тези елементи допринасят за продукт със специфични качества, отличаващ се от други видове месо от едър рогат добитък и характеризиращ се с по-фини мускулни влакна, блясък и по-наситен цвят, вариращ от розово до пурпурночервено, с равномерно разпределена мазнина без натрупвания.
 Благодарение на използваната в продължение на десетилетия традиционна екстензивна система е селектиран вид животни, който е идеално приспособен към пасищата dehesa и притежава следните характеристики:
 —
 малки до средни по размер екземпляри, с малко тегло и с висок храносмилателен капацитет, благодарение на който успяват да задоволят своите хранителни нужди дори от не много изобилни или направо оскъдни пасища;
 —
 добре развита мускулатура, физически издръжливи, много пъргави и лесно подвижни, което им позволява да пасат на обширни райони и да изминават големи разстояния всеки ден в търсене на храна и вода;
 —
 много издръжливи физически, способни да понасят екстремните климатични условия на географския район както през лятото, така и през зимата.
 В резултат на генетичните характеристики на този вид, съчетани с ежедневното интензивно мускулно натоварване, мускулатурата на животните е по-фина от обичайното при говедата, а месото им — по-малко жилесто.
 Слабото тлъстинно покритие на кланичните трупове се дължи на системата на отглеждане и на голямата издръжливост и ранно развитие на тези животни. Тяхното непрекъснато движение възпрепятства натрупването на излишна мазнина в определени области и им позволява да се придвижват по-ефективно на дълги разстояния в търсене на храна. Когато храната е изобилна, те могат да натрупат запаси под формата на междумускулна тлъстина, без това да се отрази на пъргавостта им. Резултатът от всички тези фактори е месо с равномерно разпределена мазнина без натрупвания, с цвят, който варира от бяло до жълто или кремаво, в зависимост от възрастта им към момента на клане.
 Спазването на естествения цикъл на лактация, късното отбиване на животните и фактът, че телетата остават дълго време със своите майки на пасището са предпоставка за това телетата да започват да допълват майчиното мляко с ресурси от пасищата, най-вече напролет, когато растенията съдържат най-голямо количество пигменти (хлорофил и каротеноиди), на които пък се дължи характерният блясък и цвят на месото. В резултат на тези фактори, съчетани с генетичните характеристики на породата, месото притежава наситен и бляскав цвят, който варира от розово до пурпурночервено.
 Отглеждането на говедата и консумацията на тяхното месо са тясно свързани с този район. Още през XV век благодарение на славата и репутацията си месото „Carne de Salamanca“ е използвано за заплащането на поземлена рента.
 От средата на XX век до наши дни доста често месарниците и ресторантите в района с гордост обявяват на витрините и в менютата си, че разполагат с „Carne de Salamanca“, за да знаят клиентите им, че предлагат най-качественото, ценено и търсено месо в района.
 Сред множеството документи, свидетелстващи за известността на месото „Carne de Salamanca“ и за предпочитанията на потребителите към него, е книгата „Живот в Мадрид“ („Vivir en Madrid“, 1967 г.), в увода към която Луис Карандел пише: „Роден съм в Барселона през 1929 г. и отново се родих в Мадрид през 1947 г. ... Град, който получаваше зеленчуците си от Валенсия,