Комисията не е успяла да установи китайско финансово участие в контекста на дружествата с дейност в Египет. Поради това тя е „създала“ субсидия от страна на ПК, която по-късно „цялостно е прехвърлила“ към Египет, като е опитала да „узакони“ тази техника чрез неправилно прилагане на член 11 от Разпоредбите на Комисията по международно право към ситуация, при която изобщо не е имало подлежаща на изравняване субсидия от Китай. Според твърденията ЕС ще започне да прилага тази недопустимо техника по отношение на „законни чуждестранни инвестиции“.
 (712)
 Комисията отбеляза, че този аргумент с политически характер се опира на две спорни правни основания: Първо, действията на Китай трябва да отговарят на всички критерии за субсидия съгласно Споразумението за СИМ, за да предизвикат възникване на отговорност. Второ, ако това не е така, Споразумението за СИМ не дава възможност на ЕС да налага изравнителни мерки по отношение на какъвто и да било вид подпомагане на дружествата с дейност в Египет. Този аргумент обаче смесва фактологично и нормативно измерение. Както е обяснено по-горе, ПЕ е очаквало и приветствало (факта на) преференциалното кредитиране от страна на китайските финансови институции на дружествата в Египет и е признало и приело това преференциално кредитиране като свое. Без значение е дали подобно преференциално кредитиране е предизвикало (от нормативна гледна точка) възникването и на международната отговорност на Китай за нарушаване на Споразумението за СИМ. С други думи Комисията приписа на ПЕ „дейност“ на Китай (а именно предоставянето на преференциално кредитиране), а не „неправомерни действия“. Поради това Комисията отхвърли първото твърдение на ПК, че е трябвало първо да докаже, че ПК е отпуснало субсидия по смисъла на Споразумението за СИМ, и след като не е успяла да направи това, погрешно е „създала“ субсидия на ПК в полза на производителите износители на разглеждания продукт.
 (713)
 В първата си точка ПЕ подчерта принципа на суверенитет в международното право. Според него определен акт може да бъде приписан на дадена държава само когато този акт е извършен с предоставено от тази държава правомощие. Поради това актовете на субекти, оправомощени от китайската държава, могат да бъдат приписани само на китайската държава. При изслушването от 18 март 2020 г. ПЕ уточни съображенията си, като даде пример с военни сили на дадена държава, които със съгласието на друга държава са разположени на територията на последната. Според ПЕ всяко действие на поканените военни сили може да бъде приписано само на поканената държава, но не би предизвикало възникването на отговорност за приемащата държава.
 (714)
 Комисията отхвърли това твърдение. Принципът на суверенно равенство в международното право, залегнал в член 2, параграф 1 от Устава на ООН, забранява на една държава да упражнява своите правомощия на територията на друга държава срещу волята на последната държава. Държавите обаче са свободни да разрешават действия на друга държава на своята територия. Вследствие на това действията на поканената държава на територията на приемащата държава могат да бъдат приписани на приемащата държава. В посочения от ПЕ по време на изслушването пример това правило произтича пряко от Резолюция 3314 (XXIX) на Общото събрание на ООН от 1974 г. относно определението