сила на националната икономика“, а държавата е призвана „да гарантира нейната консолидация и растеж“ (14). Поради това цялостното устройство на китайската икономика не само дава възможност за значителна правителствена намеса в икономиката, но и изрично я предписва. Схващането, че обществената собственост превъзхожда частната, е отразено в цялата правна система и се изтъква като общ принцип във всички основни законодателни актове. Китайският закон за собствеността е отличен пример за това: той се позовава на началния етап на социализма и възлага на държавата поддържането на основната икономическа система, при която обществената собственост играе доминираща роля. Други форми на собственост се допускат, като в закона се разрешава те да се развиват паралелно с държавната собственост (15).
 (54)
 Освен това съгласно китайското законодателство социалистическата пазарна икономика се развива под ръководството на Китайската комунистическа партия („ККП“). Структурите на китайската държава и на ККП са преплетени на всички равнища (правно, институционално, лично), като образуват една сложна структура, в която не може да се направи разлика между функциите на ККП и тези на държавата. След изменението на китайската конституция през март 2018 г. водещата роля на ККП се засилва още повече, като се утвърждава в текста на член 1 от Конституцията. След вече съществуващото първо изречение от документа — „[с]оциалистическата система е основната система на Китайската народна република“ — е добавено ново, второ изречение, което гласи: „[о]пределящата черта на социализма с китайски характеристики е ръководната роля на Комунистическата партия на Китай“ (16). Това свидетелства за безспорния и все по-голям контрол, упражняван от ККП върху икономическата система на КНР. Тази ръководна роля и този контрол са присъщи на китайската система и се простират отвъд обичайната ситуация в други държави, където правителствата упражняват общ макроикономически контрол, в чиито рамки се проявяват силите, действащи на свободния пазар.
 (55)
 Китайската държава провежда интервенционистка икономическа политика в изпълнение на цели, съобразени с политическия дневен ред, определен от ККП, а не с преобладаващите икономически условия на свободния пазар (17). Икономическите инструменти за намеса, използвани от китайските власти, са многобройни и включват системата за промишлено планиране, финансовата система, както и инструменти на равнището на регулаторната среда.
 (56)
 На първо място, на равнище цялостен административен контрол китайската икономика е направлявана чрез сложна система за промишлено планиране, която засяга всички икономически дейности в държавата. В своята цялост тези планове обхващат обширна и сложна матрица от сектори и междусекторни политики, която съществува на всички равнища на управлението. Плановете на равнище провинции са подробни, докато в националните планове се определят по-широки цели. В плановете се посочват също така средствата за подкрепа на съответните промишлени отрасли/сектори, както и сроковете, в които трябва да бъдат постигнати целите. Въпреки че някои планове все още съдържат изрични производствени цели, това е характеристика най-вече на предходните цикли на планиране. В съответствие с плановете и с правителствените приоритети отделни промишлени сектори и/или проекти се избират като приоритетни (в положително или в отрицателно отношение), като им се задават конкретни цели за развитие (промишлено обновяване, международно разрастване и др.). Икономическите оператори, както държавни, така и частни, трябва действително да приспособяват търговските си дейности към реалността, наложена