успоредно с държавната собственост (31).
 (64)
 Освен това съгласно китайско законодателство социалистическата пазарна икономика се развива под ръководството на Китайската комунистическа партия (ККП). Структурите на китайската държава и на ККП са преплетени на всяко едно равнище (правно, институционално, лично), образувайки свръхструктура, в която ролите на ККП и на държавата не могат да бъдат разграничени. След изменение на Китайската конституция през март 2018 г. на водещата роля на ККП е отредено дори още по-видно място, като това се препотвърждава в текста на член 1 от Конституцията. След съществуващото първо изречение на разпоредбата — „[с]оциалистическата система е основната система на Китайската народна република“ — е вмъкнато ново, второ изречение, което гласи: „[о]пределящата черта на социализма с китайски характеристики е водещата роля на Китайската комунистическа партия“ (32). Това показва безспорния и нарастващ контрол на ККП върху икономическата система на Китай. Това лидерство и този контрол са присъщи на китайската система и се простират отвъд обичайните граници в други държави, където правителствата упражняват общ макроикономически контрол, в чиито рамки се проявяват силите, действащи на свободния пазар.
 (65)
 Китайската държава провежда интервенционистка икономическа политика в изпълнение на цели, съобразени с политическия дневен ред, определен от ККП, а не с преобладаващите икономически условия на свободния пазар (33). Икономическите инструменти за намеса, използвани от китайските органи, са многобройни и включват системата на промишлено планиране, финансовата система, както и инструменти на нивото на регулаторната среда.
 (66)
 Първо, на ниво цялостен административен контрол китайската икономика е направлявана чрез сложна система на промишлено планиране, която засяга всички икономически дейности в държавата. В своята цялост тези планове обхващат обширна и сложна матрица от сектори и междусекторни политики, която съществува на всички равнища на управление. Плановете на провинциално равнище са подробни, докато националните планове определят по-широки цели. В плановете се посочват също така средствата за подкрепа на съответните отрасли/сектори, както и сроковете, в които трябва да бъдат постигнати целите. Въпреки че някои планове все още съдържат изрични производствени цели, това е характеристика най-вече на предходните цикли на планиране. В съответствие с плановете и с правителствените приоритети отделни промишлени отрасли и/или проекти се определят за приоритетни (в положително или в отрицателно отношение), като им се задават конкретни цели за развитие (промишлено обновяване, международно разрастване и други). Икономическите оператори, както държавни, така и частни, трябва ефективно да приспособяват бизнес дейностите си към реалностите, наложени от системата на планиране. Това е така не само поради обвързващия характер на плановете, но и защото съответните китайски органи на всички равнища на управление се придържат към системата на планиране и използват дадените им правомощия в съответствие с това, като по този начин принуждават икономическите оператори да спазват приоритетите, определени в плановете (вж. също раздел 3.2.2.5 по-долу) (34).
 (67)
 Второ, на ниво разпределяне на финансовите ресурси финансовата система на Китай е доминирана от държавните търговски банки. При създаване и прилагане на кредитна си политика тези банки трябва да съгласуват действията си с целите на промишлената политика на правителството, вместо да оценяват предимно икономическите предимства на даден проект (вж. също раздел 3.2.2.8 по-долу) (35). Същото се отнася и за останалите