КНР. Основният принцип на тази система е „социалистическата обществена собственост върху средствата за производство, а именно собственост на целия народ и колективна собственост на трудещите се“. Държавната икономика се смята за „водеща сила на националната икономика“, а държавата е призвана „да гарантира нейната консолидация и растеж“ (10). Следователно цялостното устройство на китайската икономика не само допуска съществена правителствена намеса в икономиката, но и изрично повелява такава намеса. Понятието за върховенство на обществената собственост над частната собственост е втъкано в цялата правна система и се изтъква като общ принцип във всички основни законодателни актове. Китайският закон за собствеността е отличен пример за тази причинно-следствена връзка: той се позовава на началния етап на социализма и възлага на държавата поддържането на основната икономическа система, при която обществената собственост има господстваща роля. Други форми на собственост се толерират, като законът допуска те да се развиват успоредно с държавната собственост (11).
 (56)
 Освен това съгласно съответното китайско законодателство социалистическата пазарна икономика трябва да се развива под ръководството на Китайската комунистическа партия („ККП“). Структурите на китайската държава и на ККП са преплетени на всяко едно равнище (правно, институционално, лично), образувайки свръхструктура, в която ролите на ККП и на държавата не могат да бъдат разграничени. След изменение на Китайската конституция през март 2018 г. на водещата роля на ККП е отредено дори още по-видно място чрез констатация, препотвърдена в текста на член 1 от Конституцията. След съществуващото първо изречение на разпоредбата — „[с]оциалистическата система е основната система на Китайската народна република“ — е вмъкнато ново, второ изречение, което гласи: „Определящата черта на социализма с китайски характеристики е водещата роля на Китайската комунистическа партия“ (12). Това показва безспорния и нарастващ контрол на ККП върху икономическата система на КНР. Този контрол е присъщ на китайската система и се простира отвъд обичайните граници в други държави, където правителствата упражняват широк макроикономически контрол, в чиито рамки се проявяват силите, действащи на свободния пазар.
 (57)
 Китайската държава провежда интервенционистка икономическа политика в изпълнение на цели, съобразени с политическия дневен ред, определен от ККП, а не с преобладаващите икономически условия на свободния пазар (13). Икономическите инструменти за намеса, използвани от китайските органи, са многобройни и включват системата на промишлено планиране, финансовата система, както и различни аспекти на регулаторната среда.
 (58)
 Първо, на ниво цялостен административен контрол китайската икономика е направлявана чрез сложна система на промишлено планиране, която засяга всички икономически дейности в държавата. В своята цялост тези планове обхващат обширна и сложна матрица от сектори и междусекторни политики, която съществува на всички равнища на управление. Плановете на провинциално равнище обикновено са доста подробни, докато националните планове обикновено определят по-широки в известен смисъл цели. В плановете се посочва и наборът от мерки за подкрепа на съответните отрасли/сектори, както и сроковете, в които трябва да бъдат постигнати целите. Въпреки че някои планове все още съдържат изрични производствени цели, това е характеристика най-вече на предходните цикли на планиране. В съответствие с плановете и с правителствените приоритети отделни промишлени отрасли и/или проекти се определят за приоритетни (в положително или в отрицателно отношение), като им се задават конкретни