една от които не е с местоживеене в дадена договаряща се държава, съдилищата на останалите договарящи се държави нямат компетентност над техните спорове, освен ако избраният съд или съдилища са се отказали от компетентност.
 Съдът или съдилищата на една договаряща държава, на които е предоставена компетентност чрез акт за доверителен фонд, имат изключителна компетентност по всяко дело, заведено срещу учредител, доверител или бенефициер, ако става дума за отношенията между тези лица или техните права или задължения във връзка с доверителния фонд.
 Споразуменията или разпоредбите на акт за доверителен фонд, с които се предоставя компетентност, нямат правно действие, ако противоречат на разпоредбите на член 12 или член 15, или ако съдилищата, чиято компетентност те трябва да изключат, имат изключителна компетентност по силата на член 16.
 Ако споразумение за предоставяне на компетентност е сключено в полза само на една от страните, тази страна запазва правото да заведе дело във всеки друг съд, компетентен по силата на настоящата конвенция.“
 Член 12
 Втората алинея от член 20 от Конвенцията от 1968 г. се заменя със следния текст:
 „Съдът спира производството, освен ако бъде доказано, че ответникът е имал възможност да получи документа за образуването на това производство или равностоен документ в достатъчен срок, които му позволява да организира защитата си, или че са били предприети всички необходими стъпки за тази цел.“
 Член 13
 1. Член 27, параграф 2 от Конвенцията от 1968 г. се заменя със следния текст:
 „2. ако то е постановено в отсъствие на страната, когато на ответника не е надлежно връчен документът за образуване на производството или равностоен документ в достатъчен срок, за да има възможност да организира защитата си;“.
 2. Следният текст се добавя към член 27 от Конвенцията от 1968 г.:
 „5. ако решението противоречи на предходно решение, постановено в недоговаряща държава по спор със същия предмет и между същите страни, при условие че по-късното реше ние отговаря на изискванията за признаване в държавата, към която е отправена молбата.“
 Член 14
 Към член 30 от Конвенцията от 1968 г. се добавя следната алинея:
 „Съд на договаряща държава, от който се иска признаване на решение, постановено в Ирландия или Обединеното кралство, може да спре производството, ако изпълнението в държавата по произхода е спряно поради обжалване.“
 Член 15
 Към член 31 от Конвенцията от 1968 г. се добавя следната алинея:
 „В Обединеното кралство обаче, такова решение се изпълнява в Англия и Уелс, в Шотландия или в Северна Ирландия, когато е вписано за изпълнение в съответната част на Обединеното кралство по молба на всяко заинтересувано лице.“
 Член 16
 Следният текст заменя първата алинея от член 32 от Конвенцията от 1968 г.:
 „Искането се подава:
 —
 в Белгия до tribunal de premiere instance или rechtbank van eerste aanleg,
 —
 в Дания до underret,
 —
 във Федерална република Германия до председателя на отделение в Landgericht,
 —
 във Франция до председателя на tribunal de grande instance,
 —
 в Ирландия до High Court,
 —
 в Италия до corte d'appelo,
 —
 в Люксембург до председателя на tribunal d'arrondissement,
 —
 в Нидерландия до председателя на arrondissementsrechtbank,
 —
 в