text:
SKM2007.742.SR. Skatterådet fandt, at et selskab, der drev formueforvaltning, måtte anses som næringsdrivende med køb og salg af aktier, hvis der blev anlagt en investeringsstrategi, hvor aktierne i gennemsnit skulle ejes i 3 år. Selskabet blev derimod ikke anset som næringsdrivende, hvis der blev anlagt en investeringsstrategi, hvor aktierne i gennemsnit skulle ejes i 5 år. Skatterådet fandt samtidigt, at selskabet ikke var et investeringsselskab, omfattet af ABL § 19.
 TfS 1997, 472 HRD. En prokurist og vekselerer, som var ansat i et vekselererfirma og tidligere havde været ansat i en bank, solgte i 1988 aktier samt konvertible obligationer med et tab, som han opgjorde til 447.108 kr. Højesteret fandt, modsat Landsretten, at skatteyderen måtte anses som næringsdrivende med handel med aktier m.v. Højesteret bemærkede, at skatteyderen, som ansat i en bank eller et vekselererfirma, havde haft handel med aktier og obligationer som sit arbejdsområde, siden 1982 på lederniveau. Han havde delvist for lånte penge købt betydelige aktieposter med henblik på at opnå fortjeneste ved salg inden for en kortere periode. I hvert fald under disse omstændigheder fandt Højesteret, at aktierne - uanset det begrænsede antal handler - måtte anses som erhvervet som led i skatteyderens næringsvej, således at tab var fradragsberettiget.
 TfS 1996, 64 HRD. Et selskab, der drev speditions- og transportvirksomhed, havde siden 1985 tillige drevet virksomhed med handel med valuta og obligationer samt med aktier. I 1986 blev selskabets vedtægter ændret, således at de også omfattede denne finansielle virksomhed. Endvidere blev hovedaktionærens søn, der var professionel vekselerer, tilknyttet selskabet. Ved indkomstansættelsen for skatteåret 1988/89 blev der ikke indrømmet fradrag for tab på handel med aktier. Højesteret fandt, at virksomheden indenfor den finansielle sektor havde haft en så professionel, regelmæssig og systematisk erhvervsmæssig karakter, at selskabet måtte anses som næringsdrivende med handel med værdipapirer, herunder aktier. Selskabet fik derfor fradrag for tabet på handel med aktier.
 TfS 1993, 531 HRD. En prokurist, der var ansat i et vekselererfirma, blev anset for næringsdrivende med værdipapirer, jf. ABL § 3 (dagældende). Prokuristen havde gennem en længere årrække, i hvilken han stedse havde været ansat i vekselererfirmaer, handlet med værdipapirer. Handlerne, som delvis blev finansieret gennem en løbende kredit hos arbejdsgiveren, vedrørte betydelige poster. Aktierne blev typisk handlet hurtigt efter udløbet af den dagældende 3 års-frist i aktieavancebeskatningsloven for at opnå fortjeneste ved salg. Obligationerne blev typisk købt kort tid før deres udløb. Handlerne skete med henblik på, at der derefter skulle ske genplacering med det formål at opnå tilsvarende avancer. Prokuristens fortjeneste ved disse salg og ved indfrielse oversteg væsentligt rente- og udbytteafkastet af beholdningen og havde givet betydelige indkomster såvel absolut som i forhold til hans lønindtægter. Under disse omstændigheder fandt Højesteret det utvivlsomt, at de opnåede fortjenester skulle beskattes som næringsindkomst.
 TfS 1993, 305 VLD. En bankassistent med daglig beskæftigelse i bankens aktieafdeling blev anset for at drive binæring med aktiehandel. Han gennemførte et betydeligt antal aktiehandler med hurtige salg efter erhvervelsen, hvorved den opnåede fortjeneste oversteg lønindkomsten som bankassistent. Endvidere var han engageret i to selskaber, der


text:
havde værdipapirhandel som formål.
 Placering af likvide midler
 Hvis en skattepligtig driver anden virksomhed end handel med aktier m.v. og blot udnytter likvide midler til at handle med aktier m.v., vil vedkommende ikke være at anse for næringsdrivende med handel med aktier m.v. Ved afgrænsningen af disse tilfælde over for tilfælde, hvor der er tale om handelsnæring, må der lægges vægt på de før omtalte momenter samt på forholdet mellem omfanget af virksomheden med handel med aktier m.v. og den øvrige virksomhed, idet et kun kortvarigt, stort likviditetsoverskud, der anvendes til handel med aktier m.v., ikke vil medføre, at der kan statueres handelsnæring.
 TfS 1992, 123 LSR. Et selskab, der drev produktionsvirksomhed, anvendte likvide midler til køb af værdipapirer. Selskabet var ikke omfattet af ABL § 3 (dagældende).
 Udenfor handelsnæringsbegrebet
 Er der tale om en person eller et selskab, som efter det foregående driver næring med handel med aktier m.v., er der en formodning for, at alle personens eller selskabets aktier er næringsaktier. Muligheden for at afkræfte næringsformodningen hænger sammen med, at det ud over, at det er en betingelse for, at en aktie kan betragtes som en næringsaktie, at den skattepligtige kan siges at drive næring med handel med aktier m.v., er en betingelse, at de pågældende aktier skal indgå i denne næringsvirksomhed. Det er som nævnt en betingelse for at anse aktier for næringsaktier, at aktierne skal være erhvervet med videresalg for øje og med henblik på at opnå fortjeneste ved et sådant videresalg.
 TfS 1987, 210 LSR. Et selskab A, som indtil 1970 havde drevet handelsvirksomhed, men som i 1970 havde ændret vedtægterne således, at hovedformålet var investerings- og finansieringsvirksomhed, fandtes ikke at være skattepligtig efter reglerne om næringsaktier vedrørende en aktiepost i selskab B, som var anskaffet i anlægsøjemed før 1970, samt hertil knyttede fondsaktier, som var tildelt efter 1970.
 Aktier, der falder uden for næringsbeholdningen
 For det første falder aktier, som må betragtes som anlægsaktier for den pågældende skattepligtige, uden for næringsbeholdningen. F.eks. vil en banks aktier i et datterselskab, som er erhvervet med henblik på permanent drift af en virksomhed, der er supplement til den almindelige bankvirksomhed, falde uden for bankens beholdning af næringsaktier. Der henvises i denne forbindelse til Vestre Landsrets dom refereret i TfS 1993, 110 VLD. Dommen er kommenteret i TfS 1993, 433 DEP.
 Anlægsaktier
 Ved afgørelsen af, om et aktiv må anses for erhvervet med et anlægsformål, lægges der vægt på objektive momenter, som kan underbygge, at aktierne er erhvervet med et særskilt erhvervsmæssigt formål for øje.
 TfS 1992, 576 ØLD. Vekselerer i næring med værdipapirer, herunder aktier og præmieobligationer. Påstand om anlægsinvestering, men formodning om næring ud fra et afsmitningssynspunkt ansås ikke afkræftet.
 TfS 1996, 401 VLD. Et aktieselskab stiftede i 1984 et irsk datterselskab, der skulle producere og sælge selskabets produkter. Datterselskabet stiftedes med en aktiekapital på 800.000 IEP, hvoraf selskabet ejede 220.000 IEP. På grund af særlige omstændigheder lukkede selskabet datterselskabet i 1988, og selskabet solgte i 1989 aktierne, nominelt 220.000 IEP for 1 DKK. Selskabet fratrak

type: other


text:
tabet på aktierne efter dagældende ABL § 3 med 5.044.500 kr. Landsretten fandt, ligesom tidligere Landsskatteretten og den lokale skattemyndighed, at tabet ikke var fradragsberettiget, idet aktierne ikke var erhvervet af selskabet som led i selskabets næringsvej.
 Fortjeneste ved videresalg
 Det er en betingelse for at anse aktier for næringsaktier, at aktierne er erhvervet med henblik på at opnå fortjeneste ved videresalg. Hvis det ved erhvervelsen står klart, at aktierne ikke vil kunne videresælges med fortjeneste, og motivet for anskaffelsen af aktierne er et andet end at opnå fortjeneste ved et videresalg, vil aktierne ikke være omfattet af beholdningen af næringsaktier. Ved anskaffelse af aktier accepteres altid en vis tabsrisiko. Denne tabsrisiko er ikke i sig selv nok til at bringe aktierne uden for næringsbeholdningen, uanset at der foreligger en stor risiko. Det afgørende er formålet med erhvervelsen, men ved udfindelsen af dette formål lægges der i udstrakt grad vægt på objektive momenter.
 TfS 1997, 538 VLD. Vestre Landsret stadfæstede Landsskatterettens kendelse, hvorefter et selskab ikke kunne foretage fradrag for næringstab, da aktierne ikke var erhvervet med henblik på at opnå fortjeneste, men derimod for at konstatere tab ved videresalg.
 TfS 1998, 586 ØLD. Erhvervelse af anparter kunne ikke anses som led i selskabets næringsvirksomhed, idet erhvervelsen af anparterne var sket med det formål at sælge anparterne til en interesseforbundet part for at konstatere et fradragsberettiget tab.
 TfS 1993, 484 LSR. Et selskab købte aktiekapitalen i 9 selskaber for 28.693.276 kr., udloddede udbytte med 21.280.651 kr. og solgte 4 dage efter hele aktiekapitalen i disse selskaber for 2.306.467 kr. Landsskatteretten fandt ikke, at der forelå næring omfattet af dagældende ABL § 3, da det måtte antages at køb/salg var sket for at konstatere et tab ved videresalg.
 Se ligeledes TfS 1999, 597 HRD hvor en banks køb og videresalg af anparter ikke blev anset som næring.
 Bankers aktier i andre finansierings-, investerings-, og bankaktieselskaber betragtes som anlægsaktier, såfremt de er erhvervet med henblik på permanent drift af en virksomhed, der er supplement til den almindelige bankvirksomhed, herunder eksempelvis bankdatterselskaber, se TfS 1986, 474 LR.
 Ændring af status
 Aktier, som efter det foregående må betragtes som næringsaktier, kan senere skifte status, således at fortjenester og tab ved afståelse af aktierne må behandles skattemæssigt efter aktieavancebeskatningslovens øvrige regler.
 I SKM2004.481.LSR ansås en del af et selskabs beholdning af egne aktier skattemæssigt for udgået fra selskabets næringsbeholdning af aktier på tidspunktet for bestyrelsens beslutning om kapitalnedsættelse og overgået til selskabets beholdning af anlægsaktier.
 Opgivelse af videresalgshensigt
 Aktier kan i visse tilfælde anses for overgået til anlægsformuen. Aktierne anses for overgået til anlægsformuen, når den oprindelige videresalgshensigt må anses for opgivet. Der lægges således vægt på hensigten med den fortsatte besiddelse af aktierne. Afgørelsen bygger som ovenfor på en vurdering af objektive momenter. Der gælder i denne forbindelse strenge krav til beviset. De momenter, der kan inddrages, er besiddelsestidens udstrækning samt momenter, der kan underbygge, at der kan siges at foreligge et særskilt erhvervsmæssigt formål med den fortsatte besiddelse af de pågældende aktier. Det


text:
bemærkes i denne forbindelse, at det, at en portion aktier har været i den skattepligtiges besiddelse i en længere periode, ikke i sig selv er ensbetydende med, at aktierne er overgået til anlægsformuen.
 Hvis aktierne indgår i den skattepligtiges næringsvirksomhed, skifter aktierne ikke automatisk status ved ophøret af næringsvirksomheden. Det må yderligere kræves, at aktierne er overgået til anlægsformuen, jf. ovenfor. Aktier, der erhverves efter ophøret af næringsvirksomheden, betragtes ikke som næringsaktier.
 I SKM2006.571.SR ønskede et selskab at ændre sin formålsbestemmelse fra næringsaktivitet til formueforvaltning. Selskabet ønskede oplyst, om dels en pulje af langtidsinvesterede og dels en pulje af korttidsinvesterede aktier i andre formueforvaltningsselskaber kunne etableres uden for næringsområdet. Skatterådet tiltrådte, at de langtidsinvesterede aktier, med en gennemsnitlig ejertid på mindst 5 år, holdtes uden for næring, mens puljen med korttidsaktier omfattedes af næringsbegrebet.
 Vederlagsnæring foreligger, når den skattepligtige har modtaget aktierne som skattepligtigt vederlag for leverede varer eller tjenesteydelser. Vederlagsnæringsaktier er regnet fra afståelser den 1. januar 2006 og senere ikke længere omfattet af ABL's næringsregler. Vederlagsnæringsaktier skal derfor behandles efter de almindelige regler i ABL. De såkaldte håndværkeraktier kan anses for erhvervet i vederlagsnæring.
 Håndværkeraktier
 Håndværkeraktier er aktier, som håndværkere m.fl., der f.eks. har udført arbejde ved opførelse af en bygning for et aktieselskab, modtager som betaling for deres (rest-)tilgodehavende, se LV Erhvervsdrivende, afsnit E.B.2.6.4.
 Det bemærkes i den forbindelse, at beskatningen op til pari af håndværkeraktier, jf. den såkaldte håndværkererklæring, ikke er et spørgsmål om aktieavancebeskatning, men om beskatning af vederlaget for det udførte arbejde, se LV Erhvervsdrivende, afsnit E.B.2.6.4. For håndværkeraktierne får aktieavancebeskatningen kun betydning for eventuelle værdistigninger ud over pari og for fradrag for tab på håndværkeraktierne.
 I andre vederlagsnæringssituationer sker der ligeledes beskatning ud fra en vederlagsbetragtning, når aktierne modtages, således at det er kursgevinsterne på aktierne, der beskattes efter aktieavancebeskatningslovens regler.
 Se i øvrigt TfS 1997, 901 DEP, om aktieerhvervelse ved varesalg.
 Om aktieerhvervelser i udviklingslande, se afsnit S.C.1.2.1. Ligningsrådet har den 11. december 2001 besluttet at ophæve de særlige regler vedrørende aktieerhvervelser i udviklingslande med virkning fra og med den 1. februar 2002, men reglerne har stadig betydning for aktier, der er erhvervet før den nævnte dato.
 Praksis vedr. vederlagsnæring
 Som nævnt ovenfor er vederlagsnæringsaktier fra den 1. januar 2006 ikke længere omfattet af ABL's næringsregler.
 Vedrørende den tidligere praksis henvises til Ligningsvejledningen, Selskaber og Aktionærer, 2006-3 afsnit S.G.8.1.2.
 For næringsaktier skal fortjeneste eller tab medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst uden hensyn til ejertidens længde. Fortjenester og tab medregnes for personer ved opgørelsen af den personlige indkomst, jf. PSL § 3 stk. 1.
 Udbytter på næringsaktier beskattes for personer også som personlig indkomst, jf. PSL § 4, stk. 5.
 Fortjeneste eller tab på næringsaktier opgøres for personer som forskellen mellem afståelsessummen og den del af den samlede anskaffelsessum for aktierne i hvert enkelt selskab, der efter en forholdsmæssig fordeling falder på de afståede aktier (realisationsprincippet). Anvendes realisationsprincippet, opgøres fortjeneste eller tab efter gennemsnitsmetoden i ABL § 26.
 Den skattepligtige person kan dog i stedet én gang for alle vælge at


text:
medregne urealiseret fortjeneste eller tab på beholdningen af aktier til den skattepligtige indkomst (lagerprincippet), jf. ABL § 23, stk. 2. Der er ikke mulighed for at gå tilbage til realisationsprincippet, hvis lagerprincippet er valgt.
 Hvis der er valgt lagerprincippet, gælder der specielle regler vedr. anskaffelsessummen, når en næringsaktie overgår fra næringsbeholdningen til anlægsbeholdningen. Fortjeneste og tab skal efter en akties overgang til anlægsbeholdningen, opgøres på baggrund af aktiens værdi ved slutningen af det indkomstår som lå før overgangen, og ikke ud fra den faktiske anskaffelsessum, jf. ABL § 24, stk. 4.
 For vederlagsnæringsaktier skal selskaber m.v., der har anvendt lagerprincippet foretage en opgørelse af gevinst og tab pr. 31. december 2005, idet handelsværdien den 31. december 2005 træder i stedet for handelsværdien ved indkomstårets slutning. Handelsværdien pr. 31. december 2005 anvendes som anskaffelsessum ved opgørelse af gevinst eller tab ved en skattepligtig afståelse af aktierne den 1. januar 2006 eller senere, jf. ABL § 46 stk. 14 (vedr. personer) og den tidligere gældende ABL § 43 stk. 6 (vedr. selskaber).
 foreningsbeviser
 Såfremt den skattepligtige er omfattet af ABL § 17, stk. 1, skal fortjeneste og tab på alle den skattepligtiges investeringsforeningsbeviser i udloddende investeringsforeningsbeviser medregnes i den skattepligtiges indkomst jf. ABL § 17, stk. 3. Fortjeneste og tab medregnes efter lagerprincippet, jf. ABL § 23, stk. 4 (vedrørende personer).
 Selskaber skal anvende lagerprincippet ved opgørelse af gevinst og tab på bl.a. næringsaktier, jf. ABL § 23 stk. 5 i den formulering, der er fastsat i § 1 nr. 31 i lov nr. 525 af 12. juni 2009. Lovændringen har virkning fra og med indkomståret 2010, dog ikke for aktier, som er afstået inden den 22. april 2009, jf. § 22, stk. 2 i lov nr. 525 af 12. juni 2009. I samme lovs § 22 stk. 11 er det fastsat, at anskaffelsessummen for aktierne skal anvendes som værdien ved begyndelsen af indkomståret 2010 ved ændring af realisationsprincippet til lagerprincippet på næringsaktier. Der er ikke lovhjemmel til at vælge at anvende realisationsprincippet.
 Vedrørende de tidligere gældende regler henvises til Ligningsvejledningen, Selskaber og Aktionærer, 2009-2, afsnit S.G.8.2.
 Udbytte af næringsaktier medregnes for selskaber til den skattepligtige indkomst, jf. LL § 16 A. Udbytte af næringsaktier er dog skattefritaget, når de er udbetalt af et datter- eller koncernselskab efter ABL §§ 4 A og 4 B, som er en del af næringsformuen, jf. SEL § 13, stk. 1 nr. 2. (modsætningsvist).
 Hvis en næringsaktie skifter skattemæssig status til at være en anlægsaktie omfattet af ABL § 8, skal aktien anses for solgt, og herefter købt til handelsværdien på det tidspunkt hvor der sker skift af den skattemæssige status, jf. ABL § 33 A, stk 1 og 2.
 Tabsfradrags-
 For selskaber m.v. kan tab kun fratrækkes i det omfang, tabet overstiger summen af de modtagne udbytter af de pågældende aktier, som selskabet m.v. i ejertiden har været fritaget for at medregne ved indkomstopgørelsen, jf. ABL § 17, stk. 2. Formålet hermed er at forhindre, at selskaber, der har modtaget skattefrit udbytte, efterfølgende sælger aktien


text:
med tab og derved opnår at få fradrag for kursfaldet på aktien svarende til den skattefri udlodning. I forhold til afståelser før 1. januar 2006 er der tale om en skærpelse, således at der også indtræder begrænsning for tab, hvor skattefriheden af udbyttet beror på en dobbeltbeskatningsoverenskomst. Til det skattefri udbytte medregnes også de 34 pct. af modtagne udbytter, der ifølge selskabsskattelovens § 13 stk. 3 var skattefri for selskaber m.v. til og med udgangen af kalenderåret 2009, jf. lov nr. 525 af 12. juni 2009. Ifølge selskabsskattelovens § 13 stk. 3 blev udbytte af næringsaktier beskattet fuldt ud, og sidstnævnte regel har derfor for næringsaktier kun betydning i tilfælde, hvor anlægsaktier er overgået til at blive næringsaktier.
 Til udbytte fra det aktietabsgivende selskab medregnes ethvert tilskud og udbytte af udbyttepræferenceaktier ydet af det aktietabsgivende selskab og koncernselskaber, som det aktietabsgivende selskab direkte eller indirekte har bestemmende indflydelse over, til koncernselskaber, som det aktietabsgivende selskab ikke har direkte eller indirekte bestemmende indflydelse over. Denne regel er indsat i ABL § 17 stk. 2 ved lov nr. 343 af 18. april 2007 og har virkning for indkomstår, der påbegyndes den 1. januar 2007 eller senere. Ved koncernforbundne selskaber forstås selskaber i samme koncern efter selskabsskattelovens § 31 C.
 For indkomståret 2009 og tidligere år samt for aktier, der er afstået inden den 22. april 2009, gjaldt endvidere reglen i ABL § 17, stk. 2, 4. og 5. pkt. Ifølge disse regler kunne tab i tilfælde, der var omfattet af de ved lov nr. 344 af 18. april 2007 foretagne tilføjelser til ligningslovens §§ 16 A eller 16 B, jf. afsnit S.G.4.1, ikke fradrages, hvis selskabet m.v. ejede aktier i det pågældende selskab efter afståelsen. Sådanne tab blev tillagt anskaffelsessummen for selskabets resterende aktier i det pågældende selskab. ABL § 17, stk. 2, 4. og 5. pkt., er ophævet ved § 1 nr. 12 i lov nr. 525 af 12. juni 2009.
 Se endvidere SKM2006.494.VLR, hvor en bank blev anset forpligtet til at modregne skattefri udbytter i det årlige tab efter dagældende ABL § 3 stk. 2 og 3 samt § 6 stk. 6.


text:
Skat.dk: C.C.2.2.3.1 Generelt om driftstab
 Dette afsnit handler generelt om driftstab og den praksis, der har dannet sig om fradrag for driftstab.
 Det skatteretlige driftstabsbegreb
 Tab på fordringer, kaution, udlån mv., kursgevinstloven
 Driftstab er udtryk for en udgift, en værdinedgang eller et passiv, som skatteyderen bliver påført ufrivilligt, ofte på grund af omstændigheder, der kommer udefra. Det kan fx være skader, ulykker, tyveri, tab på debitorer og pålagte erstatninger i forbindelse med driften.
 På den måde adskiller driftstabet sig fra driftsomkostninger, der normalt er udslag af skatteyderens frivillige dispositioner. Det kan fx være afholdelse af omkostninger i virksomheden.
 Ved driftstab i denne forbindelse forstås derimod ikke virksomhedens underskud. Dette underskud behandles efter reglerne i PSL § 13, VSL § 13 og SEL § 12 - § 12 D.
 Driftstabet adskiller sig desuden fra tab ved afståelse af aktiver. Disse tab behandles efter SL § 5 a og særlige regler i fx afskrivningsloven, ejendomsavancebeskatningsloven, aktieavancebeskatningsloven, kursgevinstloven og ligningsloven. Se afsnit C.C.2.1.3 om afståelser, der er omfattet af SL § 5 a, og indholdsfortegnelsen om de forskellige særlige regler.
 Hverken i SL § 6 eller andre steder er der nogen direkte hjemmel til fradrag for driftstab, men efter fast praksis er der adgang til at fratrække egentlige driftstab ved indkomstopgørelsen ud fra et omkostningslignende synspunkt. I retspraksis ses det dog, at der henvises direkte til SL § 6, stk. 1, litra a. Se fx SKM2012.353.HR.
 Det kan være vanskeligt at adskille driftstab fra de ikke fradragsberettigede formuetab. Tab vedrørende privatforbrugsområdet kan ikke trækkes fra, men herudover kan der formentlig ikke opstilles almindelige regler, da man ikke, som det tidligere er sket, kan basere sondringen på forskellen mellem omsætningsaktiver og anlægsaktiver og kun indrømme fradrag for tab på omsætningsaktiver.
 Efter gældende praksis kan tab trækkes fra, hvis
 tabet vedrører erhvervsmæssig virksomhed, og
 tabet er et udslag af sædvanlig driftsrisiko ved udøvelsen af virksomheden.
 Tab eller forringelse af aktiver
 Hvor der er tale om driftstab, der består i tab eller forringelse af aktiver, afgøres fradragsretten konkret for de enkelte aktivgrupper.
 Tab på omsætningsaktiver er normalt fradragsberettigede som driftstab. Tab på varelager - både ved normalt svind og mere ekstraordinære tab - er fradragsberettigede, medmindre tabet er opstået ved, at ejeren har forvoldt skaden med forsæt.
 Om kravene til dokumentation og sandsynliggørelse, se Vestre Landsrets dom af 29. november 1982, Skd. 1983.66.293.
 Se også afsnit C.C.2.2.3.2 om tab ved tyveri fra lageret.
 Hvor et driftstab fremkommer ved, at der påføres den skattepligtige et nyt passiv eller pålægges ham en betalingspligt, er det en forudsætning for fradrag, at tabet er påført den pågældende som et udslag af en naturlig driftsrisiko forbundet med driften af den pågældendes virksomhed.
 Den daværende Erhvervs- og Selskabsstyrelse pålagde en fond at gennemføre en granskning efter § 59 i lov om erhvervsdrivende fonde, og på baggrund af konklusionerne i granskningsrapporten blev der anlagt en erstatningssag mod medlemmerne af fondens bestyrelse.
 Fonden blev nægtet fradrag for udgifterne til granskningen og udgifterne til retsafgiften i erstatningssagen mod medlemmerne af fondens bestyrelse.
 Landsretten lagde til


text:
grund, at granskningen vedrørte anlægsformuen og ikke de driftsmæssige aktiviteter i fonden. Udgifterne var derfor ikke fradragsberettigede efter det almindelige driftsomkostningsbegreb, og da de vedrørte grundlaget for fondens virksomhed (anlægsformuen) og ikke fondens virksomhed som sådan, var de heller ikke omfattet af det udvidede driftsomkostningsbegreb for fonde. Se afsnit C.D.9.6.4.
 Da afholdelsen af granskningsudgifterne ikke var et udslag af en normal og naturlig driftsrisiko, fandt landsretten også af denne grund, at udgifterne ikke kunne trækkes fra som driftstab. Retsafgiften vedrørende erstatningssagen blev bedømt som et accessorium til granskningsudgifterne - og dermed som ikke fradragsberettigede formueudgifter. Se SKM2010.367.ØLR.
 Se også eksempler i afsnit C.C.2.2.2.18 Udgifter til erstatningsydelser.
 Tab på fordringer, udlån, kaution mv., kursgevinstloven
 Tab på fordringer, herunder varedebitorer, udlån og kaution behandles i afsnit C.B.1.4.2 om fysiske personers gevinst og tab på fordringer efter KGL §§ 14 og 17. § 17 henviser dog til SL § 6. En del praksis vedrørende disse bestemmelser berører derfor emnet driftstab, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Se fx SKM2017.522.LSR om underslæb (tidligere SKM2016.138.SR).
 Selskabers tab på fordringer behandles i afsnit C.B.1.3.3.2 om gevinst og tab på fordringer efter KGL §§ 3, 4, 5 og 24 A.
 Om praksis vedrørende tab på regresfordringer i selskabstømmersager, se nedenfor under Selskabstømning og afsnit C.B.1.3.3.2 Hovedreglen for beskatning af selskabers gevinst og tab på fordringer - KGL § 3.
 Om tab i forbindelse med næring med udlån og finansiering, se afsnit C.B.1.4.2.1 Pengenæring - KGL § 13.
 SKAT udtaler i et styresignal, at et tab, som en virksomhed har lidt ved at have undladt at tilbagesøge moms af varer, som den har købt i et andet EU-land som led i sit erhverv, ikke er et fradragsberettiget driftstab efter SL § 6, stk. 1, litra a, fordi tabet ikke anses for at være udslag af almindelig driftsrisiko. Se SKM2009.181.SKAT.
 I forbindelse med et omfattende antal erstatningssager mod sælgere af overskudsselskaber til selskabstømmere blev sælgerne, deres rådgivere og købernes banker i vidt omfang pålagt at betale erstatninger til de tømte selskabers konkursboer. Dette udløste en række indbyrdes regreskrav og regreskrav mod køberne. Køberne, som var de hovedansvarlige for selskabstømningerne, var normalt ude af stand til at dække disse regreskrav. Derfor opstod spørgsmålet om de øvrige parters fradragsret for de betalte erstatninger, typisk i form af tab på regresfordringer.
 Højesteret har taget stilling til et revisionsselskabs fradragsret for tab på regreskrav. Retten lagde vægt på, at der bestod en sådan sammenhæng mellem selskabets erstatningspligt og regresfordringerne, at der kun kunne anerkendes fradrag for tabet på regresfordringerne efter KGL § 3 i det omfang, revisionsselskabet havde ret til at trække de betalte erstatninger fra som driftstab efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se SKM2012.353.HR:
 Efter parternes procesaftale lagde retten til grund, at revisorernes adfærd i forbindelse med de otte selskabshandler havde haft en sådan karakter, at revisorerne derved havde pådraget sig et erstatningsansvar i samme omfang og på samme måde som fastslået for rådgiverne i Højesterets dom af 24. november 1999 UfR2000.365/2H. I denne sag anførte Højesteret,


text:
at salget af overskudsselskabet ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition. I den foreliggende sag bemærkede Højesteret, at denne udtalelse sigtede til salgets karakter for sælgerne og nævnes som et af de forhold, som bevirkede, at sælgeren og dennes rådgivere ved salget havde en særlig anledning til at være opmærksom på risikoen for tilsidesættelse af skattevæsenets interesser.
 Revisorernes bistand havde bestået i udarbejdelse af perioderegnskab, drøftelse med klienten, vurdering af købesummens størrelse samt i et enkelt tilfælde indhentelse af købstilbud. Retten lagde til grund, at bistanden havde bestået i udførelse af opgaver, som efter deres art er sædvanlige for en revisor.
 I dommen af 24. november 1999 anførte Højesteret, at sælgerens revisor - ligesom sælgeren selv og sælgerens advokat - på uforsvarlig måde havde tilsidesat skattevæsenets interesser. Det betød kun, at de pågældende havde handlet uagtsomt (ikke med hvilken grad af uagtsomhed). Højesteret havde herefter ikke grundlag for at fastslå, at nogen af revisorerne i de otte selskabstømmersager, som var omfattet af den foreliggende sag, havde handlet groft uagtsomt eller forsætligt.
 Da det derfor måtte lægges til grund, at erstatningspligten var opstået i forbindelse med udførelse af sædvanlige revisoropgaver, og at revisorerne kun havde gjort sig skyldige i simpel uagtsomhed, måtte de betalte erstatninger anses for at være udslag af en normal risiko ved driften af en revisionsvirksomhed. Der er derfor tale om et driftstab, som var fradragsberettiget efter SL § 6, stk. 1, litra a. Det fulgte herefter af det indledningsvis anførte (om sammenhængen mellem fradragsretten efter KGL § 3 og fradragsretten for erstatningen), at fradraget i den foreliggende situation, hvor regresfordringerne mod køberne af overskudsselskaberne ubestridt var uerholdelige, også kunne begrundes i KGL § 3.
 Den omstændighed, at staten som skadelidt ikke ville modtage fuld erstatning på grund af fradraget, kunne ikke føre til et andet resultat. Dette fulgte allerede af, at anvendelsen af SL § 6, stk. 1, litra a, på driftstab i form af betalte erstatninger efter rettens opfattelse ikke kunne være afhængig af, om det er staten eller en tredjemand, som er skadelidt.
 Genoptagelse - styresignal
 Skatteministeriet udsendte i anledning af Højesterets dom styresignalet SKM2012.733.SKAT Genoptagelse af skatteansættelser som følge af Højesterets dom af 1. juni 2012 (SKM2012.353.HR) om fradrag for erstatninger som følge af rådgivning af sælgere i forbindelse med selskabstømning. Styresignalet beskrev dels praksisændringen, dels retningslinjerne for genoptagelse.
 Andre afgørelser om rådgiveres fradrag i forbindelse med selskabstømning
 Et advokatfirmas betaling af erstatning som følge af rådgivning i forbindelse med salg af et aktieselskab, der blev udsat for selskabstømning, faldt uden for de naturlige rammer for advokatvirksomheden. Erstatningen kunne derfor ikke fratrækkes som en driftsomkostning. Skatterådet fandt også, at skattemyndighederne ud fra et erstatningsretligt synspunkt skulle have fuld kompensation for det tab, der dannede grundlag for erstatningsberegningen. Det forhold, at rådgivningen blev givet af en ansat, blev ikke tillagt betydning. Se SKM2006.311.SR.
 Om emnet se også SKM2003.111.LSR og SKM2009.820.LSR (indbragt for landsretten, hvor skatteministeriet tog bekræftende til genmæle som følge af SKM2012.353.HR og SKM2012.733.SKAT, som er omtalt ovenfor).
 Afgørelser om bankers fradrag i


text:
forbindelse med selskabstømning
 Ved to afgørelser blev banker nægtet fradrag for erstatninger og omkostninger i forbindelse med sager om selskabstømninger. Se SKM2009.448.LSR og SKM2010.213.LSR.
 Det fremgår af styresignalet SKM2012.733.SKAT, at praksis vedrørende bankers fradrag for erstatninger i disse sager er uændret, og at bankernes fradrag ikke var omfattet af genoptagelsesadgangen. Bankernes medvirken til overtrædelse af selvfinansieringsforbuddet havde efter Skatteministeriets opfattelse en sådan karakter, at denne adfærd faldt uden for normalområdet for bankdrift.
 Se også afsnit C.C.2.2.2.18 om fradrag for erstatningsydelser i øvrigt.
 SKM2012.353.HR.
 Selskabstømning, regreskrav, revisorer.
 Dommen vedrører et revisionsaktieselskab, som havde betalt erstatninger til dækning af statens skattekrav som følge af, at revisorer i selskabet havde været rådgivere for sælgere af otte overskudsselskaber. Køberne havde efterfølgende tilegnet sig selskabernes midler.
 Revisionsselskabet havde på den måde erhvervet regresfordringer på de øvrige skadevoldere, køberne. Tabet på disse fordringer ønskedes fradraget principalt efter KGL § 3, subsidiært som driftstab i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a. Højesteret fandt, at der bestod en sådan sammenhæng mellem revisionsselskabets erstatningspligt og selskabets regresfordringer mod køberne af overskudsselskaberne, at fradrag for tabet efter KGL § 3 kun kunne anerkendes i det omfang, revisionsselskabet havde ret til at fratrække de betalte erstatninger som driftstab efter SL § 6, stk. 1, litra a. Dette spørgsmål var derfor sagens hovedspørgsmål.
 Efter parternes procesaftale lagde retten til grund, at revisorernes adfærd i forbindelse med de otte selskabshandler havde haft en sådan karakter, at revisorerne derved havde pådraget sig et erstatningsansvar i samme omfang og på samme måde som fastslået for rådgiverne i Højesterets dom af 24. november 1999 UfR2000.365/2H. I denne sag anførte Højesteret, at salget af overskudsselskabet ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition. I den foreliggende sag bemærkede Højesteret, at denne udtalelse sigtede til salgets karakter for sælgerne og nævnes som et af de forhold, som bevirkede, at sælgeren og dennes rådgivere ved salget havde en særlig anledning til at være opmærksom på risikoen for tilsidesættelse af skattevæsenets interesser. Retten lagde til grund, at revisorernes bistand i de otte foreliggende sager havde bestået i udførelsen af opgaver, som efter deres art er sædvanlige for en revisor.
 I dommen af 24. november 1999 anførte Højesteret, at sælgerens revisor - ligesom sælgeren selv og sælgerens advokat - på uforsvarlig måde havde tilsidesat skattevæsenets interesser. Det betød kun, at de pågældende havde handlet uagtsomt. Højesteret havde herefter ikke grundlag for at fastslå, at nogen af revisorerne i de otte selskabstømmersager, som var omfattet af den foreliggende sag, havde handlet groft uagtsomt eller forsætligt.
 Da det derfor måtte lægges til grund, at erstatningspligten var opstået i forbindelse med udførelse af sædvanlige revisoropgaver, og at revisorerne kun havde gjort sig skyldige i simpel uagtsomhed, måtte de betalte erstatninger anses for at være udslag af en normal risiko ved driften af en revisionsvirksomhed. Der var derfor tale om et driftstab, som var fradragsberettiget efter SL § 6, stk. 1, litra a. Det fulgte herefter af det indledningsvis anførte (om sammenhængen mellem fradragsretten efter KGL § 3 og fradragsretten for erstatningen),


text:
at fradraget i den foreliggende situation, hvor regresfordringerne mod køberne af overskudsselskaberne ubestridt var uerholdelige, også kunne begrundes i KGL § 3.
 Den omstændighed, at staten som skadelidt ikke ville modtage fuld erstatning på grund af fradraget, kunne ikke føre til et andet resultat. Dette fulgte ifølge retten allerede af, at anvendelsen af SL § 6, stk. 1, litra a, på driftstab i form af betalte erstatninger ikke kan være afhængig af, om det er staten eller en tredjemand, som er skadelidt.
 Dommen ændrer SKM2010.194.ØLR.
 Skatteministeriet har i anledning af Højesterets dom udsendt SKM2012.733.SKAT om genoptagelse af skatteansættelser.
 TfS 1999, 329 HRD
 Det tab, en tilsynsførende arkitekt havde lidt i forbindelse med en fordring i eget selskab, blev ikke anset for at være et fradragsberettiget tab. Landsretten bemærkede, at det normalt falder uden for en tilsynsførende arkitekts opgaver, at denne i eget navn bestiller materialer til en bygherre, og at skatteyderen ikke havde godtgjort, at tabet havde en sådan forbindelse med hans indkomster som arkitekt, at tabet var fradragsberettiget.
 Afgørelsen blev stadfæstet af Højesteret. Højesteret bemærkede, at arkitekten havde tilrettelagt sine forskellige arbejdsfunktioner på en sådan måde, at der var særlig risiko for, at leverandørerne ville opfatte arkitektfirmaet som bestiller af varer, og at arkitekten derfor personligt kunne komme til at hæfte for betalingen.
 TfS 1998, 585 HRD
 Et selskab, der leasede edb-udstyr og mobiltelefoner til en række kunder, men hverken solgte nyt eller brugt udstyr i øvrigt, solgte efter aftalernes udløb leasingudstyret til kunderne. Højesteret fandt, at salgene ikke hørte til selskabets næringsvej. Der var derfor ikke fradrag for tabet.
 SKM2015.69.ØLR
 En advokat var ved landsretten blevet dømt til at betale erstatning til en række andelskøbere som følge af advokatens ansvarspådragende medvirken i et mislykket andelsboligprojekt. De personer, der havde købt andele i foreningen, erhvervede ikke ret til andelene og den dertil knyttede brugsret til lejlighederne i ejendommen.
 Skattesagen drejede sig om, hvorvidt sagsøger havde fradragsret for erstatningerne til køberne som et driftstab, jf. SL § 6, stk. 1, litra a.
 Landsretten fandt, at advokaten havde handlet groft uagtsomt, og at hans tab ikke kunne anses for en sædvanlig eller naturlig driftsomkostning, der kunne danne grundlag for fradragsret efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Landsretten bemærkede, at advokatens tab ikke kunne anses for opstået i forbindelse med indkomsterhvervelsen, da der ikke var udstedt fakturaer for arbejdet.
 Dommen stadfæster SKM2014.716.BR.
 Skattestyrelsen bemærker, at det forhold, at der ikke udstedes en faktura for et udført arbejde, ikke i sig selv indebærer, at tabet ikke relaterer sig til indkomsterhvervelsen, således at fradrag for driftstab allerede af denne grund er udelukket.
 Om dette er tilfældet vil bero på en konkret vurdering. Hvis det på det tidspunkt, hvor en skattepligtig påtager sig en arbejdsopgave, har været meningen, at der skulle ydes normal betaling herfor, og den skattepligtige pga. efterfølgende omstændigheder anser det for nyttesløst at fremsende en faktura, vil arbejdsopgaven relatere sig til indkomsterhvervelsen.
 En fond kunne ikke fratrække udgifter til granskning og retsafgift. Efter den daværende Erhvervs- og Selskabsstyrelses beslutning blev


text:
en fond pålagt at gennemføre en granskning efter § 59 i lov om erhvervsdrivende fonde, og på baggrund af konklusionerne i granskningsrapporten blev der anlagt en erstatningssag mod medlemmerne af fondens bestyrelse.
 Landsretten lagde til grund, at granskningen vedrørte anlægsformuen og ikke de driftsmæssige aktiviteter i fonden. Udgifterne var derfor ikke fradragsberettigede efter det almindelige driftsomkostningsbegreb, og da de vedrørte grundlaget for fondens virksomhed (anlægsformuen) og ikke fondens virksomhed som sådan, var de heller ikke omfattet af det udvidede driftsomkostningsbegreb for fonde.
 Da afholdelsen af granskningsudgifterne ikke var et udslag af en normal og naturlig driftsrisiko, fandt landsretten også af denne grund, at udgifterne ikke kunne fratrækkes som driftstab.
 Retsafgiften vedrørende erstatningssagen blev bedømt som et accessorium til granskningsudgifterne - og dermed som ikke fradragsberettigede formueudgifter.
 Se afsnit C.D.9.6.4 om det udvidede driftsomkostningsbegreb for fonde.
 Selskabstømning. Sælgers regreskrav.
 Sagen drejede sig om, hvorvidt sælgeren af overskudsselskaber havde fradragsret for tab på en regresfordring mod køberen af et overskudsselskab. Tabet var opstået efter, at sagsøgeren i en sag om selskabstømning havde betalt et beløb på godt 10 mio. kr. til de tømte selskabers konkursboer.
 Landsretten afviste fradragsretten under henvisning til, at sagsøgeren som ejer havde medvirket til salget af de tømte overskudsselskaber under omstændigheder, der ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition, og til, at sagsøgeren ved sin medvirken til overdragelsen havde pådraget sig et erstatningsansvar, som svarede til det ikke indbetalte skattebeløb.
 Landsretten anførte, at under de foreliggende omstændigheder er der efter almindelige erstatningsretlige grundsætninger ikke grundlag for i skattemæssig henseende at anerkende et regreskrav, der bygger herpå. Skattemyndighederne skal i det hele stilles sådan, at de med hensyn til betalingen af skatterne holdes skadesløse.
 Regreskravet kunne derfor ikke danne grundlag for beregning af tab efter KGL § 2.
 Et interessentskab ejede et hotel, der var bortforpagtet til et anpartsselskab, der også var ejet af interessentskabet. Interessentskabet gav efterfølgende afkald på forpagtningsafgiften. Landsretten fandt, at afkaldet var givet på et tidspunkt, hvor interessentskabet havde erhvervet ret til afgiften. Afkaldet blev ikke anset for at være nødvendigt for at sikre interessenternes indkomst, ligesom der var tale om en usædvanlig forretningsmæssig disposition, som var begrundet i interessefællesskabet mellem de to selskaber og personkredsen bag selskaberne. Fradrag for tab efter SL § 6, stk. 1, litra a, blev på den baggrund afvist.
 TfS 1996, 251 VLD
 En skatteyder drev selvstændig virksomhed fra den 1. juni 1989 - 7. oktober 1991. Virksomhedens varelager blev solgt den 10. september 1992. Skatteyderen anså differencen mellem skattemyndighedernes opgjorte værdi af varelageret på 55.000 kr. og den faktiske salgspris på 2.500 kr. som et fradragsberettiget tab. Retten anså varelageret for overgået til privatsfæren i ophørsåret 1991. Da salget i 1992 ikke var sket som led i næringsvejen, blev fradrag nægtet.
 Vestre Landsrets dom af 29. november 1982.
 Skd. 1983.66.293
 Godkendt fradrag for svig. Krav til dokumentation og sandsynliggørelse.
 En major, der drev en konfektureforretning, konstaterede et svind på 39.327 kr. ved optælling af varelageret. Majoren krævede herefter fradrag for driftstab. Majoren kunne ikke sandsynliggøre grunden til det


text:
konstaterede svind. Landsretten fandt, at indrømmelse af fuldt fradrag for driftstab må forudsætte dokumentation for tabets opståen og størrelse, og at der i mangel heraf, ikke kan gives fuldt fradrag for svind.
 Da majoren havde sandsynliggjort, at der havde været et svind, og da skattemyndighederne havde godkendt fradrag for svind i tidligere år, mente landsretten, at majoren havde krav på et skønsmæssigt fastsat fradrag, og sagen blev herefter henvist til fornyet behandling hos ligningsmyndighederne.
 SKM2018.599.BR
 Et selskabet hævdede at have lidt et driftstab som led i samhandlen med et koncernforbundet selskab.
 Retten fandt, at tabet ikke kunne fradrages som driftstab, jf. SL § 6, stk. 1, litra a, da selskabet ikke havde bevist, at tabet var udslag af sædvanlig driftsrisiko ved udøvelse af virksomheden.
 SKM2015.658.BR
 En tømrervirksomhed havde eftergivet et faktureret beløb på grund af fejl og mangler ved det leverede.
 Beløbet kunne fratrækkes jf. SL § 6, stk. 1, litra a, i 2009, hvor der var indgået et forlig, hvorefter virksomheden var retligt forpligtet til at give afkald på beløbet.
 Sagen drejede sig om, hvorvidt skatteyderen kunne fratrække udgifterne til en køkkenleverance, som var videreoverdraget til skatteyderens forretningsnabo. Skatteyderen havde aldrig modtaget betaling for den nævnte leverance. Retten lagde til grund, at aftalen om køkkenleverancen kun blev indgået, for at skatteyderen kunne opnå en større rabat hos køkkenleverandøren, og at skatteyderen ikke havde godtgjort eller sandsynliggjort, at der i forbindelse med viderefaktureringen skulle tillægges ham en avance. Retten fandt herefter, at indkøbet og viderefaktureringen af køkkenleverancen kun var sket for at skaffe forretningsnaboen en rabat og dermed ikke for at erhverve indkomst. Udgiften kunne derfor ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a, som en driftsomkostning eller et driftstab.
 Landsskatteretten fandt blandt andet, at et tab som følge af, at en tidligere administrator i et K/S havde begået underslæb, faldt uden for rammerne for naturlig driftsrisiko. Tabet var derfor ikke omfattet af SL § 6, stk. 1, litra a.
 Se tidligere instans: SKM2016.138.SR.
 Sagen drejede sig om tab på fordringer, jf. KGL §§ 14 og 17. Se nærmere om praksis på dette område i afsnit C.B.1.4.2.2.
 En kommanditists tab af indskud i et kommanditselskab som følge af besvigelser fra udbyder/administrators side kunne ikke fratrækkes, fordi det måtte anses for at være et formuetab, der var indkomstopgørelsen uvedkommende. Tabet havde ikke haft den fornødne tilknytning til kommanditselskabets løbende drift.
 SKM2010.213.LSR
 Selskabstømning, bank.
 En bank fik ikke fradrag for udgifter til erstatninger og omkostninger i forbindelse med sager om selskabstømning. Retten fandt ikke, at de betalte erstatninger var afholdt som et udslag af en normal og sædvanlig driftsrisiko ved driften af en bank.
 Selskabstømning, advokatfirma.
 Et rådgivningsfirma, der tidligere som advokatfirma havde pådraget sig rådgiveransvar i forbindelse med en sag om selskabstømning, kunne ikke trække erstatningen fra som en driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a. Firmaet kunne heller ikke trække regresfordringen fra efter KGL § 3.
 Kendelsen blev indbragt for landsretten, hvor skatteministeriet tog bekræftende til genmæle som følge af SKM2012.353.HR.
 SKM2009.448.LSR
 En banks udgifter


text:
til erstatninger og advokat- og revisoromkostninger i forbindelse med selskabstømmersager kunne ikke trækkes fra som driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a. Landsskatteretten fandt, at den adfærd, der er udvist af banken i forbindelse med selskabstømmersagerne, ikke ligger inden for rammerne af en normal og sædvanlig drift ved udøvelse af bankvirksomhed.
 Selskabstømning, advokat.
 Et advokataktieselskabs betaling af erstatning som følge af rådgivning i forbindelse med salg af et aktieselskab, der blev udsat for selskabstømning, ansås for at falde uden for de naturlige rammer af advokatvirksomheden og kunne derfor ikke fratrækkes som en driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 En direktør og hovedanpartshaver i et selskab havde i spirituspåvirket tilstand totalskadet den bil, selskabet havde stillet til hans rådighed. Med henvisning til grov uagtsomhed udbetalte forsikringsselskabet ikke erstatning. Selskabet, der ikke havde krævet erstatning hos direktøren, kunne ikke trække tabet fra. Selskabets skattemæssige tab blev anset for at være maskeret udlodning til direktøren.
 Selskabstømning, advokat
 Et advokatfirmas betaling af erstatning som følge af rådgivning i forbindelse med salg af et aktieselskab, der blev udsat for selskabstømning, faldt uden for de naturlige rammer for advokatvirksomheden. Erstatningen kunne derfor ikke fratrækkes som en driftsomkostning. Skatterådet fandt også, at skattemyndighederne ud fra et erstatningsretligt synspunkt skulle have fuld kompensation for det tab, der dannede grundlag for erstatningsberegningen. Det forhold, at rådgivningen blev givet af en ansat, blev ikke tillagt betydning.
 Afgørelsen blev påklaget til Landsskatteretten, som fandt, at Skatterådet ikke havde kunnet ændre Skatteankenævnets afgørelse, idet retten ikke anså afgørelsen for at være åbenbart ulovlig. Skatterådets afgørelse var derfor ugyldig.
 SKM2001.465.LR
 En fordring, som var opstået ved salg af varelager og driftsmidler, blev nedskrevet i forbindelse med en efterfølgende akkordaftale mellem sælger og køber. Ligningsrådet anså den del af fordringen, der kunne henføres til salg af varelageret, for at være fradragsberettiget efter KGL § 17. Begrundelsen var, at varelageret var erhvervet med henblik på videresalg. Fordringen havde tilknytning til virksomhedens erhvervsmæssige drift.
 Den del af tabet, der kunne henføres til salg af driftsmidler, var hverken fradragsberettiget efter KGL § 17 eller efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2009.181.SKAT
 SKAT (nu Skattestyrelsen) udtaler, at et tab, som en virksomhed har lidt ved at have undladt at tilbagesøge moms af varer, som den har købt i et andet EU-land som led i sit erhverv, ikke er et fradragsberettiget driftstab efter SL § 6, stk. 1, litra a, fordi tabet ikke anses for at være udslag af almindelig driftsrisiko.


text:
Tvind-dommen – U.1999.841H
 Højesterets dom i sag I 295/1998. Refereret af andre i U.1999.841H.
 Dissens: ingen dissens.
 Tema: Statsret, grundlovens § 3
 I 1996 vedtog Folketinget en lov vedrørende tilskud til friskoler. Ifølge loven var det muligt for friskoler at få tilskud fra det offentlige, såfremt friskolerne opfyldte en række almindelige betingelser.
 I lovens § 7 var der indsat en bestemmelse, som fastslog, at en række konkrete friskoler var afskåret fra at søge støtte hos det offentlige. Man havde i loven oplistet en række friskoler ved navn og adresse og fastslået, at de oplistede skoler ikke kun søge om støtte fra det offentlige.
 § 7 i loven havde følgende ordlyd:
 »§ 7,
 Friskolen i Veddinge Bakker, Riisvej 3 4540 Fårevejle
 stk. 2. Efter den 31. december 1996 ydes der ikke statslige og kommunale ydelser i henhold til den lov, der er nævnt i stk. 1, til elever på de skoler, der er nævnt i stk. 1
 . . . .«
 Fælles for de skoler, som var oplistet i § 7, var, at de havde tilknytning til det såkaldte Tvind-samfund, som var en særlig ideologisk retning, der bl.a. byggede på ideer fra maoismen. Mange opfattede Tvind-skolerne som en slags sekt og nærede mistillid til skolerne. Undervisningsministeriet og Folketinget ønskede ikke, at disse Tvind-skoler skulle have mulighed for at få støtte fra det offentlige, derfor oplistede man alle danske Tvind-skoler i loven og udtalte, at de oplistede skoler ikke kunne søge om støtte fra det offentlige.
 En af Tvind-skolerne, Friskolen i Veddinge Bakker, som var oplistet i lovens § 7, anlagde sag mod staten med påstand om, at lovens § 7 var i strid med grundloven.
 Indledningsvist fastslog Højesteret, at det må antages, at grundlovens § 3, 3. pkt. sætter visse grænser for, i hvilket omfang lovgivningsmagten kan træffe bestemmelse om enkelte personers retsforhold (singulær lovgivning). Denne forståelse er i overensstemmelse med det retssikkerhedshensyn, der er et af de bærende hensyn bag magtadskillelsen i § 3, udtalte Højesteret.
 Højesteret fremhævede, at der forelå en uoverensstemmelse mellem Tvind-skolerne og Folketinget/Undervisningsministeriet.
 Højesteret fandt, at man ved at afskære Tvind-skolerne fra at søge om støtte efter loven havde afgjort en konkret uoverensstemmelse imellem Undervisningsministeriet og Tvind-skolerne. Højesteret udtalte, at et sådant lovindgreb, som havde som konsekvens, at Tvind-skolerne blev afskåret fra domstolsprøvelse af deres tilskudsberettigelse, reelt er en endelig afgørelse af en konkret retstvist. Højesteret sagde herefter, at efter grundlovens § 3 henhører en sådan afgørelse ikke under lovgivningsmagten men under den dømmende magt. Dette er begrundet i de retssikkerhedsgarantier, der ligger heri. På den baggrund erklærede en enig Højesteret lovens § 7 for ugyldig, da den stred mod grundlovens § 3, 3. pkt.
 Tvind-dommen er en af de meste centrale domme inden for statsforfatningsretten.
 Dommen i Tvind-sagen er det eneste eksempel på, at domstolene direkte har tilsidesat en lovbestemmelse, fordi den er i strid med grundloven. Tvind-dommen er dermed det enegyldige bevis på, at domstolene har kompetence til at erklære en lovbestemmelse ugyldig, fordi den strider mod grundloven.
 "§ 3. Den lovgivende magt er


text:
hos kongen og Folketinget i forening. Den udøvende magt er hos kongen. Den dømmende magt er hos domstolene."
 Det har tidligere i den juridiske teori været diskuteret, hvorvidt grundlovens § 3, 3. pkt. om, at "Den dømmende magt er hos domstolene" indskrænker lovgivningsmagtens kompetence.
 Den traditionelle opfattelse er, at grundlovens § 3, 3. pkt. indskrænker lovgivningsmagtens kompetence (fx Poul Andersen). Alf Ross havde dog den særopfattelse, at grundlovens § 3, 3. pkt. ikke indebar en begrænsning af lovgivningsmagtens kompetence.
 Tvind-dommen har nu endegyldigt afklaret dette spørgsmål: Grundlovens § 3, 3. pkt. indskrænker lovgivningsmagtens kompetence.
 Udgangspunktet er, at lovgivningsmagten er omnipotent, dvs. udgangspunktet er, at lovgivningsmagten kan lovgive på alle områder, og lovgivningen kan have et hvilket som helst indhold. Dog bliver denne lovgivningskompetence indskrænket af grundloven, eksempelvis grundlovens frihedsrettigheder, regeringsprærogativerne og visse andre bestemmelser i grundloven (fx om Folketinget).
 I Tvind-sagen blev det fastslået, at også grundlovens § 3, 3. pkt. begrænser lovgivningsmagtens kompetence.
 Af dommen i Tvind-sagen følger det således, at grundlovens § 3, 3. pkt. begrænser lovgivningsmagtens mulighed for at foretage singulære lovindgreb, dvs. lovindgreb, som retter sig direkte mod konkrete personer/institutioner/enheders retsforhold, eksempelvis direkte mod specifikke skoler. Det er svært at fastslå dommens præcise rækkevidde, men det følger, at lovgivningsmagten ikke ved singulær lovgivning kan gå ind og afgøre enkeltpersoners konkrete retstvister. Dette er i overensstemmelse med det retssikkerhedshensyn, som er indbygget i magtadskillelsen i grundlovens § 3.
 I den konkrete sag var det i strid med grundlovens § 3, 3. pkt., når lovgivningsmagten ved lov på baggrund af en konkret mistillid afskar nogle specifikke friskoler fra at søge om offentlig støtte, når det samtidig var muligt for alle andre friskoler at søge om støtte efter lovens almindelige regler. Hermed havde lovgivningsmagten afgjort en konkret retstvist imellem staten og Tvind-skolerne.
 Det var i den forbindelse uden betydning, at der ikke var anlagt sag ved domstolene mellem Tvind-skolerne og staten, da det kunne påvises, at der ved lovens vedtagelse havde foreligget en konkret mistillid fra statens side imod Tvind-skolerne.
 En udførlig analyse af Tvind-dommen findes i artiklen "Højesterets dom i Tvind-sagen" af Jens Peter Christensen og Michael Hansen Jensen.
 Danske domstole har traditionelt været meget tilbageholdne ved prøvelsen af lovbestemmelsers overensstemmelse med grundloven. Tvind-sagen udløste en diskussion om, hvorvidt Højesteret i fremtiden vil spille en mere aktiv rolle og være mere tilbøjelige til at tilsidesætte lovbestemmelser som stridende med grundloven. Højesteret har ikke erklæret en lov i uoverensstemmelse med grundloven siden Tvind-sagen, derfor er der næppe holdepunkter for, at Højesteret spiller en mere aktiv rolle end hidtidigt.
 Tvind-dommen U.1999.841 H omhandler grænserne for lovgivningsmagtens muligheder for at vedtage singulær lovgivning. Friskolen i Veddinge Bakker havde anlagt sag mod Undervisningsministeriet med påstand om, at § 7 i froskoleloven var ugyldig i forhold til den sagsøgende friskole, da § 7 i friskoleloven afskar Friskolen i Veddinge Bakker fra at søge om støtte.
 Højesteret erklærede § 7 i friskoleloven i strid med grundlovens § 3, da § 7 i friskoleloven var en afgørelse af en konkret retstvist mellem Undervisningsministeriet og Friskolen


text: i Veddinge Bakker. Højesteret bemærkede, at afgørelser af konkrete retstvister hører under "den dømmende magt", jf. grundlovens § 3. Tvind-dommen fastslår dermed, at grundlovens § 3, 3. pkt. sætter grænser for lovgivningsmagtens muligheder for at vedtage singulær lovgivning. Lovgivningsmagten har altså ikke mulighed for at vedtage en lov, som afgør en konkret retstvist, da en sådan afgørelse hører under den "dømmende magt", jf. grundlovens § 3, 3. pkt.


text:
Skat.dk: Udgifter til plantning af juletræer
 02 Jul 2010 10:14
 25 Jun 2010 11:23
 SKM2010.433.HR
 2. afdeling, 72/2008
 A deltog i et kommanditselskab, der investerede i en færdiganlagt juletræsplantage.
 Skattemyndighederne tilsidesatte de aftalte beplantningsværdier og nedsatte dermed fradragsgrundlaget i henhold til ligningslovens § 8 K, stk. 2.
 Højesteret anførte, at det følger af ordlyden af og forarbejderne til ligningslovens § 8 K, stk. 2, at fradragsretten for udgifter til plantning af juletræer og pyntegrønt alene vedrører udgifter forbundet med indkøb og plantning at træerne. Udgifter til etablering af et investeringsprojekt som det foreliggende og dets finansiering er således ikke fradragsberettiget i medfør af bestemmelsen.
 Højesteret anførte videre, at anparterne i kommanditselskabet var udbudt som et på forhånd fastlagt investeringsprojekt. Vilkårene havde ikke været undergivet forhandling mellem udbyder og investorerne, og parterne havde ikke haft modstående interesser vedrørende fastsættelsen at, hvor stor en del at den samlede betaling, der henførtes til vederlag for beplantning.
 Skønsmændene havde vurderet den kontante markedsværdi af beplantningen af kommanditselskabets ejendom til 640.000,- kr. med tillæg af 189.000,- kr. til garantiomkostninger, avance og andre omkostninger, i alt 829.000,- kr.
 På den baggrund fandt Højesteret, at investorernes betaling af 2.830.000,- kr. i henhold til beplantnings- og vedligeholdelsesaftalen, der var berigtiget med et pantebrev, ikke alene var betaling for beplantning men i væsentlig grad måtte anses som vederlag for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet. Højesteret tiltrådte derfor, at skattemyndighederne havde været berettiget til at tilsidesætte As ansættelse af værdien af udgiften til beplantning - svarende til udbyderens ansættelse af værdien - og ansætte denne efter et samlet rimeligt skøn.
 Efter skønsmændenes erklæring lagde Højesteret til grund, at der ikke var plantet flere træer end aftalt i beplantnings- og vedligeholdelsesaftalen, der tilhørte kommanditselskabet. Skattemyndighederne fastsatte ved sit skøn beplantningsudgiften på grundlag af indhentede oplysninger om beplantningsværdier til 879.408,- kr. med et tillæg på 50 %, i alt 1.319.111,- kr.
 Det forhold, at pantebrevet var ansat til kurs 35 ved As salg af kommanditanparten i 1997, kunne ikke tillægges betydning ved ansættelsen af den udgift til beplantning, der kunne anvendes som fradragsgrundlag efter ligningslovens § 8 K, stk. 2. Højesteret bemærkede herved, at opgørelse af avance ved salg af en anpart i investeringsprojektet - som omfattede hæftelse for pantebrevet - ikke var sammenlignelig med den skønnede ansættelse af anskaffelsesværdien af selve beplantningen, et skøn hvis rimelighed var bekræftet ved det foretagne syn og skøn.
 Den skønsmæssige ansættelse hvilede herefter ikke på et forkert grundlag og kunne ikke anses for åbenbart urimeligt.
 Ligningsvejledningen 2010-1 E.E.4.7.3
 Per Sørensen, Børge Dahl, Jytte Scharling, Poul Dahl Jensen og Michael Rekling.
 Appellanten, A, har gentaget sin påstand om, at hans skatteansættelse for indkomståret 1993 hjemvises til fornyet behandling ved skattemyndighederne.
 I likviditetsbudget og revisorredegørelse af 10. december 1992 vedrørende investeringsprojektet K/S H1 hedder det bl.a.
 Renteudgifter er beregnet ud fra følgende finansiering ved dels køb af ejendom, dels beplantning af ejendommen:
 Ikke afskrivningsberettiget anskaffelsessum
 Beplantning, afskrives over 5 år
 Plantning af læhegn
 Anslået stiftelses-/finansieringsomkostninger
 Ovenstående finansieres således:
 Kreditforening, 10 % (opr. 756.000)
 Anden finansiering,


text:
10 % (afdragsfrit)
 Hertil bemærkes, at anden finansiering består i pantebrev til beplanter.
 Skønsmanden DJ har den 22. oktober 2008 afgivet en supplerende skønserklæring. Det hedder heri
 Spørgsmål 15.
 "I nærværende sag har skattemyndighederne opgjort beplantningsvederlaget ved det aftalte antal planter på 180.000 stk. til 879.408 kr. (eksklusiv avance, garantiomkostninger og andre omkostninger). Skønsmanden anmodes om at oplyse størrelsen af avance, garantiomkostninger og andre omkostninger (størrelsen i procent)."
 Spørgsmålet tolkes således, at det ønskes oplyst hvad beplanterens (= den person/firma som foretager hele etableringen...) avance, garantiomkostning og andre omkostninger skønnes at være, når det lægges til grund at beløbet herfor - uden avance m.m. - er 879.408 kr.
 I udskrift af Østre Landsrets Dombog vedrørende dom afsagt den 10-01-2008, er der redegjort for, hvorledes de 879.408 kr. fremkommer. Opgørelsen er ikke detaljeret, men fremstår blot som oplysninger vedrørende træart, antal planter, areal og herefter prisen. På trods af, at overskriften i domsudskriften er "Beplantnings- og vedligeholdelsesudgifter K/S H1", må det lægges til grund, at der kun er tale om etableringsudgifterne og ikke de vedligeholdelsesomkostninger, som jo kommer hvert år i en årrække efter etablering af beplantningen. Overskriften i yderste højre kolonne - Beplantning år 0 - bestyrker denne antagelse.
 I syns- og skønsrapporten af 26-01-2000 er der i appendix 1 vedrørende spørgsmål 1.a I oplyst følgende
 Etableringsomkostning
 Såfremt spørgsmålet tolkes således at det ønskes oplyst hvad et rimelig tillæg i form af garantiomkostning, avance m.m. måtte være, kan dette besvares som følger:
 Grogaranti.
 Jf. syns- og skønsrapporten af 26-01-2000 opfattes denne garanti således, at det sikres at 95 % af planterne gror videre. I rapporten er denne forpligtelse opgjort til 49.000 kr.
 Køb af planter.
 I syns- og skønsrapporten er det ved udregningen af de 640.000 kr. oplyst, at man normalt ved indkøb af 180.000 planter vil kunne opnå en mængderabat på mindst 10 %. Ved totalentrepriser indenfor branchen er det almindeligt, at entreprenøren beregner sig en fortjeneste på planterne. Denne avance varierer i sagens natur, men ligger normalt mellem 0,25 og 0,75 kr./plante. Et skøn er derfor en avance på 180.000 planter a ́ 0,50 kr. = 90.000 kr.
 Entreprenørydelser.
 I beregningen af etableringsomkostningen på de 640.000 kr. er der redegjort for en række arbejder så som forberedelse af arealerne, plantning med maskine, opsætning af hegn og lignende. Ud af de 640.000 kr. kan disse ydelser sammentælles til 251.200 kr. Ydelserne er ansat til normale entreprenørydelser, som en skovejer vil kunne købe ydelserne til, såfremt han selv kontakter de forskellige entreprenører. Det er ikke så almindeligt, at man har en hovedentreprenør, men det forekommer. F.eks. arbejder Hede-Danmark og Skovdyrkerforeningerne med sådanne opgaver. Det er ikke ualmindeligt, at man beregner sig et "administrationsgebyr" på 20 %. I dette konkrete tilfælde vil det sige ca. 50.000 kr.
 Øvrige omkostninger.
 I etableringsomkostninger er der indregnet en post på 7.800 kr. Det kan forekomme, at der tillægges et større beløb. Dette kunne f.eks. forekomme såfremt der i forbindelse med etableringen aftales, at hovedentreprenøren skal forestå myndighedskontakt, herunder etablering af fredskovsdeklaration eller lignende. Det


text:
er dog normalt i branchen, at sådanne opgaver honoreres med et honorar for medgået tid.
 Udfra ovennævnte kan garantiomkostninger, avance og andre omkostninger skønnes til følgende
 % af 640.000
 Avance på planter
 Det bemærkes, at forskellen - eller dele heraf - mellem de 640.000 kr. og de af Skattemyndighederne ansatte 879.408 kr. kan skyldes, at de 640.000 kr. fremkommer gennem omkostninger uden moms. Det fremgår ikke klart af sagens akter om de 879.408 kr. er med - eller uden moms.
 Det skal ligeledes bemærkes, at det ikke kan afvises, at avance m.m. kan være indregnet i poster i udbydelsen af projektet jf. syns- og skønsrapporten af 26-01-2000.
 Ved to landsskatteretskendelser i 2003 blev der taget stilling til opgørelse af avancen efter ejendomsavancebeskatningsloven i forbindelse med to kommanditisters udtræden af andre HH-kommanditselskaber. Den ene af kendelserne blev af kommanditisten indbragt for Østre Landsret, hvor en skønsmand vurderede kursen på et pantebrev svarende til pantebrevet i den foreliggende sag til kurs 45. Herefter blev den pågældende retssag forligt, idet Skatteministeriet accepterede, at man ved avanceopgørelsen for denne kommanditist anvendte en kurs på 45.
 Forløbet gav bl.a. anledning til, at skattemyndighederne i sager om opgørelse af avance efter ejendomsavancebeskatningsloven ved kommanditisters udtræden af K/S H1 lod pantebrevet indgå til kurs 35. Det hedder således i et brev af 18. november 2008 fra SKAT til Landsskatteretten:
 K/S H1 - Avanceopgørelse indkomståret 1997
 VSKAT har på baggrund af indgået forlig i Østre Landsret mellem SKAT og en af investorerne i K/S G1, afholdt møder med HH Administration A/S.
 Det indgåede forlig har efter SKATs opfattelse ikke medført ændring af praksis på området.
 HH Administration repræsenterer investorerne, og har anmodet om genoptagelse af den skattemæssige opgørelse af avance/tab ved investorernes salg af anparter i året 1997.
 Disse møder, og det indgåede forlig har resulteret i, at SKAT indstiller, at investorernes avance opgørelse ved salg af anparter i K/S H1 opgøres således.
 Iflg. forliget skal samtlige passivposter, dog undtagen gæld til kreditforening, kursfastsættes.
 For K/S H1 foreligger der en vurdering på kurs 35.
 Kurs Pr. anpart
 Andel af K/S gæld - kreditforening 766.045 100 766.045 76.605
 Andel af K/S gæld - G2 A/S (tidligere G2X A/S)
 1.324.750
 Andel af K/S gæld - iøvrigt 1.330.838 35 465.793 46.579
 Frigjort gæld til K/S'et - -
 Evt. betalt ved afhændelse - -
 Salgspris samtlige aktier 2.556.588 255.659
 Værdi af andre aktiver end ejendom (168.375) (16.838)
 Salgspris fast ejendom 2.388.213 238.821
 Kontant omregnet anskaffelsessum 2.388.213 238.821
 Ejendommens anskaffelsespris 2.687.874 268.787
 Tillæg efter EBL 5 stk. 1 40.000 4.000
 Reguleret anskaffelsessum 2.727.874 272.787
 Avance (339.661) (33.966)
 Ejertidsnedslag jf. EBL § 6 stk. 2 - 5% 1992/1997 16.983 1.698
 Tab ved tidligere salg - -
 Skattemæssig avance (322.648) (32.268)
 Der er følgende investorer i kommanditselskabet:
 HH Administration har overfor SKAT meddelt at de er enige i den talmæssige opgørelse af tabet.
 På baggrund af det nævnte forlig ved Østre Landsret foretog Skatteankenævnet den 3. marts 2009 en ny opgørelse af avancen efter ejendomsavancebeskatningsloven ved As udtræden af kommanditselskabet. Opgørelsen fulgte princippet i Skattecenterets


text:
brev af 18. november 2008, således at det blev lagt til grund, at pantebrevets kurs skulle fastsættes til 35.
 A har yderligere anført, at skattemyndighederne selv har lagt skønsmandens ansættelse af pantebrevets kurs til grund i en række sager om opgørelsen af den skattepligtige ejendomsavance i forbindelse med hans og andre kommanditisters afståelse af deres andele i K/S H1 for indkomståret 1997. Skattemyndighederne har i sagerne udtalt, at pantebrevet skal kursansættes, og myndighederne har direkte henvist til skønsmandens ansættelse af pantebrevets kurs. Det kan derfor konstateres, at det er Skatteministeriets egen opfattelse, at man i forbindelse med opgørelsen af kommanditisternes avance ved salg af anparter skal anvende kurs 35 i forhold til pantebrevet. Den direkte anvendelse af skønsmandens kursansættelse i avancesagerne støtter, at skønsmandens ansættelse også skal anvendes i sagerne om opgørelse af afskrivningsgrundlaget.
 Skatteministeriet har heroverfor anført, at opgørelsen af avancerne efter ejendomsavancebeskatningsloven i forbindelse med kommanditisternes afhændelse af anparterne i 1997 ikke er af betydning for opgørelsen af fradragsgrundlaget efter ligningslovens § 8 K, stk. 2, for indkomståret 1993. Der er tale om to forskellige lovgivninger med forskellige beregningsmåder, som ikke kan sammenlignes.
 Som anført af landsretten følger det af ordlyden af og forarbejderne til ligningslovens § 8 K. stk. 2, at fradragsretten for udgifter til plantning af juletræer og pyntegrønt alene vedrører udgifter forbundet med indkøb og plantning af træerne. Udgifter til etablering af et investeringsprojekt som det foreliggende og til dets finansiering er således ikke fradragsberettiget i medfør af bestemmelsen.
 Kommanditanparterne i K/S H1 er udbudt som et på forhånd fastlagt investeringsprojekt. Vilkårene har ikke været undergivet forhandling mellem udbyder og investorerne, og parterne har ikke haft modstående interesser vedrørende fastsættelsen af, hvor stor en del af den samlede betaling der henføres til vederlag for beplantning.
 Skønsmændene har vurderet den kontante markedsværdi af beplantningen af kommanditselskabets ejendom til 640.000 kr. med tillæg af 189.000 kr. til garantiomkostninger, avance og andre omkostninger, i alt 829.000 kr.
 På denne baggrund finder Højesteret, at investorernes betaling af 2.830.000 kr. i henhold til beplantnings- og vedligeholdelsesaftalen - berigtiget som en del af pantebrevet på 3.785.000 kr. forrentet med 10 % om året i 8 år - ikke alene er betaling for beplantning, men i væsentlig grad må anses som vederlag for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet. Højesteret tiltræder derfor, at skattemyndighederne har været berettiget til at tilsidesætte As ansættelse af værdien af udgiften til beplantning - svarende til udbyderens ansættelse af værdien - og ansætte denne efter et samlet, rimeligt skøn.
 Efter skønsmændenes besvarelse af spørgsmål 11 a lægger Højesteret til grund, at der ikke er plantet flere træer end de aftalte 180.000 på de arealer, der tilhørte kommanditselskabet. Skattemyndighederne fastsatte ved sit skøn beplantningsudgiften på grundlag af indhentede oplysninger om beplantningsværdier til 879.408 kr. med et tillæg på 50 %, i alt 1.319.111 kr.
 Det forhold, at pantebrevet er ansat til kurs 35 ved As salg af kommanditanparten i 1997, kan ikke tillægges betydning ved ansættelsen af den udgift til beplantning, der kan anvendes som fradragsgrundlag efter


text:
ligningslovens § 8 K, stk. 2. Det bemærkes herved, at opgørelse af avance ved salg af en anpart i investeringsprojektet - som omfatter hæftelse for pantebrevet - ikke er sammenlignelig med den skønnede ansættelse af anskaffelsesværdien af selve beplantningen, et skøn hvis rimelighed er bekræftet ved det foretagne syn og skøn.
 Den skønsmæssige ansættelse hviler herefter ikke på et forkert grundlag og kan ikke anses for åbenbart urimelig.


text:
af Morten Nissen og Thomas Thorup Larsen
 Højesteret fastslog i afgørelse af 27. november 2019 i Vejstribesagen, at en konsortieaftale mellem to tilbudsgivere var i strid med konkurrencelovens regler om konkurrencebegrænsende aftaler. Få et overblik over, hvad man bør være særlig opmærksom på som følge af afgørelsen.
 Vejdirektoratets udbud af vejmarkeringsopgaver
 Vejdirektoratet iværksatte i 2014 et udbud vedrørende genmarkering af det statslige vejnet i perioden 2014-2017. Udbuddet omfattede vejmarkeringsopgaver i tre distrikter. Det var muligt for tilbudsgiverne at afgive delbud og dermed kun byde på et enkelt distrikt. Samtidig var det muligt for tilbudsgiverne at tilbyde en samlet rabat, hvis de vandt flere distrikter. Tildelingskriteriet var laveste pris.
 Virksomhederne Eurostar Danmark A/S og LKF Vejmarkering A/S (nu GVCO A/S), som på dette tidspunkt var blandt de største entreprenører inden for vejmarkeringsopgaver, indgik en konsortieaftale med henblik på at kunne afgive tilbud på den udbudte opgave.
 Udover konsortiet var der to andre virksomheder, der afgav tilbud på henholdsvis et og to distrikter. Konsortiet vandt udbuddet, da det havde afgivet den samlede set laveste pris på alle tre distrikter, men ikke på de enkelte distrikter. En af de forbigåede tilbudsgivere henvendte sig efterfølgende til Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen, der herefter indbragte sagen for Konkurrencerådet.
 Konkurrencerådet traf i juni 2015 afgørelse om, at deltagerne i konsortiet havde overtrådt forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler ved at fastsætte priser og opdele markeder i forbindelse med afgivelsen af tilbuddet på Vejdirektoratets udbud. Deltagerne i konsortiet indbragte herefter Konkurrencerådets afgørelse for Konkurrenceankenævnet med påstand om ophævelse af afgørelsen. Konkurrenceankenævnet stadfæstede i april 2016 Konkurrencerådets afgørelse.
 Konkurrenceankenævnets kendelse blev herefter indbragt for Sø- og Handelsretten. Deltagerne i konsortiet nedlagde påstand om ophævelse af Konkurrenceankenævnets kendelse, mens Konkurrencerådet havde påstået frifindelse. Sø- og Handelsretten traf afgørelse i sagen i 2018, hvor retten ikke fandt, at konkurrencemyndighederne havde løftet bevisbyrden for, at de to virksomheder kunne have løftet opgaven alene og dermed budt på dele af opgaven selv. Retten ophævede herefter Konkurrencerådet afgørelse.
 Konkurrencerådet ankede Sø- og Handelsrettens dom til Højesteret i efteråret 2018, med påstand om frifindelse. Højesteret traf den 27. november 2019 afgørelse i sagen.
 > Læs Bird & Birds tidligere omtale af Sø- og Handelsrettens dom i sagen
 Højesteret behandlede først spørgsmålet om, hvorvidt Eurostar og GVCO var konkurrenter. Samarbejdsaftaler mellem konkurrerende virksomheder, der befinder sig på samme sted i omsætningskæden, vil normalt ikke anses for at få konkurrencebegrænsende virkninger, hvis de konkurrerende virksomheder ikke er i stand til selvstændigt at gennemføre den opgave, som samarbejdet vedrører. Højesteret fandt, at virksomhederne var konkurrenter, da det var ubestridt, at de hver især var i stand til at byde på i hvert fald et af de tre distrikter i udbuddet.
 Herefter behandlede Højesteret spørgsmålet om, hvorvidt konsortieaftalen mellem Eurostar og GVCO havde til formål at begrænse konkurrencen. Højesteret lagde vægt på, at konsortieaftalen ikke havde karakter af et produktionssamarbejde eller i øvrigt lagde op til et samarbejde mellem parterne.
 Højesteret fandt, at konsortieaftalen reelt angik afsætning af virksomhedernes individuelle tjenesteydelser igennem et fælles tilbud og en fælles prisfastsættelse på baggrund af


text:
en forhåndsfordeling af de tre distrikter i udbuddet. Aftalen eliminerede dermed konkurrencen mellem virksomhederne. På baggrund heraf fandt Højesteret det godtgjort, at konsortieaftalen havde haft et konkurrencebegrænsende formål, og aftalen er dermed omfattet af forbuddet i konkurrencelovens § 6 og TEUF artikel 101, stk. 1. Derudover fandt højesteret, at det ikke var godtgjort, at betingelserne for individuel fritagelse efter konkurrencelovens § 8 og TEUF artikel 101, stk. 3, var opfyldt.
 Det er vigtigt for både virksomheder, der deltager i offentlige udbud og offentlige ordregivere, at være opmærksomme på Højesterets afgørelse i Vejstribesagen. Afgørelsen skærper både kravene til udformningen af udbudsmaterialet og tilbudsgivernes overvejelser inden indgåelsen af konsortieaftaler forud for afgivelse af tilbud. Bird & Bird giver her et overblik over, hvad man bør være særlig opmærksom på som følge af afgørelsen.
 Virksomheder, der deltager i offentlige udbud, bør fremover være særligt opmærksomme på karakteren af det samarbejde, som deres konsortieaftale udgør. Hvorvidt en samarbejdsaftale mellem to eller flere virksomheder i forbindelse med et udbud formelt betegnes som en konsortieaftale eller en underleverandøraftale vil ikke have betydning for den konkurrenceretlige vurdering af samarbejdet, da vurderingen af samarbejdet angår indholdet og ikke formen.
 Vurderingen af virksomhedernes samarbejde vil angå, hvorvidt parterne må anses for at være konkurrenter og indholdet af samarbejdsaftalen. Ifølge Højesterets afgørelse var det afgørende for vurderingen af, hvorvidt deltagerne i konsortiet var konkurrenter, at virksomhederne hver især havde været i stand til at afgive delbud. Derudover lagde Højesteret vægt på, at konsortieaftalen ikke indeholdt synergier, således at parterne ikke reelt ville have udført arbejdet sammen, men havde leveret deres egne ydelser hver for sig i hvert deres område.
 Virksomheder bør derfor have for øje, når de indgår i et konsortium i forbindelse med afgivelse af tilbud på offentlige udbud, at deres samarbejde skal bidrage med noget mere, end det havde givet hvis de bød hver for sig.
 Set fra den anden side af bordet, og således fra de offentlige ordregiveres side, giver dommen ligeledes stof til eftertanke.
 En offentlig ordregiver bør således, for det første, være opmærksom på, at det rent faktisk er muligt at udelukke ansøgere og tilbudsgivere efter udbudslovens § 137, stk. 1, nr. 4, hvis en ordregiver har tilstrækkelige plausible indikationer, der indikerer, at virksomheden har indgået aftaler med andre økonomiske aktører med henblik på konkurrencefordrejning. Der er tale om en frivillig udelukkelsesgrund, hvilket betyder, at anvendelsen af denne udelukkelsesgrund skal være anført sammen med udbudsbekendtgørelsen.
 Vælger en ordregiver at gøre brug af en frivillig udelukkelsesgrund, gælder dog, som ved de øvrige udelukkelsesgrunde, at ordregiver i så fald også er forpligtet til at påse, at ansøger/tilbudsgiver ikke er omfattet heraf, og her altså påse, om der er tiltrækkelige plausible indikationer til at konkludere, at en ansøger/tilbudsgiver har indgået en aftale med andre økonomiske aktører med henblik på konkurrencefordrejning, jf. udbudslovens § 137, stk. 1, nr. 4. Dette princip er senest fastslået i Klagenævnet for Udbuds kendelse af 5. december 2019 i sagen Kailow Graphic A/S mod Moderniseringsstyrelsen, som netop omhandler pligten i forhold til § 137,


text:
stk. 1, nr. 4. Set med ordregiverøjne er det formentlig glædeligt at konstatere, at Klagenævnet i samme kendelse udtaler, at en ordregiver ikke derudover har pligt til at undersøge om et konsortium generelt er i strid med konkurrencereglerne, dvs. uanset om man har tilvalgt § 137, stk. 1, nr. 4.
 Skulle den vindende tilbudsgiver på et senere tidspunkt blive ramt af de konkurrenceretlige regler, og kontrakten hermed blive kendt ugyldig, vil ordregiver rent kontraktuelt formentlig kunne gøre den vindende tilbudsgiver ansvarlig for det tab, som følger af, at en ydelse ikke kan leveres grundet tilbudsgivers brud på konkurrencereglerne. Det kan overvejes, om dette forhold bør adresseres i kontrakten, og om man herunder bør forholde sig til, om ordregiver i dette tilfælde vil eller ønsker, at kunne kræve mere end bare den negative kontraktsinteresse dækket, altså om der skal erstattes mere end bare udgiften til udbuddet.
 Udover retten eller pligten til at undersøge eventuelle potentielle problemer i forhold til konkurrenceretten, kunne man som ordregiver også overveje hvilke elementer i et udbud, der kan gøre dette mere eller mindre egnet for konsortier at deltage i og afgive tilbud på. Højesteret lagde i sin afgørelse af, hvorvidt deltagerne i konsortiet kunne anses for at være konkurrenter, vægt på, at deltagerne hver især kunne have afgivet delbud på den samlede opgave.
 En ordregivende myndighed bør derfor være opmærksom på, at opdelingen i flere små delkontrakter, som ellers flugter godt med udbudsloven intention om at åbne markedet for de små og mellemstore virksomheder, kan medføre en forøget risiko for de leverandører, som kunne ønske at gå sammen for at byde på det hele.
 Et ønske om at tilgodese en eventuel konsortiedannelse ville modsætningsvis betyde, at en opgave ikke blev delt op i selvstændige delkontrakter for at kunne retfærdiggøre en virksomheds behov for at slå sig sammen med en anden. Har man som ordregiver et ønske om at se konsortier byde på opgaven, kunne dette altså være en vej, men det bør her erindres, at udbudslovens udgangspunkt er det modsatte, jf. udbudslovens § 49, stk. 2.
 'Når Højesteret skiller vejen mellem konkurrence- og udbudsret'
 Bird & Bird inviterer til udbudsretlig nytårskur den 23. januar 2020, som blandt andet indeholder oplægget 'Vejmarkeringssagen: Når Højesteret skiller vejen mellem konkurrence- og udbudsret'. Her vil partner i konkurrenceret Morten Nissen og partner i udbudsret Thomas Thorup Larsen sætte nærmere fokus på, hvilke overvejelser ordregiver bør have i forlængelse af højesterets afgørelse og hvordan man sænker risikoen for, at tilbudsgivere uforvarende kommer til at bryde konkurrencereglerne.
 > Tilmeld dig Udbudsteamets nytårskur hos Bird & Bird her
 6 timer siden 4/7/2020
 13 timer siden 4/7/2020


text:
Højesteretsdom tilkender Noma vederlag på DKK 150.000 for en chokoladeklubs retsstridige anvendelse af Nomas varemærke
 Højesteret har den 11. december 2013 afsagt dom i sagen om en chokoladeklubs anvendelse af Nomas varemærke ved internetannoncering. Homeenter AB solgte medlemsskaber til en chokoladeklub og antog i denne forbindelse medievirksomheden Mikkelsen Media ApS (Mik-kelsen) til at markedsføre chokoladeklubben. I reklamekampagnen for chokoladeklubben fremgik det, at man kunne vinde en middag på Noma - verdens bedste restaurant, når blot man tilmeldte sig chokoladeklubbens abonnement.
 Dommen indeholder tre væsentlige elementer:
 1. Overtrædelse af varemærkeloven og markedsføringsloven
 Højesteret fandt ligesom Sø-og Handelsretten ikke overraskende, at Noma er et velkendt varemærke, som nyder særlig beskyttelse efter varemærkelovens § 4, stk. 2. Højesteret fandt, at annonceringens fremhævelse af Noma som "verdens bedste" indebar, at Nomas varemærke blev brugt på en dominerende og meget iøjnefaldende måde. Homeenters chokoladeklub forsøgte at lægge sig i kølvandet på Nomas renommé og snyltede derved på en utilbørlig måde på Nomas varemærke og særpræg. Højesteret vurderede på denne baggrund, at der var sket en overtrædelse af varemærkelovens § 4, stk. 2, såvel som markedsføringslovens §§ 1 og 18.
 2. Det solidariske hæftelsesansvar
 Sø- og Handelsretten dømte Homeenter solidarisk ansvarlig med Mikkelsen for overtrædelsen. I det indbyrdes forhold fandtes Mikkelsen imidlertid at skulle friholde Homeenter, idet Homeenters godkendelse af annoncen alene indebar en godkendelse af opsætningen, mens det måtte være Mikkelsens opgave at sikre kampagnens overensstemmelse med dansk lovgivning.
 Mikkelsen gik imidlertid herefter konkurs, hvorfor Højesterets afgørelse alene omhandler Homeenters ansvar overfor Noma.
 Kort beskrevet gjorde Homeenter generelt gældende også for Højesteret, at de med sin begrænsede rolle ikke havde overtrådt lovgivningen. I forhold til markedsføringsloven henviste de særligt til, at det var sædvanligt at udlodde gaver uden rettighedshaverens samtykke. Højesteret fandt imidlertid, at Homeenters aftale og godkendelse af annoncens udformning medførte, at Homeenter hæftede sammen med Mikkelsen for overtrædelsen af lovgivningen. Homeenter hæftede desuden også for markedsføring foretaget af Mikkelsens underleverandør.
 3. Erstatningsopgørelsen
 Noma havde anlagt påstand om betaling af DKK 250.000, som følge af krænkelserne. Noma havde ført en eventplanlægger som vidne, som oplyste, at Noma tidligere havde krævet DKK 175.000 (eksklusiv moms) i gebyr, for at en tysk virksomhed måtte reklamere internt blandt sine medarbejdere om, at Noma ville levere middagen til deres virksomhedsarrangement. Denne oplysning ændrede dog ikke på, at Højesteret fandt, at overtrædelserne kun gav Noma ret til et vederlag på DKK 150.000. Noma havde desuden ikke godtgjort at have lidt et omsætningstab eller yderligere skade. Sø- og Handelsrettens dom blev dermed stadfæstet.
 Udlodning af præmier synes ofte at være anvendt som en del af markedsføringen på sociale medier. Dommen viser imidlertid, at virksomheder skal være ganske varsomme ved i deres markedsføring at reklamere for udlodning af præmier fra velkendte varemærker uden forudgående tilladelse.
 Højesteretsdommen kan læses her.
 Der henvises desuden til Sø- og Handelsretsdommen, hvor man kan se de konkrete ulovlige reklamer. Dommen kan læses her.


text:
Ny Højesteretsdom: Aldersgraduerede pensionsordninger ikke i strid med forskelsbehandlingsloven
 Bird & BirdNyhederNy Højesteretsdom: Aldersgraduerede pensionsordninger ikke i strid med forskelsbehandlingsloven
 Højesteret afsagde den 12. november 2015 en dom, hvor Højesteret tog stilling til, om en pensionsordning med aldersgraduering er i strid med forbuddet mod forskelsbehandling i forskelsbehandlingslovens § 2.
 Sagen angik et krav om godtgørelse og erstatning fra en medarbejder A mod Experian A/S, der påberåbte sig, at en pensionsordning som følge af aldersgraduerede pensionsbidrag fra Experian A/S var i strid med forskelsbehandlingsloven. I A's ansættelseskontrakt fremgik om pensionsforhold, at medarbejdere under 35 år skulle indbetale 3 % mens Experian A/S betalte 6 % af lønnen. For medarbejdere mellem 35-44 år var forholdet 4 % og 8 %, mens det for medarbejderen over 45 år var 5 % og 10 %. Pensionsordningen omfattede alle medarbejdere hos Experian A/S, dog var der et krav om 9 måneders ansættelse. A var ved ansættelsen 29 år og dermed omfattet af den medarbejdergruppe, der fik indbetalt mindst i pension. A opsagde sin stilling med fratræden de 31. oktober 2008. Den 6. oktober 2009 fremsatte HK på vegne af A krav om bl.a. godtgørelse i henhold til forskelsbehandlingsloven.
 Højesteret skulle tage stilling til, om Experian A/S's pensionsordning med aldersgraduerede pensionsindbetalinger var i strid med forbuddet mod aldersdiskrimination i forskelsbehandlingsloven § 2, eller om den omfattedes af undtagelsesbestemmelsen i lovens § 6a, således som denne bestemmelse må fortolkes i lyset af EU-beskæftigelsesdirektivets artikel 6.
 Sagen blev i første omgang behandlet i Vestre Landsret, der forelagde en række præjudicielle spørgsmål for EU-Domstolen om fortolkningen af beskæftigelsesdirektivet. I lyset af EU-Domstolens præjudicielle afgørelse af 26. september 2013, tiltrådte Højesteret, at eftersom formålet med forskelsbehandlingslovens § 6a var helt at undtage bl.a. arbejdsmarkedspensioner fra lovens område, må § 6a fortolkes således, at arbejdsmarkedspensioner undtages fra forbuddet mod forskelsbehandling på grund af alder, i det omfang dette er foreneligt med EU-retten.
 EU-Domstolen foretog derfor en prøvelse af, om den konstaterede direkte forskelsbehandling på grund af alder kunne anses for at være omfattet af den generelle undtagelse i direktivet, ifølge hvilken forskelsbehandling på grund af alder vil være tilladt, hvis den er hensigtsmæssig og nødvendig for at opfylde et legitimt formål. EU-Domstolen fastslog ved prøvelsen, at formålene bag Experian A/S' pensionsordning med aldersgraduerede pensionsbidrag kunne anses som legitime.
 Spørgsmålet var herefter, om pensionsordningen gik videre end nødvendigt for at opfylde de forfulgte mål, med andre ord om ordningen var proportional. Højesteret fandt, at det i den forbindelse måtte indgå med betydelig vægt, at Experian A/S helt kunne have afskåret yngre medarbejdere fra retten til en pensionsordning ved at fastsætte en aldersgrænse for indtræden i ordningen (en karensperiode). Experian A/S havde ved i stedet at anvende en ordning med aldersgraduerede pensionsbidrag opnået at få flere medarbejdere med i pensionsordningen tidligt i deres arbejdsliv frem for, at de skulle være udelukket indtil en vis alder. Højesteret fandt det derudover ikke sandsynliggjort, at Experian A/S inden for en uændret samlet lønsum for virksomhedens medarbejdere ville kunne realisere alle de af EU-Domstolen anerkendte legitime formål


text:
på en mindre krænkende måde.
 Efter en samlet vurdering fandt Højesteret herefter, at Experian A/S's pensionsordning med aldersgraduerede bidrag ikke går videre end nødvendigt for at realisere de forfulgte mål, hvorved Højesteret herved stadfæstede Vestre Landsrets dom.
 Vi bemærker, at Højesteret – ligesom Vestre Landsret – fastslår, at hensigten med den oprindelige gennemførelse af § 6 a i forskelsbehandlingsloven var at undtage arbejdsmarkedspensioner fra forbuddet mod forskelsbehandling på grund af alder.
 Med virkning fra den 1. januar 2015 ændredes ordlyden af § 6a, således at denne blev bragt i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 2, som begrænser muligheden for at anvende alderskriterier til alene at gælde ved alderdom og invaliditet (og ikke alle »erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger« uden undtagelse). Højesteret kommenterer dog ikke nærmere ind på denne ændring i dommen. Authors


text:
Skat.dk: E.J.3 Næring
 Fortjeneste ved afståelse af fast ejendom erhvervet som led i næring beskattes som personlig indkomst, jf. SL §§ 4 og 5a, idet ejendomsavancebeskatningsloven ikke finder anvendelse. Tab kan tilsvarende fradrages i den personlige indkomst.
 Om den skattemæssige behandling af fordringer erhvervet som vederlag i næring se LV Almindelig del afsnit A.D.2.3.4. Ved næring forstås den varige virksomhed, en skattepligtig udøver som sin hele eller delvise levevej. Enkeltstående dispositioner omfattes alene af reglerne i ejendomsavancebeskatningsloven, selv om de foretages med henblik på at opnå fortjeneste ved videresalg (spekulation). Næringsbeskatning omfatter således fortjeneste og tab, som er realiseret på ejendomme, der hører til omsætningsformuen.
 Det beror på en konkret bedømmelse, om der foreligger næring, idet der dog i praksis foretages en afvejning af visse typiske momenter. Told- og skatteforvaltningen har bevisbyrden for deres påstand om, at den skattepligtige er næringsdrivende ved erhvervelsen af ejendommen, eller at næring påbegyndes herved. Er dette godtgjort, gælder en formodningsregel om, at også den foreliggende ejendom er omfattet af næringsvirksomheden, se f.eks. Vestre Landsrets dom af 15. november 1983 (skd. 1984.69.270), Vestre Landsrets dom af 10. oktober 1984 (skd. 1985.74.426), Vestre Landsrets dom af 11. december 1984 (skd. 1985.73.305), TfS 1989, 2 HRD, TfS 1995, 68 VLD, TfS 1996, 641 HRD og SKM2001.563.HRD (24-26 års ejerskab).
 Af TfS 1996, 641 HRD fremgår, at særlige forhold vedrørende den konkrete ejendom kan føre til afkræftelse af næringsformodningen. Ved erhvervelsen af en ferieby og tildelingen af den personlige udlejningstilladelse måtte situationen for skatteyderen fremstå således, at det ikke ville være muligt at opnå tilladelse til udstykning eller foretage opdeling af feriebyen i ejerlejligheder, at et videresalg derfor kun ville kunne ske til en køber, som kunne opnå en udlejningstilladelse, og at kun en særdeles begrænset kreds ville have mulighed for at opnå en sådan tilladelse. Muligheden for videresalg med fortjeneste måtte således på dette tidspunkt nærmest forekomme hypotetisk. Som sagen forelå, var der ikke grundlag for at antage, at skatteyderen ikke kunne regne med, at driften af feriebyen ville kunne hvile i sig selv over en længere årrække. Under disse omstændigheder fandt Højesteret, at den fortjeneste, der var opnået ved salg af feriebyen, ikke kunne beskattes som næringsindkomst.
 Højesterets dom af 11. april 1985 (skd. 1985.75.640) statuerede næring ved en murermesters salg af en ejendom, der havde været benyttet til egen beboelse. Grunden var erhvervet i april 1975. Den herpå opførte ejendom tjente til bolig fra 1. januar 1976 til salget pr. 1. august 1978. På købstidspunktet var skatteyderen selvstændig murermester. Denne virksomhed udvidedes i 1976 med køb og salg af fast ejendom. Landsretten havde ikke statueret næring, da næring først ansås for at være påbegyndt efter anskaffelsen af ejendommen. Højesteret ændrede afgørelsen, da også købet i foråret 1975 af den omhandlede parcel og salget af den bebyggede ejendom lidt over 3 år senere under de foreliggende omstændigheder fandtes at være sket som led i hans næring.
 En advokats fortjeneste ved salg af en ejerlejlighed blev anset for almindelig indkomst, idet der var tale om binæring. Advokaten


text:
havde tidligere deltaget som interessent i 4 mindre udstykningsforetagender, og udøvede i hvert fald på tidspunktet for erhvervelsen af den omhandlede ejendom en sådan virksomhed med køb og salg af fast ejendom, at ejendommen måtte anses for at være erhvervet som led i hans næringsvej, TfS 1992, 261 HRD.
 TfS 1993, 99 ØLD. En skatteyder, der siden 1959 havde drevet landbrug som hovederhverv, og siden 1960'erne havde handlet et betydeligt antal ejendomme, dels personligt og dels i et selskab, hvori han var hovedaktionær, blev beskattet af fortjeneste ved salg af 2 sommerhuse som binæring. Ved afgørelsen blev der henset til omfanget og antallet af ejendomshandler, den tidsmæssige udstrækning af de tidligere afståelser samt størrelsen og kontinuiteten af fortjenesterne. Sommerhusene var erhvervet i henholdsvis 1972 og 1974 og havde været udlejet indtil salget i 1983.
 TfS 1996, 652 HRD. En byggeadvokat havde i en årrække drevet næringsvirksomhed med handel med faste ejendomme af forskellige kategorier, i vidt omfang sammen med andre næringsdrivende inden for området. I 1981, 1982 og 1983 afhændede han sine andele i hotelejendomme og industriejendomme, som han i sin tid havde erhvervet, angiveligt fordi han ønskede at få kapital, der var blevet frigjort, investeret i kapitalanlæg. Højesteret fandt, at der ikke var tilstrækkeligt grundlag for at anse salgene af andele i hoteller m.v. for at falde uden for hans næringsvirksomhed med salg af fast ejendom. Hans avance ved salgene var derfor med rette anset for skattepligtig indkomst.
 En ejendomsmægler havde frem til 1975 været aktionær i et selskab, som opførte og solgte rækkehuse, og var i 1976/77 aktiv deltager i et interessentskab, der drev virksomhed med køb og salg af fast ejendom. I 1982 købte ejendomsmægleren dels den i sagen omhandlede ejendom, dels en andel af naboejendommen. I 1985 købte og solgte ejendomsmægleren 3 parcelhuse. Ejendomsmægleren blev anset for næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom på tidspunktet for erhvervelsen af den i sagen omhandlede ejendom i 1982. Det måtte herefter kræve et meget sikkert bevis for at anse erhvervelsen af ejendommen for alene at være sket i anlægsøjemed og ikke tillige af hensyn til muligheden for at opnå fortjeneste ved salg på et senere tidspunkt. For naboejendommen, som ejendomsmægleren i 1982 havde erhvervet en andel i, var der indgivet anmeldelse om opdeling i ejerlejligheder, og ejendomsmægleren solgte i 1985 sin andel af 6 ejerlejligheder i denne ejendom. Også den i sagen omhandlede ejendom kunne opdeles i ejerlejligheder, hvilket skete i 1991. Under disse omstændigheder fandt Højesteret, uanset oplysninger om anvendelse af en del af ejendommen til kontor og beboelse, at det ikke var godtgjort, at erhvervelsen ikke tillige skete af hensyn til muligheden for at opnå fortjeneste ved salg på et senere tidspunkt, jf. SKM2003.153.HR.
 SKM2004.170.HR. En skatteyder havde ved salg af en ejendom konstateret et tab. Spørgsmålet var, om ejendommen var erhvervet i næring, hvorved tabet ville være fradragsberettiget. Højesteret fandt ikke, at skatteyderen havde handlet i næring. Højesteret henviste til, at skatteyderen forud for købet af den ejendom, hvorpå han led tab, i eget


text:
regi, alene havde købt og solgt to ejendomme. Den ene ejendom var en udlejningsejendom, som blev solgt ca. en måned før, skatteyderen trådte i betalingsstandsning. Den anden ejendom blev solgt sammen med to ejendomme, skatteyderens daværende samlever ejede. Den pågældende ejendom var bolig for skatteyderen og hans samlever, og salget skete samme år, som samlivet mellem dem ophørte. Videre lagde Højesteret vægt på, at den omtvistede ejendom ved købet blev udlejet til selskaber ejet af skatteyderen uopsigeligt i 20 år ifølge lejekontrakten. Højesteret tiltrådte derfor under hensyn til omfanget og karakteren af ejendomshandlerne, at skatteyderen på tidspunktet for købet af den omtvistede ejendom ikke var eller kom i næring med køb og salg af fast ejendom. Oplysninger om aktiviteter i et selskab ejet af skatteyderen og hans efterfølgende handler med fast ejendom kunne ikke føre til andet resultat.
 SKM2005.338.VLR. Sagsøgeren, der på tidspunktet for erhvervelsen af en udlejningsejendom drev virksomhed med opkøb og bebyggelse af parcelhusgrunde med henblik på videresalg, havde ikke afkræftet formodningen for, at udlejningsejendommen, der blev solgt efter en ejertid på 17 år, var omfattet af næringsvirksomheden.
 SKM2007.314.VLR. Et selskab, der hidtil alene havde ejet tre anlægsejendomme, købte i 1991 nogle grunde af et søsterselskab og opførte i 1992 et ejendomskompleks "P1". Vestre Landsret fandt, at selskabet ved købet i 1991 af grundene for godt kr. 5 mio. og den senere indgåelse af en entrepriseaftale på knap kr. 15 mio. foretog en så betydelig investering i fast ejendom med henblik på at opnå fortjeneste ved videresalg, at der i 1991 blev påbegyndt næring med køb og salg af fast ejendom. Landsretten fandt, at det herefter var uden betydning, om selskabet havde deltaget i et andet projekt med næring med fast ejendom eller ej. Projektet med "P1" alene medførte, at selskabet blev næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom.
 SKM2008.629.BR. Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgeren, der havde selvangivet tab ved salg af et parcelhus, var næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom. Ejendommen var en ud af fire grunde, der oprindeligt blev erhvervet af sagsøgerens selskab som ubebyggede, og sagsøgeren havde efter køb af den ene grund færdiggjort huset. Sagsøgeren var uddannet murer, men havde alene beskæftiget sig med reparationsarbejder og havde ikke tidligere købt og solgt anden fast ejendom end et parcelhus, som han selv havde beboet. Sagsøgerens selskab havde ikke købt og solgt fast ejendom udover de fire grunde. Retten fandt, at sagsøgeren på købstidspunktet ikke var eller kom i næring med køb og salg af fast ejendom. Skatteministeriet blev derfor frifundet.
 SKM2009.390.LSR. Det kunne ikke antages, at en række ejendomme var anskaffet i anlægshensigt, og fortjeneste ved salg af ejendommene skulle derfor næringsbeskattes.
 SKM2009.644.SR. Skatterådet fandt ikke, at udstykning og efterfølgende frasalg af grundene 1-4 og 8-9 af nuværende matr. 28 a kunne anses som selvstændig erhvervsmæssig virksomhed, jf. virksomhedsskattelovens § 1, således virksomhedsskattelovens regler kunne anvendes. Det vil herefter heller ikke være muligt at indskyde grundene i et selskab efter reglerne i virksomhedsomdannelsesloven.
 SKM2011.330.BR Byretten fandt, at bevisbyrden for, at der