факта, че лизингите за минен добив се предоставят на стоманодобивните дружества, и да се предложи те да продължат да се предоставят на производителите на стомана.“ (подчертаването е добавено, бележката под линия е изпусната) (27).
 (150)
 От този цитат е видно, че групата на съдебните заседатели не е оспорила факта, че в доклада „Dang“ се описва индийската промишленост за добив на желязна руда и политиките, приложими по отношение на тази промишленост. Всъщност членове на експертната група (28) са били, наред с други, представители на правителството и промишлеността и с основание може да се счита, че са добре осведомени за съществуващите държавни политики и за състоянието на промишлеността. Освен това, противно на минния добив от затворен тип, докладът е категоричен по отношение на целта на политиката в полза на индийските производители на стомана („гарантиран достъп до доставки на местна желязна руда с отстъпка по отношение на световните цени“) и че това предимство трябва да бъде запазено и насърчавано.
 (151)
 С оглед на гореизложеното Комисията отхвърли тези твърдения.
 (152)
 ПИ е предприело следните две мерки за изпълнение на гореспоменатата конкретна цел на политиката (възпиране на износа на желязна руда).
 (153)
 Първата мярка е решението, взето на 1 март 2007 г., за налагане на данъци върху износа на желязна руда, първоначално в размер на 300 INR(индийски рупии)/тон (29), а впоследствие с размер, който се променя периодично. По-специално през март 2011 г. тази ставка се е увеличила на 20 % (30), а през декември 2011 г. е достигнала 30 % (31); през април 2015 г. данъкът върху износа на бедна (нискосортова) желязна руда (със съдържание на желязо под 58 %) е намален на 10 % (32). Следва да се отбележи, че бедната желязна руда няма голяма употреба в Индия и поради това не е необходимо да бъде осигурено нейното наличие за индийските ползватели на желязна руда.
 (154)
 По принцип подкрепата на промишлените сектори надолу по веригата може да бъде значителна мотивация за налагане на ограничения върху износа и по-специално на данъци върху износа. Фактът, че главните цели на политиката на ограничения на износа (и на значителни данъци върху износа) са да защитават и насърчават промишлените сектори надолу по веригата чрез предоставяне на местните промишлени сектори надолу по веригата на евтини суровини и материали, също бе установен в доклада на ОИСР „Икономическото въздействие на ограниченията върху износа на суровини“ (33) (The Economic Impact of Export Restrictions on Raw Materials) („докладът на ОИСР“).
 (155)
 Втората мярка е въвеждането на политика, предвиждаща два вида такси за товари (DFP), от Министерството на железниците на 22 май 2008 г. (34). DFP е създала разлика по отношение на таксите при превоза на желязна руда за вътрешно потребление и за износ. Средната разлика отговаря на пропорция от три към едно (35). Таксите за железопътния превоз на товари представляват много съществена част от общите разходи при желязната руда (36).
 (156)
 Преди и след оповестяването на окончателните заключения ECL заяви, че DFP е била отменена през 2009 г. Въз основа на информацията обаче, предоставена от ПИ и от производителя износител, Комисията установи, че чрез