на целия народ и колективна собственост на трудещите се“. Държавната икономика е „водеща сила на националната икономика“, а държавата е призвана „да гарантира нейната консолидация и растеж“. (13) Следователно цялостното устройство на китайската икономика не само дава възможност за значителна правителствена намеса в икономиката, но и изрично повелява държавата да я оказва. Схващането, че обществената собственост превъзхожда частната, прониква в цялата правна система и се изтъква като общ принцип във всички основни законодателни актове. Китайският закон за собствеността е отличен пример: той се позовава на началния етап на социализма и възлага на държавата поддържането на основната икономическа система, при която обществената собственост играе доминираща роля. Други форми на собственост се толерират, като законът им позволява да се развиват рамо до рамо с държавната собственост. (14)
 (59)
 Освен това според китайското законодателство социалистическата пазарна икономика се развива под ръководството на Китайската комунистическа партия (ККП). Структурите на китайската държава и на ККП са преплетени на всички равнища (правно, институционално, лично), образувайки една сложна свръхструктура, в която не може да се направи разлика между ролята на ККП и тази на държавата. След изменението на китайската конституция през март 2018 г. водещата роля на ККП се засилва още повече, като се утвърждава в текста на член 1 от Конституцията. След съществуващото първо изречение на разпоредбата — „[с]оциалистическата система е основната система на Китайската народна република“ — е вмъкнато ново, второ изречение, което гласи: „[o]пределящата черта на социализма с китайски характеристики е ръководството на Комунистическата партия на Китай.“ (15) Това показва контрола на ККП върху икономическата система на КНР. Този контрол е присъщ на китайската система и се простира отвъд обичайните граници в други държави, където правителствата упражняват широк макроикономически контрол, в чиито рамки се проявяват силите, действащи на свободния пазар.
 (60)
 Китайската държава провежда интервенционистка икономическа политика в изпълнение на цели, съобразени с политическия дневен ред, определен от ККП, а не с преобладаващите икономически условия на свободния пазар (16). Икономическите инструменти за намеса, използвани от китайските органи, са многобройни и включват системата на промишлено планиране, финансовата система, както и инструменти на нивото на регулаторната среда.
 (61)
 Първо, на ниво цялостен административен контрол китайската икономика е направлявана чрез сложна система за промишлено планиране, която засяга всички икономически дейности в държавата. В своята цялост тези планове обхващат обширна и сложна матрица от сектори и междусекторни политики, която съществува на всички равнища на управлението. Плановете на провинциално равнище са подробни, докато националните планове определят по-широки цели. В плановете се посочват и средствата за подкрепа на съответните отрасли/сектори, както и сроковете, в които трябва да бъдат постигнати целите. Някои планове съдържат изрично посочени производствени цели. В съответствие с плановете и с правителствените приоритети отделни промишлени сектори и/или проекти се определят за приоритетни (в положително или в отрицателно отношение), като им се задават конкретни цели за развитие (промишлено обновяване, международно разрастване и други). Икономическите оператори, както държавни, така и частни, трябва ефективно да приспособят търговските си дейности към реалността, наложена от системата за планиране. Това е така не само поради обвързващия характер на плановете, но и защото съответните китайски