Kommentar:  Når Børnetalsmanden i Grønland kan berette, at børn i Nordgrønland mistrives og ikke får den hjælp, som de har behov for og krav på, er det klart, at danske politikere spidser ører, og jeg tror, at mange af os får trang til at handle og til at hjælpe. Grønland er en del af rigsfællesskabet, og vores relationer til det grønlandske folk er tætte. Herre Søren Espersen fra Dansk Folkeparti, som har indkaldt til denne forespørgselsdebat, har sagt i pressen, at Grønland skal sættes under administration for at få løst de sociale problemer. Den indstilling deler Socialdemokraterne ikke. Alle her i salen ved, at Grønlands selvstyre har ansvaret for socialområdet. Det har Socialdemokratiet stor respekt for, og det bør andre også have, og det er i respekt og med omsorg for børn og unge, at jeg lader mine ord falde i dag. De fleste børn og unge i Grønland har en god opvækst, og det skal vi huske, men der er børn og unge, der mistrives, omsorgssvigtes, misbruges eller udsættes for incest, og de  skal  have hjælp. Det er kommunerne og den grønlandske stats ansvar og pligt, at hjælpen til de sårbare børn er tilstrækkelig, og at den når frem. Levevilkårene fra by til bygd er meget forskellig. Afstandene i Grønland er store, befolkningen lever adskilt, ja, nogle lever ligefrem afsondret. Det gør, at børn og unge i Grønland vokser op under meget forskellige vilkår. I bygderne er der stor fattigdom: Gennemsnitsindtægten i en bygd er cirka 125.000 kroner, og dertil kommer, at madvarer er meget dyre. Forsyningsskibene kommer sjældent, familierne lever typisk af det, som de fanger på land eller på fjorden. Indbyggerne i bygderne lever med andre ord i isolation store dele af året, og det siger sig selv, at det er en udfordring i forhold til at løfte det socialfaglige arbejde, for ofte er der ingen med pædagogisk eller socialfaglig uddannelse blandt de personer, der tager sig af børnene. Uuddannede og måske ressourcesvage voksne skal tage sig af svigtede børn. Samfundene er små, og der kan være familiemæssige relationer mellem den udsatte familie og dem, der skal gribe ind. Måske er der måske endda også svigt blandt dem, der skal passe på børnene. Konsekvensen er, at problemerne bliver opdaget for sent, at sårbare udsatte børn og unge bliver isoleret i deres eget samfund. Det synes helt nødvendigt, at den grønlandske stat og kommunerne satser mere på at sende pædagogisk og socialfagligt personale ud til bygderne på jævnlige besøg. Den grønlandske socialminister har oplyst, at hver socialrådgiver har op imod 300 sager. Altså 300 sager! Det er et fuldstændig uhørt og uholdbart tal, og måske er det en af årsagerne til, at det er svært at fastholde dygtige socialrådgivere. En oplagt opgave for den danske stat i denne sammenhæng kunne være at tilbyde hjælp til uddannelse af socialrådgivere, børnesagkyndige og psykologer, og et venligt ment forslag til det grønlandske selvstyre kunne jo være, at man prioriterede midler til at øge antallet af uddannede socialrådgivere og børnesagkyndige. Efter folkeskolen har de unge i bygderne stort set intet at tage sig til. Ofte kender de kun deres egen bygd og måske nabobygden 40 km væk. Deres verden er lille, og for nogle forsvinder deres drømme om fremtiden. Selvmordsprocenten er høj, især blandt de 17-20-årige, fordi de har mistet troen på, at der er et godt liv for dem, og fordi de ikke får den professionelle behandling, som de har behov for. Derfor synes det oplagt at få set på, hvordan vi kan understøtte de unges mobilitet, så de for eksempel kan få mulighed for at få uddannelse uden for bygderne uanset størrelsen på familiernes pengepung. De geografiske forhold i al deres skønhed og styrke samt infrastrukturelle udfordringer kan ingen ændre på, men det er åbenbart, at der er en række andre felter, hvor der kan gøres en gavnlig indsats. På Socialdemokraternes vegne lægger jeg op til, at den danske regering går i tæt dialog med det grønlandske selvstyre om, hvor vi kan støtte og hjælpe. Måske bør man løfte blikket og kigge ud i verden efter inspiration til løsninger hos andre samfund, der er tynget af lignende problemer. Vi må ikke forfalde til at stille os an som overdommere, for det hjælper ikke børnene, og det løfter ikke de unge. Lad os i fællesskab få iværksat en langsigtet plan for, hvordan børnene og de unge i fremtiden får tilstrækkelig og kompetent hjælp til at blive stærke og livskraftige medborgere i det grønlandske samfund. Lidt senere vil en vedtagelsestekst blive læst op af herre Marcus Knuth, og den vedtagelsestekst vil Socialdemokraterne tilslutte sig.

Svar:  Jeg håber ikke, det vil virke fornærmende, men jeg synes, fru Karin Gaardsted lyder fuldstændig som den grønlandske socialminister, der fortæller om store afstande, at der er vældige problemer, at der er små bygder, og at der er alt for mange sager og så videre Det er jo den jammer, som vi hører fra Grønlands Selvstyre og før det fra hjemmestyret, og som vi har hørt på i årevis. Fru Karin Gaardsted siger, at hun har respekt for selvstyret. Hvorfor har hun det?