производство, а именно собственост на целия народ и колективна собственост на трудещите се“. Държавната икономика e „водеща сила на националната икономика, а държавата е призвана да гарантира нейната консолидация и растеж“ (12). Следователно цялостното устройство на китайската икономика не само дава възможност за значителна правителствена намеса в икономиката, но и изрично повелява такава намеса. Схващането, че обществената собственост има превес над частната, е отразено в цялата правна система и е изведено като общ принцип във всички основни законодателни актове. Китайският закон за собствеността е отличен пример за това: той се позовава на началния етап на социализма и възлага на държавата поддържането на основната икономическа система, при която обществената собственост играе доминираща роля. Други форми на собственост се допускат, като в закона се разрешава те да се развиват паралелно с държавната собственост (13).
 (77)
 Освен това съгласно китайското законодателство социалистическата пазарна икономика се развива под ръководството на Китайската комунистическа партия (ККП). Структурите на китайската държава и на ККП са преплетени на всички равнища (правно, институционално, лично), като образуват една сложна структура, в която не може да се направи разлика между функциите на ККП и тези на държавата. След изменението на китайската конституция през март 2018 г. водещата роля на ККП се засилва още повече, като се утвърждава в текста на член 1 от Конституцията. След вече съществуващото първо изречение на разпоредбата — „[с]оциалистическата система е основната система на Китайската народна република“ — е добавено ново, второ изречение, което гласи: „[о]пределящата черта на социализма с китайски характеристики е ръководната роля на Китайската комунистическа партия“ (14). Това свидетелства за безспорния и все по-голям контрол, упражняван от ККП върху икономическата система на КНР. Тази ръководна роля и този контрол са присъщи на китайската система и се простират отвъд обичайната ситуация в други държави, където правителствата упражняват общ макроикономически контрол, в чиито рамки се проявяват силите, действащи на свободния пазар.
 (78)
 Китайската държава провежда интервенционистка икономическа политика в изпълнение на цели, съобразени с политическия дневен ред, определен от ККП, а не с преобладаващите икономически условия на свободния пазар (15). Икономическите инструменти за намеса, използвани от китайските власти, са многобройни, включително системата за промишленото планиране, финансовата система, както и други средства, чрез които държавата действа в рамките на пазара и оказва въздействие върху него, например чрез публични инвестиции и обществени поръчки.
 (79)
 Първо, на равнище цялостен административен контрол китайската икономика е направлявана чрез сложна система за промишлено планиране, която засяга всички икономически дейности в държавата. В своята цялост тези планове обхващат обширна и сложна матрица от сектори и междусекторни политики, която съществува на всички равнища на управлението. Плановете на равнище провинция са подробни, докато в националните планове се определят по-широки цели. В плановете се посочват също така средствата за подкрепа на съответните промишлени отрасли/сектори, както и сроковете, в които трябва да бъдат постигнати целите. Някои планове все още съдържат изрични производствени цели, които са характеристика най-вече на предходните цикли на планиране. В съответствие с плановете и с правителствените приоритети отделни промишлени сектори и/или проекти се определят за приоритетни (в положително или в отрицателно отношение), като им