на банките като публични субекти, съществуването на преки/косвени данъци и програми за предоставяне на безвъзмездни средства), и поради това като заинтересована страна от ПКНР беше поискано да представи цялата счетена за необходима информация. ПКНР обаче възприе различен подход, който беше едно своеобразно „изземване“ на функцията на орган, провеждащ разследването. В действителност ПКНР поиска самò да определи кои са релевантните документи и да представи единствено онези от тях, които е преценило за съществени с оглед на целта, без да даде възможност на провеждащия разследването орган да разгледа тези въпроси. Това се доказва по недвусмислен начин от подхода на ПКНР спрямо държавните банки (вж. съображение 282 по-горе).
 ПКНР изтъкна, че тези банки са били „трети страни“; жалбоподателят обаче представи достатъчно доказателства, че те са „публични субекти“, и ето защо Комисията имаше правото да изиска от ПКНР да изпрати поисканата информация за техните дейности. В отговор на това ПКНР самò реши, че тези банки не са публични субекти и отказа да представи информация за тях. Това решение обаче е от сферата на компетентност на провеждащия разследването орган, т.е. на Комисията, а не на ПКНР. Едно такова поведение е в пълно противоречие с горепосочената съдебна практика на СТО, според която заинтересованите страни трябва да направят „всичко, което е в рамките на възможностите им“. Трудно може да се види как това е съвместимо със заключението на Апелативния орган по случая Съединени американски щати — антидъмпингови мерки за определени горещовалцувани стоманени продукти от Япония, което гласи „... съдействието е процес, свързан със съвместни усилия, при който заинтересованите страни работят заедно за постигането на обща цел“ (13). Следва да се отбележи също така, че Комисията представи достатъчно време на всички заинтересовани страни за изпращането на изисканата информация и проведе разследването в съответствие с разпоредбите на приложение VI от Споразумението СИМ, което съдържа правилата за проверките на място, които наред с другото позволяват формулирането на място на искания за допълнителни детайли с оглед на получената информация.
 (290)
 ПКНР изтъкна, че изисканите планове са обемни, тъй като съдържат 282 000 страници, и по тази причина техният превод представлява несъразмерна допълнителна тежест за него. Също така то изтъкна, че не знае за съществуването на неофициални преводи на плановете и че не е представило националните петгодишни планове в процедурите, започнати от САЩ.
 (291)
 Този аргумент трябваше да бъде отхвърлен. Посочените в съображение 65 по-горе планове, които ПКНР представи на китайски език, възлизаха на по-малко от 300 страници. Твърдението за 282 000 страници не беше потвърдено от данните, които ПКНР представи в рамките на случая. Независимо от това твърдението поражда притеснения, тъй като може да насочва към предположението за много по-значителна държавна намеса от тази, която е установена в настоящото разследване и в паралелното антидъмпингово разследване. Във връзка с плановете, които имат неофициален превод, трябва да се отбележи, че Комисията получи тази документация от други заинтересовани страни и я използва за целите на настоящото разследване. Следва да се отбележи накрая, че Комисията не искаше да изтъква, че ПКНР е представило планове във връзка с процедури, открити от САЩ. В съображение 66 по-горе