at færre kommer på førtidspension efter reformen, og at det største antal ses blandt de unge. Flere kommer i fleksjob, flere kommer i ressourceforløb, og færre fleksjobbere bliver arbejdsløse. Anerkender ordføreren, herre Bent Bøgsted, ikke ud fra de tal, at det faktisk er gået i den rigtige retning efter reformen?

Svar:  Jamen jeg anerkender fuldt ud de tal. Det er helt fint, altså, det er kun godt. Jeg bekymrer mig bare om den gruppe, som er tilbage, som ikke kan få lov til at få en afklaring, som ikke kan få lov til at komme i ressourceforløb, og som måske har fået at vide: Jamen du har en meget lille arbejdsevne, men du bliver bare puttet lidt til side; det der med afklaring til fleksjob er tiden ikke til nu; du skal lige have 2 år på ressourceforløb og så måske 1 år mere. Det er den gruppe, jeg bekymrer mig om. Det er kun godt for dem, som har fået en løsning, som har fået en afklaring. Det var også det, jeg sagde: Tillykke til dem. Hvis man kan gøre en indsats, der får folk væk fra det dumme system, man har, hvor de går på kontanthjælp og er syge, og hvis de kan få en afklaring til fleksjob, eller de kan få en førtidspension, eller de måske på en eller anden måde kan blive omskolet gennem en uddannelse, så de kan få et job, så er det alle tiders. Det er slet ikke det, der er problemet. Det tror jeg vi alle sammen er fuldt ud tilfredse med, men vi har den gruppe tilbage, som ikke har nogen arbejdsevne, og som stadig væk er gemt væk i systemet.
Kommentar:  Jeg har godt set de tal, som mig bekendt kommer fra Kræftens Bekæmpelse. Dem tager jeg meget, meget alvorligt. Jeg mener, det er for tidligt at sige, hvor skylden ligger. Jeg tænker, at der kan være mange forskellige årsagen til det, men der er ingen årsager, der er gode nok, og der er ingen undskyldninger, der er gode nok. For det drejer sig jo om mennesker, der har en alvorlig sygdom, og vi ved, at tiden tæller. Jo længere tid der går, før man opdager det, jo dårligere chancer har man for at overleve og at få den behandling, der skal til.

Svar:  Jeg er glad for, at ministeren tager det alvorligt, men problemet er jo også, at de her mennesker mange gange bagefter skal kæmpe for at få en patienterstatning, fordi der er læger, der ikke har set dem. Så jeg håber, at ministeren også vil se på at gøre det lidt lettere, sådan at folk, der er blevet ekstra syge af de her ting, ikke skal kæmpe ekstra meget for at komme videre i deres forløb.
Kommentar:  Alle ting kan gribes an på andre måder, og jeg er klar over, at der findes medlemmer af oppositionen i Folketinget, som altid mener, at den måde, som regeringen har gjort det på, er forkert. Uanset hvor rigtig den måtte være, mener de stadig, den er forkert. Jeg har valgt den tilgang at bede eksperter, folk med forstand på det – men også folk med interesse for de danske havne har siddet i udvalget, og Dansk Industri har siddet i udvalget – om at sætte sig sammen, kigge på tingene og så om muligt nå til enighed om anbefalinger. Og det her er meget væsentligt, for udvalget nåede til enighed. Danske Havne er enige med resten af udvalget om disse anbefalinger. Og herefter vil regeringen så tage en drøftelse af det inden for de forskellige ministerområder, som er berørt, og finde regeringens holdning til det.

Svar:  Først og fremmest vil jeg da lige understrege, at der jo er flere eksempler på, at vi også fra Socialdemokratiets side har støttet regeringen og bakket regeringen op i det, som regeringen har lagt frem. Så det er ikke bare sådan, at vi partout er imod, fordi regeringen har lagt noget frem, slet ikke. Vi vil gerne være konstruktive. Men her kan vi jo bare konstatere, at da man fremlægger det her ekspertudvalgs udspil til ny havnelov, er det blandt andet Kommunernes Landsforening, som på vegne af alle de her 98 kommuner, herunder også borgerlige kommuner, giver udtryk for, at de er dybt bekymret over nogle ting på det her område. Og der er det da underligt, at man ikke har taget mere højde for de små og mellemstore havnes interesser. Hvilket indtryk gør det på ministeren, at Kommunernes Landsforening melder så klart og negativt ud, som de har gjort?
Kommentar:  Ønskes der afstemning om ændringsforslag nummer 1-3, tiltrådt af udvalget? De er vedtaget. Jeg foreslår, at lovforslaget går direkte til tredje behandling uden fornyet udvalgsbehandling. Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg det som vedtaget. Det er vedtaget.

Svar:  Ønsker nogen at udtale sig? Det er ikke tilfældet. Forhandlingen er sluttet. Jeg foreslår, at lovforslaget går direkte til tredje behandling uden fornyet udvalgsbehandling. Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg det som vedtaget. Det er vedtaget.
Kommentar:  Sagen er i sin korthed denne: Kunstfonden siger først nej til ansøgningen fra forfatteren. Så klager forfatteren til Ligebehandlingsnævnet. Ligebehandlingsnævnet kan ikke rigtig finde ud af det der med loven, og at der er medhold. Så henter de skyts i direktiverne. Herefter siger Kunstfonden pludselig ja. Og så er det, jeg siger: Altså, vi giver i Danmark støtte til danske kunstnere, fordi vi gerne vil have, at de udfolder sig som danskere. En forfatters redskab er sproget. Vi giver støtte til forfattere, for at de kan udvikle det danske sprog. En forfatter, der skriver på russisk, udvikler ikke det danske sprog, så hvis man endelig skulle give støtte, skulle man jo give støtte til oversætteren af denne russiske forfatters værk, for det er oversætteren, der egentlig har ageret i forbindelse med det danske sprog. Så vil ministeren vitterligt ikke være med til at skærpe det og give en henstilling til Ligebehandlingsnævnet eller Kunstfonden om, at man skriver på dansk, og at man derfor også får støtte, når man skriver på dansk og ikke på russisk eller kinesisk?

Svar:  Jeg skal gøre det kort. Som sagt har jeg givet udtryk for, at jeg fuldstændig accepterer Ligebehandlingsnævnets afgørelse. I forhold til Kunstfondens afgørelse har armslængdeprincippet hævd. Jeg har på ingen måde tænkt mig at gradbøje armslængdeprincippet, hvad angår ministerniveauet og Kunstfondens medlemmer. Vi kunne sagtens starte en mere sådan polemisk diskussion om, hvornår man skriver dansk litteratur, og på hvilke præmisser man gør det. Der er flere af os, der er ordblinde, og alligevel har vi fået udgivet bøger på diverse forlag. Det har vi kun kunnet gøre, fordi vi har haft nogle gode redaktører, der har været med til at understøtte de tekster, vi eventuelt har skrevet, så der er mange måder at komme frem til det endelige resultat på. Det, der er bundlinjen, er, at den pågældende forfatter er dansk statsborger og har fået udgivet bøger på danske forlag. Og jeg har på ingen måde grund til at sætte spørgsmålstegn hverken ved nævnets afgørelse eller den konklusion, som Kunstfonden efterfølgende er kommet frem til.
Kommentar:  [Lydudfald] … hvad der blev spurgt til. Det tal, jeg refererer til, er selvfølgelig det tal, der bliver forudset at der vil være i 2030. De præcise forhold frem til 2030 er selvfølgelig ikke fastlagt nu. Med finansloven for 2020 sikrede vi ro om bilafgifterne i år gennem en forlængelse af afgiftslempelser for elbiler. Derudover har vi lavet forskellige tiltag omkring ladestandere og så videre Det, der selvfølgelig er den lidt ubekendte her, hvilket spørgeren udmærket ved, er jo, at vi går og venter på en bilkommission, som skal rådgive os om det her. Jeg tænker, at spørgeren måske synes, det er en meget god idé, at vi faktisk lytter til den kommission, eftersom det var spørgerens parti, som nedsatte den.

Svar:  Jamen er det ikke korrekt, at forventningen er, at salget af elbiler falder, fordi der ikke er klarhed om registreringsafgiften? Og fortryder ministeren derfor ikke, at man ikke har fremlagt en lovgivning, der sikrer registreringsafgifterne efter 2020?
Kommentar:  Nå, men hvad siger du så?

Svar:  Jeg kunne bare forstå, at Enhedslisten ved fru Johanne Schmidt-Nielsen måske ikke lige rigtig kan finde ud af det med 36 millioner eller 36 milliarder. Det er måske ikke lige det. Så er det bare jeg siger: Hvad med 136 milliarder?
Kommentar:  Så udtrykte jeg mig ikke klart nok. Det, jeg taler om, er, om det ikke er et godt princip at overholde det, hvis man aftaler, at man for eksempel skal have – lad os tage et eller andet højt tal – 5 procent vækst om året ude i kommunerne? Så jeg taler mere om princippet end om, hvorvidt vi har en stram eller ikkestram økonomisk politik.

Svar:  Ja, 5 procent, det lyder søreme godt. Det går vi ind for. Men altså, problemet i øjeblikket i forhold til kommunerne – og det var det, jeg sagde før – er jo ikke, at de ikke overholder de aftaler, der blev indgået i opadgående retning. Det, de gør, er, at de sparer mere, end de skal. Altså, de skærer budgetterne ned under det niveau, som de har fået tilladelse til og aftalt. Derfor er en af de paroler, vi har: Lad kommunerne bruge de penge, de har. Hvis man bare sagde det, nemlig at vi skal lade dem bruge de penge, de har, så ville det være en forbedring både for velfærden og beskæftigelsen.
Kommentar:  Tak for det. Og først vil jeg sige, at jeg jo helt deler spørgerens opfattelse af, hvad det kan have af konsekvenser for et helt ungt menneske at blive placeret på et plejehjem, og særlig al den stund at vi ved, at stadig flere ældre mennesker – og vel på de fleste plejehjem helt op mod otte ud af ti, nogle steder alle – der i dag kommer på plejehjem, ikke bare er fysisk svækkede, men også kognitivt svækkede, og at det derfor på alle mulige måder er meget, meget svært at leve noget, der bare er et tilnærmelsesvis almindeligt ungdomsliv der. Så spørger spørgeren ind til, om der er nogle særlige værktøjer, der skal tages i brug for at ... (Første næstformand  (Karen Ellemann): Det må vente til næste runde, for nu er det spørgerens tur).

Svar:  Tak. Men så kan jeg jo følge op med at spørge – og så må ministeren se, om hun kan nå at svare på begge dele. Altså, nogle steder har man jo lidt den formodning, at kommuner også kigger på økonomien, i forhold til hvad det er, man tildeler af pladser. Derfor kan det jo godt være, at der skal strammes lidt på nogle ekstra skruer for reelt at få kommunerne til at tage fat på den her vigtige opgave. Og det er egentlig det, jeg godt vil høre ministeren om, altså om hun har nogle af de her skruer i værktøjskassen, som hun går ud fra, at hun vil stramme lidt på for at få kommunerne til at tage det her i brug.
Kommentar:  Nu er der jo altid forskel på, hvordan man tolker de dele af det. Altså, et eksempel, som ministeren har været konfronteret med i dag, er jo den her berømte buschauffør fra Viborg med syv hjemmeboende børn. Mig bekendt betaler en buschauffør ikke så meget i skat, at man kan honorere de krav, der stilles til at finansiere syv børns skolegang, børnepasning, dagpleje, sfo og alt muligt andet. Der ligger helt andre omkostninger forbundet med det, specielt for kommunens økonomi. Så jeg fastholder altså, at hvis man kigger på finanslovsforslaget fra regeringen, så lægger det klart op til, at der kommer yderligere en lempelse i udlændingepolitikken.

Svar:  Jeg har selvfølgelig godt hørt Dansk Folkepartis kritik af det her forslag, og jeg kan også godt fornemme, at Dansk Folkeparti nok ender med at stemme imod det. Jeg vil dog alligevel bede Dansk Folkeparti om at overveje, om det virkelig er en fornuftig position at indtage, når vi nu kan se, at ud af de mange, der har fået inddraget opholdstilladelsen de seneste år, er det kun mellem 1 og 2 procent, der har haft 2 års fuldtidsbeskæftigelse. Og når vi nu kan høre fra erhvervslivet, fra en lang række erhvervsorganisationer, at de faktisk har en interesse i, at der indføres den regel, skulle vi så ikke – som det pragmatiske Folketing, som er interesseret i en stærk dansk økonomi, samtidig med at vi har en hjemsendelsespolitik for dem, der ikke har brug for beskyttelse mere – gennemføre det i fordragelighed?