Kommentar:  Nå, så kom vi tilbage til de 2.000 kroner – igen! (munterhed)  – om fortiden. Det ville klæde herre Lars Løkke Rasmussen – ligesom det faktisk klæder ham i dag at stå her i salen og sige, at regeringens økonomiske politik virker, at det går bedre i Danmark, og det klæder ham, fordi det er rigtigt – men det ville også klæde herre Lars Løkke Rasmussen at sige ordene i dag: at man egentlig er lidt ærgerlig over, at den politik, man førte, førte til overophedning, at man ikke magtede at overholde budgetterne år for år, og at det også havde indflydelse på, hvor hårdt krisen ramte Danmark. Hvis der er én ting, vi har lært af den krise, er det da forhåbentlig, at vi skal holde bedre styr på tingene – derfor de mange bankpakker både i Danmark og i europæisk sammenhæng; derfor en fast forankring i, at budgetter altså er noget, vi overholder; derfor et fokus på, at vi også skal gennemføre forandringer for at kunne bevare det velfærdssamfund, vi gerne vil have; og derfor også en ansvarlig økonomisk politik, som sikrer, at vi år for år har muligheder for at investere i vores fælles velfærd, så vi kan tage os af de ældre, de syge og børnene, der skal have den uddannelse, som er så vigtig. Det er jo den balance, der er det nye i dansk politik: at vi på den ene side holder styr på økonomien, reformerer, balancerer tingene, og på den anden side også prioriterer de mennesker, der har allermest behov for det. Det er den nye balance i dansk økonomi, og det ville egentlig klæde Venstre – når man er i det her humør i dag med at erkende, at det egentlig går meget godt – også lige at få det sidste med, i forhold til at overophedning og budgetoverskridelser var en rigtig dårlig ting for dansk økonomi.

Svar:  Men det er jo interessant at stå og blive belært om, hvad der ville klæde mig. Altså, jeg blander mig jo ikke i, hvad der vil klæde statsministeren, eller hvad statsministeren klæder sig i, eller hvad tasker, stiletter eller andet koster – det blander jeg mig ikke i. (Munterhed i salen) . Men jeg blander mig i, hvad man iklæder sin politik. Og der må man bare konstatere, at hovedfundamentet i den økonomiske politik, som vi har udviklet sammen med regeringen, er et fundament, som statsministeren gik til valg på at sprænge til atomer. Fred være med det; det er godt for Danmark. Vi leder landet herfra – det gør statsministeren. Jeg forsøger at give hende en hjælpende hånd; jeg er jo bare en oppositionspolitiker. Men vi driver Danmark herfra, og sammen kan vi så glæde os over, at oven på den hjørnesten, som statsministeren ville trille væk, er der lagt sten på sten, som gør, at vi er i en relativt god situation. Men er den god nok? Det er jo det, jeg spørger til. Hvad er statsministerens ambitionsniveau, for eksempel omkring skatterne? Når for eksempel en gennemsnitlig familie i Danmark med to børn betaler 38,5 procent af deres lønindkomst i skatter og sociale bidrag, mens en tilsvarende familie på den anden side af Øresundsbroen slipper med 30,5 procent, har vi så gjort det godt nok? Har vi sat ambitiøse nok mål? Derfor vil jeg egentlig bare slutte af med at spørge og håbe, at jeg denne gang får et svar, om statsministeren er tilfreds med det, vi allerede har aftalt, eller om statsministeren har en yderligere ambition om, at vi i 2014 skal se på, hvordan vi kan drive for eksempel skatterne på de små indkomster længere nederst Det ville være rart at gå på ferie med, for så kunne man lade op og være klar i arbejdstøjet i det nye kalenderår til påny at hjælpe den her regering med at træffe beslutninger, der peger i den rigtige retning.