произнесено по жалба, предвидена в член 40, може да бъде атакувано само:
 —
 в Белгия, Франция, Италия, Люксембург и Нидерландия, чрез касационна жалба,
 —
 в Дания, чрез жалба до højesteret с разрешение на Министъра на правосъдието,
 —
 във Федерална република Германия, чрез Rechtsbeschwerde,
 —
 в Ирландия, чрез жалба по правните пунктове пред Върховния съд,
 —
 в Обединеното кралство, чрез единствена по-нататъшна жалба по правните пунктове.“
 Член 21
 Член 44 от Конвенцията от 1968 г. се заменя със следното:
 „Член 44
 Молител, който в държавата по произхода се е ползувал от пълна или частична правна помощ или освобождаване от разноските, има право да се ползува в производствата по членове 32 - 35 от най-благоприятната правна помощ или от най-високата степен на освобождаване от разноските, предвидена по правото на държавата, към която се е обърнал.
 Независимо от това, молител, който иска изпълнение на решение постановено от административен орган в Дания по отношение на акт за издръжка, може да претендира предимствата по предходния параграф в държавата, към която се е обърнал, ако представи удостоверение съответно от датското министерство на правосъдието, че отговаря на икономическите изисквания за получаване на пълна или частична правна помощ или за освобождаване от разноските.“
 Член 22
 Член 46, параграф 2 от Конвенцията от 1968 г. се заменя със следния текст:
 „2. при решение, постановено в отсъствието на страна по делото — оригинала или заверен препис от документа, който удостоверява, че документът за образуване на производството или равностоен документ е бил връчен на страната, която не е присъствувала на делото.“
 Член 23
 Към член 53 от Конвенцията от 1968 г. се добавя следната алинея:
 „За да определи дали един доверителен фонд има местоживеене в договарящата държава, чиито съдилища са сезирани с делото, съдът прилага правилата на международното частно право.“
 Член 24
 На подходящите места и в хронологичен ред в списъка на конвенциите, включен в член 55 от Конвенцията от 1968 г. се вписва следното:
 —
 Конвенцията между Обединеното кралство и Френската република относно взаимното изпълнение на съдебните решения в областта на гражданското и търговското право, придружена от протокол, подписана в Париж на 18 януари 1934 г.,
 —
 Конвенцията между Обединеното кралство и Кралство Белгия за взаимното изпълнение на съдебни решения в областта на гражданското и търговското право, придружена от протокол, подписана в Брюксел на 2 май 1934 г.,
 —
 Конвенцията между Обединеното кралство и Италианската република относно взаимното признаване и изпълнение на съдебни решения в областта на гражданското и търговското право, подписана в Бон на 14 юли 1960 г.,
 —
 Конвенцията между Обединеното кралство и Италианската република относно взаимното признаване и изпълнение на съдебни решения в областта на гражданското и търговското право, подписана в Рим на 7 февруари 1964 г., придружена от протокол за изменение, подписана в Рим на 14 юли 1970 г.,
 —
 Конвенцията между Обединеното кралство и Кралство Нидерландия за взаимното изпълнение на съдебни решения в областта на гражданското право, подписана в Хага на 17 ноември 1967 г.
 Член 25
 1. Следният текст заменя член 57 от Конвенцията от 1968 г.:
 „Член 57
 Настоящата конвенция не засяга конвенциите