Kommentar:  Disse to lovforslag gennemfører BRRD- og DGSD-direktiverne i dansk lovgivning. Direktiverne sikrer, at der er nogenlunde ens regler og procedurer på tværs af EU for håndtering af nødlidende eller potentielt nødlidende penge- og realkreditinstitutter samt fondsmæglervirksomheder. Målet med de her direktiver er, at et nødlidende institut eller et institut, som må afvikles, eller en finansiel virksomhed, som må afvikles, ikke kommer til at belaste staten og dermed skatteborgerne, og naturligvis også, at et potentielt nødlidende institut eller et institut eller en finansiel virksomhed, som kommer i problemer, kan rettes op, inden det går galt. Det er en rigtig god hensigt, og det er bestemt en intention, som vi kan bakke op om. Siden finanskrisen er omfanget af ny regulering af den finansielle sektor blevet overvældende. Jeg tror – for at være helt ærlig – at det er de færreste politikere, der kan overskue omfanget af den her lovgivning og også konsekvenserne af den her lovgivning. Jeg synes i hvert fald, at det er tankevækkende, at når man snakker med folk i sektoren, har de meget svært ved at gennemskue den her lovgivning. Men en ting er i hvert fald sikkert, og det er, at den her lovgivning og den her regulering kommer til at sikre, at advokater og jurister med speciale i finansiel lovgivning går meget, meget gyldne tider i møde. Høringssvarene giver udtryk for, at direktiverne er implementeret direktivnært, som det kaldes, og det skal regeringen have ros for. Dog påpeger Realkreditrådet, at den buffer på 2 procent, som pålægges realkreditsektoren, er unødvendig høj, og at der her er tale om et rent nationalt anliggende – altså, det er noget, vi ikke er pålagt i direktiverne at indføre. En unødvendig høj buffer vil ikke styrke robustheden i realkreditsektoren, men vil føre til unødvendige omkostninger for danske boligejere. Baggrunden for finanskrisen har været omdiskuteret, og som jeg sagde før, tror jeg, det er de færreste, der kan overskue konsekvenserne af den meget store mængde lovgivning, som vælter ned over den her sektor. Vi har indført SIFI-lovgivning, og det drejer sig om, at vi har pålagt bestemte institutter, som man åbenbart har erkendt er for store til at gå ned, ekstra kapitalkrav og så videre, men som i sidste ende har en eller anden garanti for, at staten vil komme og redde dem. Og så må man altså indføre lovgivning som den, vi ser her i dag, som gør, at man mindsker et eventuelt tab for staten, i tilfælde af at et institut skulle blive nødlidende. Vi har rigtig mange spørgsmål til den her lovgivning – specielt vil jeg gerne bede om svar på det, som Realkreditrådet har rejst i forhold til det her 2-procentskrav. Men generelt set har vi rigtig mange spørgsmål til den her lovgivning, og dem vil vi benytte os af udvalgsarbejdet til at stille. Men intentionen kan vi i hvert fald støtte. Tak.

Svar:  Så vidt jeg husker, har Liberal Alliance stemt for alle de bankpakker og alt muligt andet, der er kommet for at hjælpe branchen. Så længere går partiets ønske jo så nok heller ikke om, at det er liberalismen, der skal styre samfundet, herunder alle virksomheder, også bankerne. Derfor er mit ganske enkle spørgsmål: Går det her ud på, at man skal mindske statens mulige tab, eller går det her i virkeligheden ud på, at man skal undgå, at skatteyderne skal hænge på en spekulants regning, for eksempel en spekulant i Saxo Bank?