Kommentar:  Tak, formand. Jeg tror godt, at man kan konkludere, at mine kollegaer har afvist forslaget i dets nuværende form, men at der overordnet set er en vis velvilje til trods alt at kigge på afbureaukratiseringen for de kunstneriske uddannelser, for både ministeren og også en række ordførere har sagt, at de gerne vil deltage i arbejdet i udvalget. Så på den måde synes jeg egentlig, at vi allerede er kommet et godt skridt på vejen. Det er ret afgørende, at vi får kigget på den her afbureaukratisering. Jeg har jo talt med en lang række rektorer på de kunstneriske uddannelser uden for hovedstaden, og de har det svært. Det skyldes jo, at jo flere penge, de skal bruge på afrapportering, jo færre kan de bruge på uddannelse. Og det er uddannelsen, der er kernen i deres arbejde. Så det vil jeg glæde mig til. Hvordan vi skal gribe det an, vil jeg lige tænke over, men der er mange måder at gøre det på. Så vil jeg lige komme ind på nogle enkelte ting af det, som ordførerne har sagt. Socialdemokratiet – og ordføreren er desværre ikke længere i salen – har ikke selv nogen forslag til at afskaffe papirnusseriet, selv om de jo er enige i, at det af Sveidahlrapporten fremgår, at centraliseringen øges. Jeg håber da på, at Socialdemokratiet vil være lige så velvilligt indstillet, som jeg tror i hvert fald resten af dem, der er til stede, har været i forhold til at afbureaukratisere. Så synes jeg, at det, som Venstres ordfører, herre Carl Holst, sagde, nemlig at vi skal arbejde nedefra – det vil sige, at vi skal inddrage parterne – er en god idé. Vi kan jo sagtens i udvalgsarbejdet invitere rektorerne ind til et lukket møde, hvor de kan fortælle os om deres erfaringer. Det tror jeg kunne gøre os klogere. Så tak for det. Så er der Enhedslisten. Det er altid en fornøjelse at høre herre Søren Søndergaard, som jo også er god til at sætte fingeren dér, hvor forslaget har sine svagheder. Jeg vil dog sige, at man ikke skal være bange for, at en anden form for afrapportering med større frihed ikke vil skabe nyskabende kunst. Der er jo mange kunstnere, som ikke har haft støtte fra en mæcen – enten statslig eller privat – der alligevel har været store kunstnere. Det er så også et svar til Alternativets ordfører. Man kan for eksempel tænke på Michelangelo. Han blev støttet af kirkelige mæcener, og han lavede fremragende kunst. Vi kan også bare kigge her i Folketinget eller på Christiansborg. Der er der jo danske kunstnere, som startede med at være i lære som malere, og som efterhånden udviklede sig til at blive fremragende portrætmalere. Der er Johannes Nielsens malerier på Christiansborg. De er jo også blevet skabt, fordi der har været et marked for dem. Håndværket har været i orden. Det var dygtige kunstnere. Så det tror jeg egentlig ikke man skal være bange for. Jeg tror, det er en god idé, at man trods alt måler på dimittendernes beskæftigelsesfrekvens. Det gør ministeriet jo allerede, så det er relativt let at gøre den slags. Det var som sædvanlig meget fornøjeligt at høre Liberal Alliance og herre Leif Mikkelsens afvisning, som jo altid lyder som et ja. Men de erfaringer, som herre Leif Mikkelsen har gjort sig i foreningslivet, synes jeg vi skal drage nytte af i udvalgsarbejdet, når vi på en eller anden måde gerne i samarbejde med ministeriet skal lave en model for, hvordan vi kan afbureaukratisere. Jeg vil meget gerne høre mere om de erfaringer og om, hvordan man eventuelt kan gribe det an, for jeg tror, at der er en parallel der. Som sagt havde Alternativet en god analyse, men man er på mange måder bange for markedet. Man skal ikke være bange for markedet, må jeg sige til fru Ulla Sandbæk, tværtimod er markedet godt for kunsten. Det, det handler om her, er, at uddannelsesinstitutionerne koncentrerer sig om det, de er gode til, nemlig at uddanne, i stedet for at de bliver styret efter regler, der medfører en bestemt adfærd. Det er noget, der er dræbende for det nyskabende. Så hvis vi nu kan give de kunstneriske uddannelser ansvaret og tilliden til, at de laver det, de skal, tilbage, så tror jeg, at vi er nået et langt stykke ad vejen, og når de får den frihed, bliver der også skabt gode ting og nyskabende ting. Man kan nemlig ikke skabe nyt uden at have håndværket i orden. Det er ret afgørende. Til sidst vil jeg sige til De Radikale: Ja, vi kan jo ikke løse sagen her i Folketingssalen, men det er jo her, vi diskuterer det, og det er også her, vi vedtager lovgivning om, hvor meget afrapportering der skal være, hvor meget målstyring der skal være. Så det begynder jo her. Selve arbejdet kan jo så ske i udvalget. Det kan ske ovre hos ministeren. Det kan ske i samarbejde med de berørte parter. Så jeg er slet ikke ked af, at vi har lagt det ned i salen, for hvis vi ikke havde lagt det ned i salen, havde det bare foregået mellem ministeren og rektorerne i et lukket rum. Jeg synes, at det er vigtigt, at vi kommer ind over, især fordi der er folk, der har erfaring med, hvad afrapportering kan gøre ved foreningslivet eller kulturlivet. Så alt i alt synes jeg egentlig, at det har været en overraskende god debat, selv om både minister og ordførere afviste forslaget i sin nuværende form. Jeg glæder mig til udvalgsarbejdet, hvor vi forhåbentlig kan få sat nogle møder i stand med ministeren, med rektorerne, med andre berørte parter, så vi kan blive klogere på, hvordan vi kan afbureaukratisere. Det er afgørende for os i dette land, at vi afbureaukratiserer, fordi det også ville hjælpe de små uddannelsesinstitutioner uden for hovedstaden, og vi skal have et Danmark i balance, også på kulturlivet, og det gør vi altså ikke ved at kvæle dem med alt for mange måltal. Tak for debatten. Jeg ser frem til arbejdet i udvalget.

Svar:  Jeg synes jo, at meget af det, som herre Alex Ahrendtsen sagde, lød som sød musik i mine ører, og jeg synes i virkeligheden også, at der var nogle ord, jeg selv kunne have taget i anvendelse, men måske ikke kun om kulturområdet, også lidt bredere. Derfor kunne jeg godt tænke mig at spørge, om det her er en generel betragtning over den offentlige sektor, eller om det kun gælder kulturområdet, for uden at fornærme Dansk Folkeparti i øvrigt, synes jeg jo ikke, at det ellers er et parti, der trækker i retning af mindre kontrol og decentralisering, når vi for eksempel taler om beskæftigelsesområdet, sundhedsområdet, uddannelsesområdet, ja, uddannelse specifikt, hvor jeg ved ordføreren også har en aktie, altså det, som vi har pålagt folkeskolerne de sidste 10 år, som mange lærere også mener er bureaukratisk og gør deres hverdag sværere. Hvordan forholder herre Alex Ahrendtsen sig egentlig til den her generelle problemstilling i et lidt større perspektiv, hvor vi ikke kun taler om kulturområdet?