показва начина, по който ПИ използва публичните приходи, събрани от таксите и данъците върху износа. Във всеки случай в OPPF се състои от средства, които са събрани посредством данъци и такси върху износа, наложени от ПИ, и средствата се управляват от Агенцията за управление. Следователно те представляват публични ресурси, независимо от това дали са неизменна част от бюджета на държавата.
 (65)
 Що се отнася до аргумента на ПИ, че OPPF не предоставя ползи за получателите, тъй като производителите на биодизел плащат повече в OPPF, отколкото получават, Комисията констатира следното: първо, обхватът на дейност на OPPF е по-широк от оказването на подкрепа на промишлеността за производство на биодизел. По-скоро OPPF е израз на по-всеобхватна политика на ПИ, която включва цялата верига за създаване на стойност в сектора на палмовото масло. Всички износители на СПМ (и преработени стоки) при изнасянето на продукта си всъщност плащат таксата във фонда. СПМ може да се използва в широк спектър от приложения, като например консумацията на храна, козметиката и химическия отрасъл. Таксите върху износа, събрани за OPPF, не са изключително свързани с прехвърлянето на средства за промишлеността за производство на биодизел и не могат да се компенсират автоматично.
 (66)
 Второ, както вече беше обяснено по-горе в съображение 64, използваните от Агенцията за управление средства произхождат изцяло от общия бюджет на ПИ (който се разпределя за OPPF). Събирането на такса върху износа се извършва от митническите органи и се внася в общия държавен бюджет. Следователно използваните средствата не са равностойни на доброволни плащания, извършвани от производителите на биодизел, които след това са използвани изцяло в полза на производителите на биодизел. ПИ събира средствата чрез задължителни такси и данъци върху износа, като някои се плащат от производителите на биодизел, но и от производители на СПМ и други производители на продукти, свързани със СПМ. След това ПИ решава да използва тези ресурси чрез OPPF в полза на производителите на биодизел.
 (67)
 Комисията констатира също така, че в своите отговори на въпросника производителите износители посочват, че по-голямата част от СПМ, използвано в производството на биодизел, е от местен източник, и следователно не подлежи нито на данък върху износа, нито на такса върху износа. Следователно Комисията прие, че износът на СПМ, за което производителите износители (или по-точно техните свързани производители на СПМ) заплащат данък и такса върху износа, засяга други вериги за създаване на стойност, а не веригата, свързана с производството на биодизел.
 (68)
 Поради това Комисията заключи, че следователно данъците и таксите върху износа, събирани от ПИ от този износ, не са свързани с промишлеността за производство на биодизел, така че аргументът на ПИ, че прехвърлянето на средства от страна на OPPF на производителите на биодизел не предоставя ползи за получателите, тъй като производителите на биодизел плащат повече в OPPF, отколкото получават, се отхвърля. Всъщност, противно на твърдението на ПИ, по отношение на веригата за създаване на стойност в сектора на биодизела производителите износители са били в по-благоприятно положение в смисъл, че са получавали от OPPF повече, отколкото са плащали във фонда.
 (69)
 С оглед на изложеното по-горе Комисията стигна