е фактът, че приложното поле на Закона за банковото дело и различните постановления на КРКБС обхваща всички финансирани от Китай и чуждестранно финансирани банки под ръководството на КРКБС.
 (221)
 Също така при разследването беше установено, че повечето договори за заеми на включените в извадката производители износители имат сходни условия, а лихвените проценти, предоставени от частните финансови институции, са сходни в повечето случаи и отчасти се припокриват с лихвените проценти, предоставени от държавните финансови институции.
 (222)
 Тъй като не получи различна информация от частните финансови институции, Комисията заключи, че по отношение на отрасъла за производство на електрически велосипеди всички финансови институции, извършващи дейност в Китай под надзора на КРКБС (в т.ч. частните финансови институции), са упълномощени от държавата или тя им е възложила — по смисъла на член 3, параграф 1, буква а), подточка iv), първо тире от основния регламент — да изпълняват правителствената политика и да предоставят заеми с преференциални лихвени проценти на предприятията от отрасъла за производство на електрически велосипеди.
 (223)
 След разгласяването няколко заинтересовани страни оспориха становището, че китайските частни банки са „упълномощени“ или са им „възложени“ функции от ПКНР.
 (224)
 Първо, една от страните заяви, че въпреки член 34 от посочения в съображение 198 Закон за банковото дело в Китай, законът не задължава банките да съобразяват финансовите си решения с поставените от ПКНР цели в областта на промишлената политика. Тя заяви, че член 34 представлява общо изявление без практически последици и че държавните промишлени политики имат единствено указателен характер и не играят решаваща роля. Същата страна се позова на член 41 от Закона за банковото дело в Китай, за да подкрепи своя аргумент, че ПКНР не може да задължи частните банки да предприемат каквито и да било действия. Освен това тя отхвърли изложеното в съображение 221 становище, че „лихвените проценти, предоставени от частните финансови институции, са сходни в повечето случаи и отчасти се припокриват с лихвените проценти, предоставени от държавните финансови институции“, като валиден показател за упълномощаване или възлагане. Накратко страната заяви, че наличните доказателства не са достатъчни, за да покажат наличието на упълномощаване или възлагане.
 (225)
 Второ, тази страна заяви, че властта на КРКБС да одобрява назначаването на мениджъри и административни действия, както е обяснено в съображение 200, не води до изрично или утвърдително действие на делегиране или нареждане.
 (226)
 Трето, същата страна заяви, че фактът, че частни страни не действат в съответствие с разумната търговска практика, не е достатъчен сам по себе си за установяване на упълномощаване или възлагане.
 (227)
 Четвърто, няколко заинтересовани страни заявиха, че Комисията не е извършила индивидуална оценка за всяка финансова институция и че не може да се докаже каквото и да било упълномощаване или възлагане, без да се извърши проверка в засегнатата финансова институция.
 (228)
 На последно място, една от страните заяви, че Комисията е объркала понятията за „упълномощаване“ и „възлагане“.
 (229)
 Що се отнася до първото, второто и третото твърдение Комисията би искала да припомни, че съдействие не бе оказано нито от финансовите институции, нито от ПКНР, вследствие на което не бяха получени каквито и да било доказателства, нито