през март 2018 г. водещата роля на ККП се засилва още повече, като се утвърждава в текста на член 1 от Конституцията. След съществуващото първо изречение от документа — „(с)оциалистическата система е основната система на Китайската народна република“ — е добавено ново, второ изречение, което гласи: „(о)пределящата черта на социализма с китайски характеристики е ръководството на Комунистическата партия на Китай.“ (29). Това показва безспорния и нарастващ контрол на ККП върху икономическата система на Китай. Този контрол е присъщ на китайската система и се простира отвъд обичайните граници в други държави, където правителствата упражняват широк макроикономически контрол, в чиито рамки действат свободните пазарни сили.
 (56)
 Китайската държава провежда интервенционистка икономическа политика в изпълнение на цели, съобразени с политическия дневен ред, определен от ККП, а не с преобладаващите икономически условия на свободния пазар (30). Икономическите инструменти, прилагани от китайските органи за упражняване на държавен контрол, са многобройни и включват системата на промишлено планиране, финансовата система, както и различни аспекти на регулаторната среда.
 (57)
 Първо, на ниво цялостен административен контрол китайската икономика е направлявана чрез сложна система за промишлено планиране, която засяга всички икономически дейности в държавата. В своята цялост тези планове обхващат обширна и сложна матрица от сектори и междусекторни политики, която съществува на всички равнища на управлението. Плановете на провинциално равнище са доста подробни, докато националните планове обикновено определят по-широки цели. В плановете се посочва и наборът от мерки за подкрепа на съответните отрасли/сектори, както и сроковете, в които трябва да бъдат постигнати целите. Въпреки че някои планове все още съдържат изрични производствени цели, това е характеристика най-вече на планирането в миналото. В съответствие с плановете и с правителствените приоритети отделни промишлени отрасли и/или проекти се избират като приоритетни (в положително или в отрицателно отношение), като им се задават конкретни цели за развитие (промишлено обновяване, международно разрастване и други). Икономическите оператори, както държавни, така и частни, трябва ефективно да приспособят търговските си дейности към реалността, наложена от системата за планиране. Това е така не само поради обвързващия характер на плановете. От решаващо значение е фактът, че съответните китайски органи на всички равнища на управление се придържат към системата за планиране и използват дадените им правомощия, като по този начин принуждават икономическите оператори да спазват приоритетите, определени в плановете (вж. също раздел 3.2.2.5 по-долу) (31).
 (58)
 Второ, на ниво разпределяне на финансовите ресурси финансовата система на Китай е доминирана от държавните търговски банки. При създаване и прилагане на кредитна си политика тези банки трябва да съгласуват действията си с целите на промишлената политика на правителството, вместо да оценяват предимно икономическите предимства на даден проект (вж. също раздел 3.2.2.8 по-долу) (32). Същото се отнася и за останалите компоненти на китайската финансова система, в това число капиталовите пазари, пазарите на облигации, частните капиталови пазари и други. Въпреки че са по-малко значими от банковия сектор, те са институционално и оперативно създадени не с цел постигане на максимално ефективно функциониране на финансовите пазари, а с цел осигуряване на контрол и създаване на условия за намеса от страна на държавата и на ККП (33).
 (59)
 Трето, на