Kommentar:  Fru Pernille Skipper ved jo godt, at de krav, der skal stilles, skal stilles ved forhandlingsbordet, og at de 51 organisationer har prioriteret nogle forslag sammen. Så det giver ikke mening, at vi som Folketing efterfølgende kommer og siger, at vi også gerne lige vil stille et forslag, at vi også gerne vil have, at man prioriterer det her frem for noget andet. Det er det ikke op til Folketinget at tage stilling til, hvad der skal prioriteres højere end noget andet. Jeg tror, at lærerne synes, at det er rigtig vigtigt, at de for eksempel får et overenskomstaftalt arbejdstidsregelsæt. Det synes jeg også giver god mening, men det er jo ikke det samme, som at vi her i Folketinget skal tage stilling, hvordan der skal prioriteres ved forhandlingsbordet. Det skal organisationerne og arbejdsgiverne selvfølgelig gøre sammen. På et eller andet tidspunkt kommer de ud, og så er der enten hvid røg eller konflikt, og så må vi jo se, hvordan vi skal forholde os til den tid.

Svar:  At sikre ligestilling mellem køn og dermed også ligeløn er et samfundsansvar, og det er der heldigvis rigtig mange ordførere som allerede har påpeget fra den her talerstol. Og det er måske også den vigtigste præmis at få lagt til grund, så vi kan arbejde videre. For som SF's ordfører lige før rigtigt nok påpegede, kan det her forslag, som vi behandler i dag, og som Enhedslisten og Alternativet har fremsat, gøre noget for at løse ligelønsproblematikken, men absolut ikke alt. Måske er det lidt meget at sige, at der er tusind andre knapper, der skal drejes på, men der er i hvert fald rigtig mange andre knapper, der også skal drejes på, før vi er i mål. At lønnen i fag, der er domineret af kvinder, halter efter lønnen i fag, hvor der arbejder flest mænd, er et veldokumenteret faktum. Det er både historisk og kulturelt betinget. Den lave løn i såkaldte kvindefag er også et resultat af politiske beslutninger, nærmere bestemt den tjenestemandsreform fra 1969, som der også blev refereret til fra talerstolen før, hvor de kvindedominerede fag blev placeret lavt i lønhierarkiet i forhold til fag, der var domineret af mænd. Og dengang brugte man den argumentation, at kvinders lønindtægter jo bare var et supplement til familien. Det var manden, der skulle forsørge familien. Så det var en form for lommepenge, og derfor skulle kvinder ikke have lige så meget i løn. Det lyder absurd, men den argumentation brugte man i 1969. I dag skriver vi så 2018, og der kan vi nok godt blive enige om, at kvinder ikke længere er på arbejdsmarkedet for at tjene lommepenge, men faktisk for at forsørge sig selv og ofte også deres børn og deres familier. Vi kan forhåbentlig også blive enige om, at det arbejde, som især kvinder udfører i den offentlige sektor, er helt fuldstændig afgørende for vores samfund, for sammenhængskraften, for at vi alle sammen har det godt, at vi kan blive passet på, når vi bliver syge, eller kan få omsorg, når vi bliver gamle og ikke kan klare os selv og har brug for hjælp, men sådan set også for at vores private virksomheder kan køre rundt og tjene penge, fordi de ansatte kan få passet deres børn, mens de går på arbejde. Så derfor er de fuldstændig afgørende, og deres arbejde bør anerkendes, både med respekt, men sådan set også økonomisk. Det er det ikke altid blevet. Når Enhedslisten sammen med Alternativet har fremsat det her forslag om at indføre en ekstra lønpulje, er det ikke en idé, vi har grebet ud af den blå luft. Vi har fremsat forslaget, fordi en lang række fagforeninger for blandt andet sygeplejerskerne, pædagogerne, sosu-assistenterne, jordemødrene, fysioterapeuterne, ernæringsassistenterne, bioanalytikerne, socialpædagogerne, handicaphjælperne, portørerne, dagplejerne, rengøringspersonalet og mange andre har bedt os om at gøre det, fordi de selv synes, de står med et uløseligt problem i forbindelse med ligeløn. De har ønsket, at vi stiller en ekstra pose penge til rådighed, som kan bruges på det, som jeg synes er et velfortjent lønløft til de kvindedominerede fag, som også ofte er de lavtlønnede fag. Og det er en appel, som vi har taget til efterretning, fordi vi sådan set er enige i, at nu er det deres tur efter mange år med nedskæringer og dårlige arbejdsforhold i det offentlige og med løntilbageholdenhed. Er der så råd til det? Ja, selvfølgelig er der råd til det. Statsministeren står nærmest uafladelig, hvor han kan komme til det, og praler af, hvor godt det går for den danske økonomi. Regeringen havde selv et ønske om at bruge 23 milliard kroner på skattelettelser, så vidt jeg husker, og nu har vi så et forslag her om at bruge 5 milliard kroner – som vi i øvrigt også har foreslået hvordan man kan finansiere, men som vi selvfølgelig også siger kan være åbne for en forhandling. Det er ikke finansieringen, vi ønsker at stemme om. Det er at afsætte en ligelønspulje, så hvis Socialdemokratiet ønsker en anden finansiering end den foreslåede, så kunne vi jo tale om det, hvis det var det, der skilte os. Det, som andre så har argumenteret meget kraftigt for, er, at det at afsætte den her pulje ville være at blande sig i de overenskomstforhandlinger, der foregår. For det første er det ikke et nyt forslag. Det er faktisk et forslag, som vi har tyvstjålet fra andre partier. Dansk Folkeparti, Socialdemokratiet og SF stillede tilbage i 2007-08 et lignende forslag af samme meget gode grunde, nemlig fordi man ønskede at fremme ligelønnen. For det andet foreslår vi nu, som de gjorde dengang, at det er en pulje, man afsætter, som er øremærket til formålet, men som parterne ved forhandlingsbordet konkret udmønter. Der er altså ikke nogen, der mener, at Folketinget skal sidde herinde og beslutte, nitty-gritty, hvem der skal have hvilke lønstigninger. Det er op til parterne. For det tredje må jeg bare sige, at det der med at sige, at vi slet ikke må have en holdning til de offentlige overenskomster fra Folketingets side, og at vi heller ikke må afsætte en pulje, fordi det ville være at blande sig – jeg ved ikke, hvor mange grimme ting vi ifølge ordførerne har gjort ved den danske model i dag, men den har ikke fået for lidt med tillægsordene, vil jeg sige – altså er at misbruge den danske model og gemme sig bag den. For det offentlige arbejdsmarked er ikke ligesom det private. Dels er det en anden spillebane, og det er ikke sådan på det offentlige arbejdsmarked, at arbejdsgiverne for eksempel taber penge på en strejke eller en lockout, som det er på det private arbejdsmarked. De offentlige arbejdsgivere sparer faktisk penge. Det giver en skæv spillebane. Dels er der heller ikke den der fuldstændig klare adskillelse af det politiske og dem, som sidder og forhandler på arbejdsgiversiden i overenskomstforhandlingerne. Det er Moderniseringsstyrelsen, som gør det for arbejdsgiverne i det offentlige, og chefen for Moderniseringsstyrelsen er politiker. Dem, der sætter de økonomiske rammer, er politikere. Dem, der skriver, hvordan Moderniseringsstyrelsen skal udføre den opgave, det vil sige med det klare formål at holde lønnen nede, er politikere. Dem, der stemmer om, om der skal lockoutes i regionerne eller kommunerne, er politikere. Der har siddet politiske medlemmer af Kommunernes Landsforening fra Socialdemokratiet og regeringspartierne og stemt for en lockout. Det samme er sket på regionsområdet. Det er en politisk beslutning, hvilken arbejdsgiver vi vil være på det offentlige område. Og derfor kan vi selvfølgelig også godt sige fra Folketingets side: Vi vil ikke bestemme, at I skal bruge den her pose penge ved forhandlingsbordet, men vi siger, at den er der til at løse noget af ligelønsproblemet. Hvis parterne ved forhandlingsbordet har lyst til at bruge den til det, så er den her. Det er simpelt hen ikke at blande sig, men det er at sige, at vi kan vælge at være en bestemt form for arbejdsgiver. Vi kan godt alle sammen vælge at være den arbejdsgiver, der bare lockouter mange tusinde offentligt ansatte og forsøger at presse citronen, så meget vi kan, og nægter dem lønstigninger, lige meget om der er råd til det, eller om det er fair – bare fordi vi kan. Den form for arbejdsgiver kan vi godt vælge at være i det offentlige. Men vi kan også godt vælge at være den anden form for arbejdsgiver. Og det er jo blandt andet derfor, Enhedslisten stemte imod lockouten i KL, og at SF stemte imod, nemlig fordi vi kan vælge at være en anden form for arbejdsgiver. Og jeg vil mene, at det her forslag er præcis det samme. Hvis vi vedtager det, vælger vi, at det offentlige skal være en form for arbejdsgiver, som også godt kan vise de ansatte respekt. Men vi går ikke ind og detailstyrer fra Folketingets side, hvad der skal ske i forhandlingerne, selvfølgelig ikke. Jeg vil tage det positive med mig, og det er, at alle herinde faktisk har sagt, at det er et samfundsansvar at gøre noget ved ligelønsproblemerne. Og jeg vil særlig glæde mig over, at ministeren og Venstres ordfører har sagt det. Det er ikke bare et spørgsmål om, at der er nogle kvinder, der vælger nogle lavtlønnede fag. Det er faktisk en strukturel ulighed, og det er noget, vi kan gøre noget ved. Så er vi ikke altid enige om de enkelte løsninger, men det er noget, vi kan gøre noget ved, også fra politisk hold. Det vil jeg notere mig og tage med videre, og så bliver vi ved med at foreslå det på alle mulige andre områder. Og så kan det jo være, vi ser forslaget igen på et andet tidspunkt. Det skulle ikke undre mig.