Kommentar:  I hele min opvækst har jeg været vant til, at noget af det, vi var stolte af i Danmark, var udsagnet om, at man måler et samfunds rigdom på, hvordan det behandler sine svageste, og jeg tænker, at børn, der lever i fattigdom, som ikke selv har lod og del i, at de er vokset op i en fattig familie, men som skal leve under de kår, er nogle af de svageste, som vi burde hjælpe. Derfor var det jo også en meget stor debat før folketingsvalget, hvad der ville ske med vores børn, de svageste børn, de fattigste børn, og et af de kritikpunkter, der var i forhold til herre Lars Løkke Rasmussens og Venstres daværende forslag om et moderne kontanthjælpsloft, var, at det ville få den konsekvens, at der ville være mange børn, der ville havne i fattigdom, ifølge den fattigdomsgrænse, som den tidligere regering havde. Da hed det sig fra både herre Lars Løkke Rasmussen, men også fra daværende finansordfører herre Peter Christensen, at det ikke passede, og at den politik, Venstre havde lagt frem, ikke ville betyde, at flere børn ville komme under fattigdomsgrænsen. Faktisk er herre Peter Christensen citeret for at sige, at herre Lars Løkke Rasmussen har slået to tykke streger under, at der ikke skal være flere fattige, og at vi ikke kommer til at have flere fattige under regeringens fattigdomsgrænse. Alligevel er det på et år lykkedes hele 7.000 børn at komme under den her grænse. Hvad betyder det så? Ja, det betyder jo, at det bliver svært for de her familier at tilbyde børnene de samme muligheder, som deres kammerater har, og være en del af det samme fællesskab som deres kammerater. Når de andre skal af sted på lejrskole eller de skal på spejderlejr eller de skal starte til fodbold, så må forældrene sige nej, og det bliver også svært at tilberede et sundt og nærende måltid mad med de penge, der er til rådighed, og det er jo derfor, de grænser er lavet. Det er jo, fordi det, hvis man er under den grænse, er svært at få det til at hænge sammen, og så er man fattig. Og der er det, det undrer mig, at regeringen fører en politik, som betyder flere fattige, flere børn under den her grænse, altså når man før valget lovede danskerne – endda med to tykke streger under – at der ikke ville komme flere. Hvad er ministerens svar på det? For vi har hørt en masse andet, men hvad er ministerens svar på, at man før valget lovede, at der ikke ville komme flere, og der på et år nu er kommet 7.000 flere?

Svar:  Vi står naturligvis ved den besvarelse, vi har givet. Der er stillet et spørgsmål, og der er givet en besvarelse, som giver svaret på en helt statisk situation. Men regeringens politik skal jo ses i en sammenhæng. Vi fører en politik, der satser på at skabe meget mere social mobilitet for de mennesker, som er uden for arbejdsmarkedet. Som vi kan se af tallene, er det her et kæmpemæssigt integrationsproblem. Der er en overrepræsentation på mere end ti gange for ægtepar på kontanthjælp, og det er bydende nødvendigt at gøre noget. Vi har lavet et kontanthjælpsloft, der er bygget op på en sådan måde, at hvis man for eksempel som enlig med tre børn måske arbejder bare 9 timer om ugen, har man tjent nok til at være fuldstændig frigjort fra det hele, og man har måske fået en gevinst på 4.600 kroner om måneden. Så det, vi har gjort, er, at vi har lavet en politik, som satser på at få folk ud i det arbejdende fællesskab.