text:
på grund af sygdom og sygedagsreglen for funktionærer. Når det kommer til sygdomsforløb, har du som lønmodtager forskellige muligheder og rettigheder i forhold til fravær og økonomi. Læs om rettighederne her. Østre Landsret har ved en ny dom af maj endnu engang taget stilling til problematikken omkring opgørelsen af de sygedage i relation til dages reglen i funktionærlovens § 5, stk. 2. Nærværende artikel vil på den baggrund opsummere de vigtigste pointer i relation til opgørelsen af dages reglen, herunder i den nye dom.
 Porcelæns engle - 120 sygedagsreglen. Hvis medarbejderens sygdom skyldes forhold, der kan beskrives som et handicap
 sygedagsreglen. Din ansættelseskontrakt kan indeholde aftale om dages-reglen, som giver arbejdsgiver mulighed for at opsige dig med et kortere. nov sygedagsreglen, jf. funktionærlovens § 5, stk. 2, var vedtaget i en ansættelseskontrakt imellem en arbejdsgiver og en funktionær. sygedagsreglen og delvis sygemelding 8. december En af betingelserne for anvendelse af det forkortede opsigelsesvarsel i funktionærlovens § 5, stk. 2, der populært kaldes sygedagesreglen, er, at funktionæren inden for et tidsrum af 12 på hinanden følgende måneder har oppebåret løn under sygdom i i alt dage. ˇ ˆ ̇ ̋ ̆ ̆ ˆ ̇ ̋ ̆ ̆ ̆ ̨ ̆ˇ ̆ ̆ ̆ ̊ ̃ ̊ ˇ ̨ ̆ ̆ ̋ ˇ ̆!ˆ ̇ ̋ ̆ ̆.
 Æggekoger test Her er den bedste æggekoger 2019. Æggekoger test 2019 her er resultatet. På bedste10 har vi samlet de bedste æggekogere i 2019. Der er stor forskel sygedagsreglen. Græstrimmer Test 2019 Her er de bedste. Græstrimmer test 2019 Smarte 120 græstrimmere til haven.
 apr Arbejdsgivere skal være særligt opmærksomme ved opsigelser efter dages reglen, da kravene til brug af bestemmelsen er skrappe. sygedagsreglen efter funktionærloven gælder ikke længere på det offentlige område. Læs mere om sygdom og ferie og børns sygdom. Efter rammeaftale. 120 sygedagsreglen Trine Andreasen Pædagogisk forældrerådgiver. Toggle navigation Ny bruger Log ind. sygedagsreglen giver din arbejdsgiver lov til at opsige dig, hvis du har været syg i dage inden for de sidste 12 måneder og samtidig har modtaget løn. Din arbejdsgiver har med dagesreglen mulighed for at opsige dig med kun 1 måneds varsel. Dette korte opsigelsesvarsel gælder, uanset hvor længe du har været ansat. sygedagsreglen, jf. funktionærlovens § 5, stk. 2, var vedtaget i en ansættelseskontrakt imellem en arbejdsgiver og en funktionær. Funktionæren blev på et tidspunkt delvist sygemeldt, således at hun var sygemeldt først én fast dag om ugen og siden to faste dage om ugen. Find person hos Aumento
 Graviditet Hvor mange sygedage før fyring
 sygedagsreglen efter funktionærloven gælder ikke længere på det offentlige område. Tjenestemænd har særlige pensionsrettigheder, hvis de afskediges. maxi kjoler store størrelser
 Når du er gravid, er du beskyttet af ligebehandlingsloven. Det betyder, at du er sikret en række rettigheder under din graviditet. Her på siden kan du læse mere. Undgå overraskelser ved virksomhedsoverdragelse. Opsigelse af klinikass. med forkortet varsel efter funktionærlovens sygedagsregel. Endnu en principiel. cream bukser
 Ret og jura En aftale om at være omfattet af sygedagsreglen kan indgås både forud


text:
for og under ansættelsen. Hvis lønmodtageren bliver præsenteret for b. dec Højesteret har i november måned dette år afsagt to principielle domme om forståelsen af ”sygedagsreglen” i funktionærlovens § 5, stk. 2. Højesteret har afsagt to nye domme om sygedagsreglen. Højesteret har igen i beskæftiget sig med sygedagsreglen. Denne gang blev det slået fast, at arbejdsfri dage ikke skal indgå i beregningen af de sygedage, og at ansattes tilbud om deltid ikke har nogen indflydelse på beregningen af sygedage. Læs mere om de to domme her. dages regel er en del af Funktionærloven, men den gælder kun, hvis den bliver skrevet ind i den enkeltes ansættelseskontrakt. Oplever stigende brug af dages-regel. Hos Ingeniørforeningen er vurderingen, at sygedagsreglen for få år siden stod i halvdelen af . ˇ ˆ ̇ ̋ ̆ ̆ ˆ ̇ ̋ ̆ ̆ ̆ ̨ ̆ˇ ̆ ̆ ̆ ̊ ̃ ̊ ˇ ̨ ̆ ̆ ̋ ˇ ̆!ˆ ̇ ̋ ̆ ̆. Du skal huske sygedagsreglen. Hvis du ikke har meldt dig rask inden kan de fyre dig der. Tilgengæld er der en ny regel som er god for dig som medarbejder. Hvis du mener du ville kunne arbejde deltid INDEN de dage så SKAL din arbejdsgiver finde et job i virksomheden som du kan udføre. Hvis de ikke kan de vil en fyring været uretmæssig fyrring og din fagforening tager sagen. Har. sygedagsreglen var tidligere almindelig i det offentlige, men blev sidst i 90'erne udryddet fra de offentlige overenskomster. Og flere fagforbund - blandt andet Finansforbundet, har direkte fået forbudt den i sine overenskomster. Arbejdsliv. Ansættelse. Arbejdstid ; Ansættelsesklausuler ; Opsigelse. Beregn dit opsigelsesvarsel ; Løn. Lønforhandling ; Konkurs ; Overenskomster. OK medregnes i de sygedage med den faktiske fraværstid. Der er ikke i dommen taget stilling Der er ikke i dommen taget stilling til spørgsmålet om medregning af arbejdsfri dage. Nyhedsbrev 12, den 21. december 2017
 Efterskoleforeningen Søn- og helligdage indgik forholdsmæssigt i beregningen af sygedage
 5. apr Forskelsbehandlingsloven og opsigelse efter sygedagsreglen. Sø- og Handelsretten har netop afsagt to domme vedrørende opsigelse. dsb telefon
 Tilføj en hyggelig 120 til din kjole, men sørg for at du vælger sygedagsreglen smukt smykke til sygedagsreglen fuldføre dit julefrokost outfit. Til julens største fest er det din tid 120 shine. Til fester som den kan du gå all out. Vælg en fantastisk kjole i pailletter, metallisk materiale, velour eller blonder.
 Mix og match mønstre og materialer.
 120 sygedagsreglen 5
 Bird & Bird har tidligere skrevet en temanyhed om sygedagsreglen som kan læses her. Sagernes faktum kort. Er du omfattet af dages-reglen, kan din arbejdsgiver opsige dig med et kortere varsel, når du har været syg i kalenderdage inden for 12 måneder.
 3 thoughts on “120 sygedagsreglen”
 jun En måneds opsigelsesvarsel ved dages sygdom. Hvis en en funktionærkontrakt med et eksempel på formulering af dages-reglen.
 Højesteret: arbejdsfri dage skal ikke indgå i beregning af de sygedage, ligesom ansattes tilbud om deltid ikke har indflydelse på beregning af sygedage.
 Kontakt Brockstedt-Kaalunds advokat Jørgen Dreyer på tlf. 69 13

type: other


text:
June 07, 2019 / Lucas Adler
 Højesteret fastslog, at det var uden betydning for landmandens strafansvar, at reglerne for fastsættelse af de årlige kvoter blev ændret i 2016, idet den nugældende straffelovgivning ikke var forskellig fra den, som var gældende, da landmanden begik det strafbare forhold.
 Lovovertrædelsen skulle derfor bedømmes efter den lovgivning, som var gældende, da landmanden begik handlingen, og som stadig var gældende for den planperiode, som sagen angik. Den Europæiske Menneskerettighedskonvention og Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder var heller ikke til hinder for, at landmanden kunne straffes.
 Højesteret fastslog endvidere, at en eventuel tilsidesættelse af procedurereglerne i habitatdirektivet og SMV-direktivet ikke kunne føre til, at landmanden ikke kunne straffes.
 Højesteret fastslog endvidere, at forældelsesfristen blev afbrudt, da landmanden modtog et administrativt bødeforelæg, og at det ikke med sikkerhed kunne udledes af landsrettens bevisresultat, at sidste udbringning af gødning var sket mindre end 4 år før det tidspunkt, hvor landmanden havde modtaget bødeforelægget. Højesteret tiltrådte derfor, at et yderligere forhold begået i planperioden 2006/2007 var forældet.
 Der var ved bødefastsættelsen taget hensyn til den lange sagsbehandlingstid, og Højesteret fandt ikke grundlag for yderligere nedsættelse, hvorefter Højesteret stadfæstede bøden for Landsretten på 24.500 kr.
 Advokat Thomas Schioldan Sørensen rådgiver om landbrugets retsforhold og har løbende et betydeligt antal sagen inden for landbrugsretten. For nærmere spørgsmål eller bemærkninger til ovenstående, kan han kontaktes på tlf. 4242 2600 eller ts@rodstenen.dk. Læs mere på tvistløsning.dk.
 June 07, 2019 / Lucas Adler/


text:
Elmer Advokater | Højesteret har afsagt dom i Irma-sagen - Elmer Advokater
 nyheder Elmer Advokaterne Nyheder Usorteret Højesteret har afsagt dom i Irma-sagen Højesteret har afsagt dom i Irma-sagen Højesteret har ved dom af 14. november 2013 (Sag 185/2010) stadfæstet Østre Landsrets dom af 30. juni 2010 (B-2486-09).
 Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt det var i strid med beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1, at afskedige en ungarbejder i Irma, fordi vedkommende fyldte 18 år. Højesteret har tiltrådt Landsrettens afgørelse og fastslået, at afskedigelsen ikke var i strid med beskæftigelsesdirektivet. Højesteret anså den overenskomstmæssige ordning for at forfølge et legitimt formål, og at midlerne til at nå dette mål var hensigtsmæssige og nødvendige.
 Det er bemærkelsesværdigt ved dommen, at Højesteret uden nærmere bevisførelse lægger til grund, at den overenskomstmæssige ordning forfulgte et legitimt formål, og således ikke også forfulgte mål som er illegitime – fx arbejdsgiverens omkostningsbegrænsning.
 Højesteret har med dommen gjort det klart, at der udvises betydelig tilbageholdenhed med at tilsidesætte overenskomstbestemmelser, når det som i denne sag var overladt til arbejdsmarkedets parter at implementerer en undtagelse til et ellers udtrykkeligt forbud mod forskelsbehandling på grund af alder.
 Det ses blandt andet ved, at Højesteret i vurderingen af, om ordningen forfulgte legitime formål, lagde vægt på, at overenskomsten på området og den forudgående mangeårige praksis, måtte anses som begrundet i parternes fælles interesse i at fremme integrationen på arbejdsmarkedet. Højesteret henviser i dommen flere steder til forhandlingsretten.
 Det er herefter op til arbejdsmarkedets parter, om ordningen skal ændres. Det kan efter Elmer og Partners vurdering vise sig at være forbundet med betydelige vanskeligheder.
 Henvendelser vedrørende dommen kan rettes til advokat Peter Breum, pb@elmer-adv.dk, der førte sagen på vegne HK Danmark.
 Dommen kan læses her. Fra dommen fremhæves følgende:
 Sagen hovedspørgsmål
 A blev ansat som servicemedarbejder i Irma A/S, da han var 16 år. Han blev afskediget, fordi han fyldte 18 år. Under ansættelsen blev han aflønnet med en lavere løn end voksne ansatte.
 Både aflønningen og afskedigelsen skete i overensstemmelse med overenskomsten mellem Irma A/S og HK Handel, der var gældende for ansættelsen.
 For Højesteret var hovedspørgsmålet, om den adgang til ulige behandling af unge under 18 år med hensyn til aflønning og afskedigelse, der følger af forskelsbehandlingslovens § 5 a, stk. 5, gik videre end, hvad beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1, giver hjemmel til.
 Forskelsbehandlingslovens § 5, stk. 5, lyder således:
 Beskæftigelsesdirektivet artikel 6 lyder således:
 1. Uanset artikel 2, stk. 2, kan medlemsstaterne bestemme, at ulige behandling på grund af alder ikke udgør forskelsbehandling, hvis den er objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt formål indenfor rammerne af den nationale ret, bl.a. legitime beskæftigelses-, arbejdsmarkeds- og erhvervsuddannelsespolitiske mål, og hvis midlerne til at opfylde det pågældende formål er hensigtsmæssige og nødvendige. Der kan bl.a. være tale om følgende former for ulige behandling:
 Højesteret foretog en vurdering af, om ordningen, der tillod afskedigelse af ungarbejdere når de fyldte 18 år, forfulgte et legitimt formål, og om midlerne dertil var hensigtsmæssige og nødvendige.
 For så vidt angår det legitime formål


text:
udtalte Højesteret følgende:
 Den overenskomstmæssigt fastlagte ordning mellem HK og Irma med lavere løn til de unge under 18 år og adgang til at afskedige dem, når de fylder 18 år, alene med henvisning hertil, er i overensstemmelse med mangeårig overenskomstpraksis på butiksområdet. Denne praksis og overenskomsten mellem HK og Irma må anses for begrundet i parternes fælles interesse i at fremme integrationen af unge under 18 år på arbejdsmarkedet. Den omstændighed, at Irma muligvis sparer omkostninger ved at ansatte en ung under 18 år i stedet for en voksen, kan ikke føre til en anden vurdering, idet dette ikke kan anses for at være formålet med ordningen, men er en følge heraf.
 Højesteret vurderede derefter, at ordningen også var hensigtsmæssig til at nå det legitime formål, og udtalte følgende:
 Afskedigelsesadgangen giver plads til nye unge, således at formålet løbende kan blive opfyldt. Uden denne mulighed for afskedigelse ville arbejdsgivere være mindre tilbøjelige til at ansætte medarbejdere under 18 år.
 Højesteret tiltræder herefter, at ulige behandling af unge under 18 år og muligheden for at afskedige dem, når de fylder 18 år, er hensigtsmæssige midler til at nå målet om at fremme deres erhvervsmæssige integration.
 For så vidt angik om ordningen også var nødvendig anførte Højesteret følgende:
 Det må endvidere tages i betragtning, at bestemmelsen ikke giver arbejdsgiverne en generel adgang til at behandle unge under 18 år ulige med hensyn til aflønning og afskedigelse, men kun i det omfang ansættelsen er omfattet af en kollektiv overenskomst, der indeholder særlige regler om aflønning af unge under 18 år. Herved er det overladt til arbejdsmarkedets parter under udøvelsen af deres grundlæggende ret til at føre kollektive forhandlinger at finde en balance mellem deres respektive interesser under hensyntagen til den overordnede situation på det berørte arbejdsmarked og til de særlige kendetegn ved de pågældende stillinger.
 Der er ikke grundlag for at fastslå, at bestemmelserne om lavere aflønning af unge under 18 år i overenskomsten mellem Irma og HK går videre end nødvendigt for at opnå formålet om at fremme den erhvervsmæssige integration af unge under 18 år. Muligheden for at afskedige unge, når de fylder 18 år, må endvidere efter det, som er anført foran i relation til spørgsmålet om hensigtsmæssighed, anses for at være et afgørende led i ordningen med lavere aflønning med henblik på at fremme integrationen af de unge under 18 år på arbejdsmarkedet.


text:
Skat.dk: A.A.14.1.2 Betingelser for omgørelse
 Dette afsnit handler om betingelserne for omgørelse. Se SFL § 29.
 Dispositionen må ikke i overvejende grad have været båret af hensyn til at spare eller udskyde skatter eller afgifter
 Dispositionen skal utvivlsomt have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige
 De privatretlige virkninger af den ændring af dispositionen, der ønskes tillagt skattemæssig virkning, skal være enkle og overskuelige
 For at få tilladelse til omgørelse skal en række betingelser være opfyldt. Dispositionen må fx ikke i overvejende grad have været båret af hensynet til at spare eller udskyde skatter eller afgifter. Se SFL § 29, stk. 1, nr. 1.
 Afgørelser, hvor omgørelse er nægtet, fordi betingelsen i SFL § 29 stk.1 nr.1, ikke er opfyldt
 I SKM2016.126.BR anses betingelserne for omgørelse af dispositionerne ikke opfyldt.
 I SKM2009.621.VLR havde to hovedaktionærer betalt et beløb til selskabet og anset det for fradragsberettiget. SKAT anså beløbet for at være tilskud til selskabet og nægtede fradrag. Retten lagde til grund, at betalingen var sket for at undgå, at hovedaktionærerne blev beskattet af maskeret udlodning og anså derfor ikke betingelsen i SFL § 29, stk.1, nr.1, for opfyldt.
 Omgørelse af dispositioner i form af fx overdragelse af aktiver til en åbenbar over- eller underkurs vil normalt ikke kunne tillades.
 Betingelsen i SFL § 29 stk. 1 nr. 1 blev ikke anset for opfyldt, i en sag hvor byretten lagde til grund, at kursen for overdragelse af en fordring til den skattepligtiges selskab ikke var godtgjort som realistisk. Se SKM2008.855.BR.
 Der blev ikke tilladt omgørelse af en gaveoverdragelse af aktier fra forældre til børn til en væsentlig underkurs, idet det blev lagt til grund, at et af hovedformålene med overdragelsen var at undgå, at børnene skulle betale gaveafgift. Se SKM2002.403.LR.
 Omgørelse af dispositioner, i forbindelse med hvem der er rette indkomstmodtager, vil normalt ikke blive tilladt.
 Et vederlag for en læges arbejde blev placeret i et selskab og ikke hos lægen personligt. Højesteret fandt, at en læge personligt og ikke hans selskab var rette indkomstmodtager af et vederlag, idet Højesteret fandt, at arbejdet var ydet for personligt arbejde i tjenesteforhold. Højesteret afviste, at lægen og hans selskab var berettiget til omgørelse af dispositionen efter SFL § 29, stk.1, nr. 1, idet det ikke var godtgjort, at dispositionen med at lægge indkomsten i selskabet ikke i overvejende grad har været båret af hensynet til at spare eller udskyde skat. Se SKM2015.717.HR.
 Byretten fandt, at betingelserne for omgørelse efter SFL § 29 stk. 1 nr. 1, ikke var opfyldt, idet vederlaget måtte anses for indtægtsført i selskabet med henblik på udskydelse af beskatningen heraf. Se SKM2012.652.BR. Hovedanpartshaver blev anset for rette indkomstmodtager af honorar, som var indtægtsført i hans helejede selskab. Byretten lagde blandt andet vægt på, at der var tale om et honorar, der ubestridt var vederlag for hovedanpartshaverens personlige arbejdsydelser.
 Betingelsen i SFL § 29, stk.1 nr. 1, for at tillade omgørelse, var ikke opfyldt i en situation, hvor en revisor blev anset for rette indkomstmodtager i forhold til et honorar,


text:
der var indtægtsført i revisorens selskab. Se SKM2006.133.VLR.
 Tilsvarende i et tilfælde, hvor en borger drev forfatter- og komponistvirksomhed i selskabsform og havde undladt at lade sig udbetale løn, uanset at selskabet ikke var nødlidende. Som følge heraf blev udbetalt rejse- og befordringsgodtgørelse anset for skattepligtig indkomst for borgeren, der derfor ønskede tilladelse til omgørelse, således at der alligevel blev udbetalt løn. Omgørelse blev nægtet med henvisning til SFL § 29, stk. 1, nr. 1 og nr. 3, idet afkaldet på løn blev anset for i overvejende grad at være motiveret af skattebesparelse, ligesom de relevante oplysninger ikke var lagt klart frem for myndighederne. Se SKM2007.248.HR. Stadfæstelse af SKM2005.489.VLR. Landsretten anså dispositionen for ikke at være klart lagt frem for myndighederne efter § 29, stk. 1, nr. 3. Dette tog Højesteret ikke stilling til.
 Tilladelse til omgørelse blev nægtet i et tilfælde, hvor borgeren havde indtægtsført vederlaget for en arbejdsopgave i sit 100%-ejede selskab, men hvor SKAT beskattede vederlaget hos borgeren. Se SKM2003.422.LR.
 Begrundelsen for afslaget var, at indtægtsførelsen i selskabet tilsigtede skatteudskydelse. Afgørelsen har været genforhandlet, men fastholdt. Se SKM2004.68.LR.
 xI SKM2018.367.BR (anket) fandt retten ikke, at A havde godtgjort, at betalingen af konsulenthonorarene til H1 i stedet for til ham personligt, ikke i overvejende grad var båret af hensyn til at spare eller udskyde skatter. Retten fandt ikke, at samarbejdsaftalen, der henførte indtægten til managementselskabet, kunne anses som indgået af forretningsmæssige grunde. Retten bemærkede herved, at det i note 35 til årsrapporten for 2009 for G2 var anført, at den indgåede samarbejdsaftale ikke kunne anses som sædvanlig, og at der ikke var oplyst nogen begrundelse for, at samarbejdsaftalen, der var indgået "under behørig iagttagelse af forbudet i aktieselskabslovens § 51, stk. 3 mod arbejdende bestyrelsesformænd i børsnoterede selskaber", ikke lige så godt kunne være indgået med A personligt. Hertil kom, at A ikke i de pågældende år hævede løn i selskabet, og dermed ved en senere udbytteudlodning udskød skatten.x
 Afgørelser, hvor omgørelse er tilladt, fordi betingelse i SFL § 29, stk.1, nr.1 er opfyldt.
 Omgørelse vil normalt kunne tillades af dispositioner, der indebærer succession, selvom dispositionen må antages i overvejende grad at være båret af andre hensyn end at udskyde skatten.
 Overdragelse sket med succession, hindrer ikke muligheden for omgørelse. Se SKM2006.629.HR.
 Dette eksempel handler om muligheden for omgørelse, hvor der var sket indtægtsførelse af honorar i selskabet.
 Det var muligt at få omgørelse efter SFL § 29, stk. 1, nr.1, i en situation, hvor honorar var indtægtsført i selskabet. På baggrund af forklaringerne under hovedforhandlingen og da erhvervelsen af selskabet har fundet sted i 2002 i nær tilknytning til erhvervelsen af honoraret, finder Byretten det sandsynliggjort, at henføringen af honoraret til selskabet fremfor personligt ikke i overvejende grad har været båret af hensyn til at spare eller udskyde skat. Se SKM2013.133.BR
 Dette eksempel handler om muligheden for omgørelse, hvor avance var indbetalt på en pensionsordning.
 Det var muligt at få omgørelse efter SFL § 29, stk. 1, nr. 1, i en situation, hvor en avance ved salg


text:
af virksomhed var indbetalt på en pensionsordning i henhold til dagældende PBL § 15A, idet formålet med oprettelse af ordningen ikke blot var skattebesparelse, men også at sikre fremtidige pensionsindtægter. Se SKM2006.789.LSR.
 For at få tilladelse til omgørelse skal en række betingelser være opfyldt. Dispositionen skal bl.a. utvivlsomt have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige. Se SFL § 29, stk. 1, nr. 2.
 I kravet om væsentlighed ligger ikke et krav om væsentlighed i relation til den pågældende disposition, men et generelt krav om, at de uforudsete skattemæssige virkninger er væsentlige.
 Afgørelser, hvor omgørelse er nægtet, fordi betingelsen i SFL § 29, stk. 1, nr. 2 ikke er opfyldt
 A conto udlodning af værdipapirer i forbindelse et dødsboskifte havde ikke medført utilsigtede skattemæssige virkninger. Se SKM2010.775.BR. Byretten lagde vægt på, at de skattemæssige virkninger af dispositionen var forudset, men det var blot ikke forudset, at der ville komme et kursfald på værdipapirerne, der medførte, at en udlodning ved boets slutning ville have medført, at såvel aktieavancebeskatningen og dødsboafgiften ville være væsentlig mindre.
 Omgørelse blev nægtet, hvor dispositionen bestod i moderselskabets salg af aktier til et datterselskab. Se SKM2010.52.BR.
 Omgørelse blev nægtet på grund af revisors kendskab til de skattemæssige virkninger af likvidationsudlodning. Anmodningen om omgørelse var begrundet med, at det var den utilsigtede skattemæssige virkning, at muligheden for underskudsfremførsel i sambeskatning dermed var ophørt. LSR fandt ikke, at der var tilstrækkelig årsagssammenhæng mellem salget af datterselskabets aktier og den efterfølgende manglende mulighed for underskudsfremførsel. Se SKM2008.982.LSR.
 Tilladelse til omgørelse nægtet, fordi det blev lagt til grund, at selskabets revisor var bekendt med de skattemæssige virkninger af likvidationsudlodning, således at der ikke var tale om utilsigtede skattemæssige virkninger for selskabet. Se SKM2008.982.LSR.
 Tilladelse til omgørelse nægtet, fordi den aftalte og selvangivne forrentning blev anset for en følge af koncernens interne forretningspraksis, således at beskatningen af den selvangivne renteindtægt ikke var en utilsigtet skattemæssig virkning. Se SKM2001.222.LR.
 Afgørelser, hvor omgørelse er tilladt, fordi betingelsen i SFL § 29, stk. 1, nr. 2 er opfyldt
 Den ledende dom fastslår, at betingelse nr. 2 er opfyldt, med mindre borgeren rent faktisk var bekendt med de efterfølgende skattemæssige virkninger. Se SKM2006.629.HR.
 I sagen havde borgeren anvendt etableringskontomidler til køb af faderens ejendom med fuld succession. Da der i forbindelse med fuld succession ikke kan anvendes etableringskontomidler, skulle der ske efterbeskatning efter reglerne i ETABL.
 Der blev derfor anmodet om omgørelse, således at overdragelsen i stedet skulle ske med delvis succession.
 Højesteret anså betingelsen i den dagældende tilsvarende bestemmelse i SSL § 37 C, stk. 1, nr. 2, for opfyldt, selv om borgeren inden indgivelsen af selvangivelsen havde modtaget et brev fra den lokale skattechef om, at det ikke var muligt at anvende etableringskontomidler. Borgeren havde imidlertid ikke åbnet dette brev, og havde derfor ved indgivelsen af selvangivelse med valg af fuld succession ikke kendskab til brevets indhold.
 Der fremgår af præmisserne fra Højesteret følgende:
 Højesteret finder, at bestemmelsen efter sin ordlyd må forstås således, at der ikke i nr. 2 er hjemmel til at


text:
betinge omgørelse af andet og mere end, at den privatretlige disposition blev foretaget uden at de skattemæssige virkninger, som indtræder, var forudset på dispositionstidspunktet. Omgørelse kan således ikke nægtes med henvisning til, at den skattemæssige virkning burde være forudset, eller at selvangivelse blev indleveret med kendskab til den skattemæssige konsekvens. På den baggrund lægger Højesteret efter bevisførelsen til grund, at der i sagen utvivlsomt foreligger utilsigtede skattemæssige virkninger. Væsentligheden er ikke bestridt.
 Som følge af begrundelsen i SKM2006.629.HR kan begrundelsen i SKM2006.245.LSR ikke længere anses for gældende ret.
 Landsskatteretten har efterfølgende i SKM2006.789.LSR givet en borger medhold i, at der var tale om utilsigtede skattemæssige virkninger i en situation, hvor borgeren var blevet nægtet fradrag for indbetaling af en ejendomsavance på en ophørspensionskonto. Se PBL § 15A.
 Årsagen til at fradrag blev nægtet var, at der som krævet i bek. nr. 326 af 10. maj 2001 om beskatning af pensionsordninger, ikke var indsendt en revisorerklæring om fortjenestens størrelse.
 SKAT havde anset dette krav for så klart foreskrevet, at der i modstrid med Landsskatterettens afgørelse ikke var tale om utilsigtede skattemæssige virkninger, når kravet ikke blev efterlevet.
 Derimod er Ligningsråds praksis vedrørende perioden inden SKM2006.245.LSR i overensstemmelse med dommen fra Højesteret. Se SKM2006.629.HR.
 Fra denne praksis kan nævnes følgende afgørelser:
 SKM2006.404.LSR, SKM2005.419.LR, SKM2002.403.LR, SKM2002.122.LR, SKM2001.657.LR, SKM2001.289.LR og SKM2001.221.LR.
 Omgørelse af udbytteudlodning nægtet allerede fordi dispositionen, der ønskes omgjort, ikke havde haft utilsigtede skattemæssige virkninger. Se SKM2010.92.LSR. Anket af borger og Skatteministeriet har efterfølgende taget bekræftende til genmæle.
 SKAT og LSR er enige om, at selve udbytteudlodningen ikke medførte utilsigtede skattemæssige virkninger. Det, der er uhensigtsmæssigt, er, at bestyrelsen besluttede ikke at udbetale udbytte, som bevirkede, at den indbetalte kildeskat ikke kunne kræves tilbagebetalt.
 Dispositionen skal oprindeligt have været lagt frem for den skatteansættende myndighed. Se SFL § 29, stk. 1, nr. 3.
 Afgørelser, hvor omgørelse er nægtet, fordi betingelsen i SFL § 29, stk. 1, nr. 3 ikke er opfyldt
 Det var ubestridt, at den disposition, der ønskedes omgjort - overdragelse af et varelager til et amerikansk selskab ejet af borgeren - ikke var blevet selvangivet. Uanset at borgeren ikke havde forsøgt at skjule overdragelsen, og uanset at avancen fra efterfølgende salg fra varelageret blev selvangivet for en anden virksomhed ejet af borgeren, fandt Retten, at dispositionen ikke havde været lagt frem for SKAT fra begyndelsen. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at borgeren var i en vildfarelse om sine dispositioner, eller at borgeren efterfølgende fremsendte oplysninger om overdragelsen til SKAT på forespørgsel fra SKAT. Se SKM2017.176.ØLR.
 I SKM2016.126.BR anses betingelsen i SFL § 29, stk. 1 nr. 3, ikke for opfyldt. Nu SKM2017.294.ØLR, der ikke tager stilling til omgørelse.
 Efter Højesterets opfattelse må omgørelse som udgangspunkt forudsætte, at den pågældende disposition fremgår eller kan udledes af de relevante xoplysninger afgivet til Skatteforvaltningen efter SKL § 2.x
 Højesteret er af den opfattelse, at borgeren har forsøgt at skjule dispositionen, således at det er gjort vanskeligt for myndighederne uden dybtgående undersøgelse af regnskabsmaterialet at gennemskue forholdet, og det var derfor


text:
utvivlsomt, at betingelsen i nr. 3 ikke var opfyldt. Se SKM2011.769.HR.
 Betingelse nr. 3 blev ikke anset for opfyldt, hvor selvangivne oplysninger ikke umiddelbart viste, at der ikke var grundlag for at medtage et frasolgt datterselskabs underskud i sambeskatningsopgørelsen. Se SKM2010.52.BR. xSe også SKM2018.367.BR.x
 xI SKM2018.624.HR anså Højesteret det for at være uden betydning, at dispositionen havde været lagt frem for de amerikanske skattemyndigheder. Dommen er anket. x
 Dette eksempel handler om, at der ikke i regnskabet var oplyst om forholdet.
 Højesteret fandt, at udlodningen ikke havde været lagt klart frem for skattemyndighederne. Se SKM2012.209.HR.
 Højesteret henviste i præmisserne til, at det af det udbyttemodtagende selskabs selvangivelse fremgik, at selskabet havde modtaget et skattefrit udbytte på 37.000.000 kr. fra det udloddende selskab. Imidlertid fremgik udbyttet ikke klart af det udbyttemodtagende selskabs årsregnskab for samme periode, der var vedlagt selvangivelsen.
 Udbytteerklæringen, udbytteattester og revisorerklæringen fra det udloddende selskab efterlod ligeledes indtryk af, at udbytte først var udbetalt efter en generalforsamling, dvs. i det andet ejer år og dermed ikke i det første ejer år, hvor en udlodning ville være skattepligtig.
 Højesteret fandt derfor under disse omstændigheder, at udlodningen ikke havde været lagt klart frem for skattemyndighederne.
 Det var Højesterets opfattelse at betingelserne i SFL § 29, stk.1, nr. 2, var opfyldt, men IKKE betingelsen om, at dispositionen, der ønskes omgjort, skal være lagt klart frem for myndighederne, se SFL § 29, stk. 1, nr. 3.
 Det fremgår af SKM2011.769.HR, at omgørelse som udgangspunkt må forudsætte, at den pågældende disposition fremgår eller kan udledes af de relevante selvangivelser.
 Med tilsvarende begrundelse blev omgørelse nægtet, fordi overdragelse af en fordring til den skattepligtiges eget selskab til overkurs alene fremgik indirekte af regnskabet. Se SKM2008.855.BR.
 Byretten fremhævede særligt i præmisserne, at den omstændighed, at en disposition ikke har været skjult for skattemyndigheden, ikke i sig selv er tilstrækkeligt til at opfylde betingelse nr. 3.
 Dette eksempel handler om, at oplysningen om overdragelse ikke var lagt klart frem for SKAT.
 Den skattepligtige ønskede omgørelse af en overdragelse af nogle anparter til det af ham ejede holdingselskab. Da overdragelsen fejlagtigt var sket til overpris, var avancebeskatningen blevet for stor. Se SKM2006.188.VLR.
 Landsretten fandt ikke, at oplysningen om overdragelsen var lagt klart frem, da der hverken var oplyst noget om den i selskabets årsregnskab eller i overdragerens selvangivelse, og det ændrede ikke noget heri, at overdragelsen var oplyst til alkoholbevillingsmyndigheden.
 Betingelse nr. 3 blev tilsvarende ikke opfyldt og tilladelse derfor nægtet i følgende afgørelser:
 SKM2002.403.LR, SKM2003.422.LR og SKM2005.489.VLR. Sidstnævnte afgørelse er refereret under omtalen af SFL § 29, stk. 1, nr. 1.
 Afgørelser, hvor omgørelse er tilladt, fordi betingelsen i SFL § 29, stk.1, nr. 3 er opfyldt
 Dette eksempel beskriver, at betingelse nr. 3 anses for opfyldt i forbindelse med omgørelse af indtægtsførelsen af honoraret i selskabet.
 Byretten fandt, at provisionen fremgik af selskabets årsrapport for 2002 og den hertil knyttede opgørelse af selskabets indkomst og selvangivelse. Den skattemæssige disponering af honoraret fandtes herved at have været lagt klart frem for myndighederne. Se SKM2013.133.BR.
 Dette eksempel


text:
beskriver, at betingelse nr. 3 anses for opfyldt i forbindelse med skattefri virksomhedsomdannelse.
 Landsskatteretten fandt, at det ikke kunne tillægges afgørende vægt, at oplysningerne om anparternes anskaffelsessum ikke fra begyndelsen var oplyst. Se SKM2011.759.LSR.
 Dette eksempel beskriver, at betingelse nr. 3 anses for opfyldt hvad angår et moderselskabs afståelse af udbytte fra et datterselskab.
 Betingelse nr. 3, blev anset for opfyldt, hvor der ønskes omgørelse for så vidt angår et moderselskabs afståelse af udbytte fra et datterselskab. Se SKM2008.98.LSR.
 Landsskatteretten fandt, at dispositionen havde været lagt klart frem for myndighederne, da det fremgik af datterselskabets årsrapport, at modtagelsen af udbyttet var afslået, og at udbyttet var tilbageført på egenkapitalopgørelsen.
 De privatretlige virkninger af den ændring af dispositionen, der ønskes tillagt skattemæssig virkning, skal være enkle og overskuelige. Se SFL § 29, stk. 1, nr. 4.
 En tilladelse til omgørelse kan således afslås, hvis en imødekommelse af omgørelsesanmodningen vil resultere i en sådan uklarhed om de privatretlige virkninger, at det vil være nødvendigt at foretage væsentlige skønsmæssige skatteansættelser.
 Bestemmelsen er parallel til bestemmelsen om skatteforbehold i SFL § 28, stk. 2. Se A.A.14.3.
 Dette eksempel handler om, hvornår betingelsen i SFL § 29, stk. 1, nr. 4, ikke kan anses for opfyldt.
 Der blev anmodet om tilladelse til at ændre datoen for borgerens køb af en tidligere firmabil. Da købet skete med borgerens eget selskab som mellemled, ville en tilladelse til omgørelse udløse så mange kompenserende reguleringer, at betingelsen i den dagældende tilsvarende bestemmelse i SSL § 37C, stk. 1, nr. 4, ikke blev anset for opfyldt. Se SKM2004.155.LR.
 I SKM2018.624.HR fandt Højesteret det ikke godtgjort, at de privatretlige virkninger af, at det nederlandske selskab G8 CV som kreditor i et længerevarende internationalt koncernlåneforhold, der for flere år siden var ophørt ved indfrielse, skulle udskiftes med et amerikansk selskab som kreditor, kunne anses for enkle eller overskuelige. Hertil kom, at det var oplyst, at det fra et amerikansk skattemæssigt perspektiv ikke var muligt at gennemføre en ændring med tilbagevirkende kraft, og der fandtes at være betydelig tvivl om de afledte skattemæssige virkninger af en omgørelse. Betingelsen i SFL § 29, stk. 1, nr. 4, var derfor ikke opfyldt.x
 xSKM2018.624.HRx
 xHøjesteret lagde til grund, at hverken G1 eller H1 lagde dispositionen og dens skattemæssige bedømmelse i udlandet frem for de danske skattemyndigheder før i forbindelse med, at myndighederne på eget initiativ i 2011 tog spørgsmål om beskatning af renterne op. Herefter fandt Højesteret, at dispositionen ikke fra begyndelsen havde været lagt klart frem for skattemyndighederne. Det var uden betydning, om dispositionen havde været lagt frem for amerikanske skattemyndigheder. Betingelsen i SFL § 29, stk. 1, nr. 3, var derfor ikke opfyldt.
 Højesteret fandt det desuden ikke godtgjort, at de privatretlige virkninger af, at det nederlandske selskab G8 CV som kreditor i et længerevarende internationalt koncernlåneforhold, der for flere år siden var ophørt ved indfrielse, skulle udskiftes med et amerikansk selskab som kreditor, kunne anses for enkle eller overskuelige. Hertil kom, at det var oplyst, at det fra et amerikansk skattemæssigt perspektiv ikke


text:
var muligt at gennemføre en ændring med tilbagevirkende kraft, og der fandtes at være betydelig tvivl om de afledte skattemæssige virkninger af en omgørelse. Betingelsen i SFL § 29, stk. 1, nr. 4, var derfor ikke opfyldt.x
 Højesteret afviste, at lægen og hans selskab var berettiget til omgørelse af dispositionen efter SFL § 29, stk.1, nr. 1, idet det ikke var godtgjort, at dispositionen med at lægge indkomsten i selskabet ikke i overvejende grad har været båret af hensynet til at spare eller udskyde skat
 Omgørelse nægtet.
 Omgørelse nægtet efter SFL § 29, stk. 1, nr. 3.
 Højesteret fandt, at udbyttet ikke klart fremgik af det udbyttemodtagende selskabs årsregnskab.
 Udbytteerklæringen, udbytteattesten og revisorerklæringen fra det udloddende selskab efterlod ligeledes indtryk af, at udbytte først var udbetalt efter en generalforsamling
 Stadfæstelse af SKM2009.494.VLR
 Omgørelse nægtet efter SFL § 29, stk.1, nr. 3.
 Højesteret fandt, at borgeren havde forsøgt at skjule dispositionen, således at det var gjort vanskeligt for SKAT uden dybtgående undersøgelse af regnskabsmaterialet at gennemgå forholdet.
 Tidligere: SKM2009.260.ØLR, der ændres af Højesteret.
 SKM2006.629.HR
 Overdragelse med succession.
 Omgørelse tilladt, idet betingelsen efter SFL § 29, stk. 1, nr. 2, anses for opfyldt.
 SKM2006.404.LSR
 SKM2005.419.LR
 SKM2002.403.LR
 SKM2002.122.LR
 SKM2001.657.LR
 SKM2001.221.LR
 Ikke længere udtryk for gældende ret: SKM2006.245.LSR
 Omgørelse nægtet efter SFL § 29, stk. 1, nr. 1, idet afkaldet på løn blev anset for i overvejende grad at være motiveret af skattebesparelser.
 Stadfæstelse af SKM2005.489.VLR
 Landsretten anså dispositionen for ikke at være klart lagt frem for myndighederne efter § 29 stk. 1, nr. 3. Dette tog Højesteret ikke stilling til.
 Omgørelse nægtet, idet betingelsen i SFL § 29, stk. 1, nr. 3, ikke var opfyldt.
 Borgeren havde overdraget en varebeholdning fra en personligt drevet virksomhed til et amerikansk selskab, som hun ejede.
 Hun havde ikke selvangivet overdragelsen, da hun troede, at denne kunne ske skattefrit. Da hun efterfølgende blev forhøjet af avance ved overdragelsen, søgte hun om omgørelse.
 SKAT fandt, at borgeren ikke havde godtgjort, at betingelsen i SFL § 29, stk. 1, nr. 3, om, at den disposition, der ønskedes omgjort, dvs. overdragelse af varebeholdningen, skulle have været lagt klart frem for myndighederne.
 Landsretten var enig i denne vurdering, og henviste bl.a. til SKM2011.769.HR og SKM2012.209.HR om, at omgørelse som udgangspunkt må forudsætte, at dispositionen fremgår eller kan udledes af selvangivelsen.
 Det kunne ikke føre til et andet resultat, at borgeren var i en vildfarelse om sine dispositioner, eller at borgeren efterfølgende fremsendte oplysninger om overdragelsen til SKAT på forespørgsel fra SKAT.
 Før SKM2016.218.BR
 SKM2009.621.VLR
 Retten lagde til grund, at betalingen var sket for at undgå, at hovedaktionærerne blev beskattet af maskeret udlodning og betingelserne efter SFL § 29, stk. 1, nr. 1, var ikke opfyldt.
 SKM2009.328.BR
 SKM2006.188.VLR
 Betingelsen efter SFL § 29, stk. 1, nr. 3, ikke opfyldt, idet oplysninger om overdragelse ikke var lagt klart frem for SKAT.
 SKM2005.489.VLR
 SKM2003.422.LR
 SKM2006.133.VLR
 Betingelsen i SFL § 29, stk. 1, nr. 1, var ikke opfyldt i en situation, hvor en revisor blev anset for rette indkomstmodtager i forhold til et honorar, der


text:
var indtægtsført i revisorens regnskab.
 SKM2004.68.LR, der er fastholdt i forbindelse med genforhandling. Se oprindelig SKM2003.422.LR
 xRetten fandt ikke, at A havde godtgjort, at betalingen af konsulenthonorarene til H1 i stedet for til ham personligt, ikke i overvejende grad var båret af hensyn til at spare eller udskyde skatter. Retten fandt ikke, at samarbejdsaftalen, der henførte indtægten til managementselskabet, kunne anses som indgået af forretningsmæssige grunde. Retten bemærkede herved, at det i note 35 til årsrapporten for 2009 for G2 var anført, at den indgåede samarbejdsaftale ikke kunne anses som sædvanlig, og at der ikke var oplyst nogen begrundelse for, at samarbejdsaftalen, der var indgået "under behørig iagttagelse af forbudet i aktieselskabslovens § 51, stk. 3 mod arbejdende bestyrelsesformænd i børsnoterede selskaber", ikke lige så godt kunne være indgået med A personligt. Hertil kom, at A ikke i de pågældende år hævede løn i selskabet, og dermed ved en senere udbytteudlodning udskød skatten. Betingelsen i SFL § 29, stk. 1, nr. 1, var derfor ikke opfyldt.
 Retten fandt heller ikke, at dispositionen var lagt klart frem for myndighederne, jf. SFL § 29, stk. 1, nr. 3. Det fremgik ikke eller kunne ikke udledes af H1 ́s eller A’s selvangivelser for 2008 og 2009, at managementselskabet havde indgået en samarbejdsaftale med G2, og modtog konsulentvederlag i disse år. Dispositionerne kunne således ikke udledes af selvangivelserne, der blev indsendt til den skatteansættende myndighed. Det forhold, at der i årsrapporten for G2 for 2008 var henvist til samarbejdsaftaler med nærtstående parter, og at der var afholdt konsulentydelser, og at der i årsrapporten for 2009 var henvist til samarbejdsaftalen med H1 kunne ikke føre til andet resultat, dels fordi det ikke af årsrapporten for 2008 fremgik til hvem, konsulenthonoraret var udbetalt, ligesom samarbejdsaftalen ikke var fremlagt, dels fordi G2 var tredjemand i forhold til en ønsket omgørelse.x
 xDommen er anket.x
 Retten fandt ikke, at borgeren opfyldte betingelserne for omgørelse i SFL § 29, stk. 1, nr. 1-3.
 Nu SKM2017.294.ØLR - der ikke tager stilling til omgørelse.
 Omgørelse tilladt, således at indtægtsførelsen af honorar i selskabet ikke i overvejende grad havde været båret af hensyn til at spare eller udskyde skat efter SFL § 29, stk. 1, nr. 1, og da provisionen fremgår af selskabets årsrapport og den hertil knyttede opgørelse af selskabets indkomst og selvangivelse, er den skattemæssige disponering af honoraret lagt klart frem for myndighederne og betingelsen i SFL § 29, stk. 1, nr. 3, findes opfyldt.
 SKM2012.652.BR Omgørelse nægtet efter SFL § 29, stk. 1, nr. 1, idet vederlaget måtte anses for indtægtsført i selskabet med henblik på at udskyde beskatningen heraf. Det var byrettens opfattelse, at der var tale om et honorar, der ubestridt var vederlag for hovedanpartshaverens personlige arbejdsydelser.
 SKM2010.775.BR Omgørelse nægtet efter SFL § 29, stk. 1, nr. 2, hvor omgørelse af a ́conto udlodning i et dødsbo ikke havde utilsigtede skattemæssige virkninger.
 SKM2010.52.BR
 Omgørelse nægtet efter SFL § 29, stk. 1, nr. 2, hvor dispositionen bestod i moderselskabets salg af aktier i et datterselskab. Betingelsen efter SFL §


text:
29, stk. 1, nr. 3 ikke opfyldt, idet forholdet fremgik indirekte af regnskabet.
 Retten lagde til grund, at kursen for overdragelse af en fordring til skattepligtiges selskab ikke var godtgjort som værende realistisk. Betingelsen efter SFL § 29, stk. 1, nr. 1, ikke opfyldt.
 SKM2011.759.LSR Omgørelse tilladt efter SFL § 29, stk. 1, nr. 3, idet det ikke kunne tillægges afgørende vægt, at oplysning om anparternes anskaffelsessum ikke fra begyndelsen var oplyst.
 SKM2010.92.LSR Omgørelse nægtet efter SFL § 29, stk. 1, nr. 2, af udbytteudlodning, allerede fordi dispositionen, der ønskes omgjort, ikke havde haft utilsigtede skattemæssige virkninger. Anket af borger og Skatteministeriet har efterfølgende taget bekræftende til genmæle.
 Omgørelse nægtet efter SFL § 29, stk. 1, nr. 2, idet det blev lagt til grund, at selskabets revisor var bekendt med de skattemæssige virkninger for selskabet.
 Omgørelse tilladt, hvor avance ved salg af virksomhed var indbetalt på en pensionsordning efter dagældende PBL §15A.
 Omgørelse nægtet efter SFL § 29, stk. 1, nr. 4, idet en tilladelse til omgørelse ville udløse mange kompenserende reguleringer.
 SKM2001.222.LR
 Omgørelse nægtet, idet den aftalte og selvangivne forrentning blev anset for en følge af koncernens interne forretningspraksis.


text:
Den Waterpakt dommen; Tilfældet i Waterpakt dommen; Proceedings; Højesteret; Hollandsk forfatningsret; Europæisk lov
 Tid: 04:57:28 | 2 år siden
 I lang tid var det uklart, om retten i den stat kan give en for at skabe en lov vedtaget af Europa-Parlamentet. Dette ville være tilfældet, hvis bør vedtages i henhold til en bestemmelse i den nationale lovgivning med folkeretten. I Waterpakt dom, Højesteret besvaret dette spørgsmål. Dommeren kan ikke give ordrer til lovgivningen i en formel forstand til staten.
 Tilfældet i Waterpakt dommen
 Vedtog den 12. december 1991 Rådet for Den Europæiske Union et direktiv om beskyttelse af vand mod forurening forårsaget af nitrater fra landbruget: nitratdirektivet. Under denne nitratdirektivet skal medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv senest to år i kraft.
 Holland lod fristen passere uden at overholde direktivet. Holland er gentagne gange i standard fastsat af Europa-Kommissionen den 3. august vil Kommissionen afgive udtalelse. Hvis det er tilfældet ?? udtalelse underbygges, ikke følges, kan Kommissionen indbringe sagen for Domstolen for Den Europæiske Unions Domstol.
 I mellemtiden Waterpakt i Nederlandene til den civile domstol trådte. Waterpakt hævder, at staten handlede ulovligt ved ikke at følge nitratdirektivet. Waterpakt kræver en konstaterende dom og ønsker staten dømt til overholdelse nitratdirektivet inden for en frist, der fastsættes af retten.
 Den ret tildeler kravet Waterpakt. Ifølge domstolen, at staten handlede ulovligt ved ikke at gennemføre lovgivning for at efterkomme nitratdirektivet. Dernæst kommer spørgsmålet om, hvorvidt retten til at udstede en ordre til staten for oprettelse af lovgivningen. Staten hævder, at denne ret ikke er kvalificeret. Domstolen ikke, men overlade det til domfældelse ?? træffe sådanne foranstaltninger ?? selvom overensstemmelse med nitratdirektivet i 2002. Denne stat vil appellere.
 Imens en procedure, som Kommissionen har indledt mod Nederlandene til Domstolen for Den Europæiske Unions Domstol. Derfor har Domstolen ikke behandle materielle spørgsmål, om staten har handlet ulovligt. Retten finder det indtil Domstolen for Den Europæiske Unions Domstol har fastslået.
 For Retten, at staten argumenterer igen, at det er en ordre på lovgivningen i den formelle lovgiver. Gennemførelsen af nitratdirektivet, ifølge Statens nemlig kun opnås, hvis gødningen er ændret. Ifølge Domstolen, den dømmende domstol ved kendelse gives til staten til formelle lovgivning og mangler dommeren i den hollandske regering har ret til at gøre det. Dette er i strid med sin forfatningsmæssige stilling. Også en ordre på materielle lovgivning er ikke tilladt, fordi det hænger nøje sammen med den formelle lovgivning. Domstolen sæt derfor Dommen afsagt af domstolen. Dette Waterpakt går til Højesteret.
 Kassationsanke er ubestridt, at gennemførelsen af nitratdirektivet er kun mulig gennem formel lovgivning. Endvidere har Domstolen fastslået udtalelsen om ulovligheden af aktionerne i staten til dommen i overtrædelsesprocedurerne for Domstolen for Den Europæiske Unions Domstol. Derfor skal besvares kassationsanke om, selv om situationen er ulovligt, dommeren forhindret af den hollandske stat lov til at bringe staten til at udstede en arrestordre lovgivning etableret formelt at afskaffe den ulovlige situation. Når dette er tilfældet, skal det kontrolleres, om europæisk lovgivning til en anden afgørelse om.
 Hollandsk forfatningsret


text:
Først Højesteret, artikel 81 forfatning. Denne artikel fastsætter, at love i formelt set er sat af regeringen og staterne Generelt. Højesteret fastslog, at ?? hvorvidt, hvornår og i hvilken form vil blive etableret loven, der skal besvares på grundlag af den politiske beslutningsproces og overvejelse af de involverede der interesser. ?? Ansvarsfordelingen i de forskellige statslige organer, som også er afhængig af forfatningen indebærer, at retten ikke kan blande sig i den politiske beslutningsprocedure. Den omstændighed, at sigt og for at opnå det resultat af lovgivningen er fastsat i et EU-direktiv, det ændrer ingenting. Selv når indholdet af loven til at bringe allerede fastsat opnås ved en højere direktiv, så der er stadig et trade-off er påkrævet. Denne balance er de politiske kontorer.
 Det er derfor et argument, der blev taget fra magtens tredeling. Der er to forskellige tilgange til magtadskillelse princip: den formelle og materielle tilgang. Den formelle tilgang indebærer en absolut adskillelse. Retten kan ikke deltage i lovgivningsprocessen. Han kan derfor ikke give ordrer til den lovgivende forsamling. Han kan dømme alene bagefter lovgivning.
 Schutgens formulere kritikken af denne formelle tilgang til magtens tredeling. Nemlig kan retten ikke bestille sin lovgivning til lovgiveren, men han kan meget vel erklære, at staten har handlet ulovligt ved ikke at gennemføre visse love. Hvis staten ønsker at handle i god tro, han har til at etablere noget andet valg end lovgivning. På denne måde domstolen eller ikke er udstedt en arrestordre af lovgivningen, men resultatet er mere eller mindre det samme.
 Så er der den fysiske tilgang til magtens tredeling. Det betyder, at magtens tredeling ikke forstyrres, hvis domstolen udsteder en arrestordre til lovgivning, en højere retlig forpligtelse, der er tilstrækkelig præcist. Så det politiske rum, der normalt lovgiver, som allerede er besat af den retlige forpligtelse. Dommerens ordre tilføjer så intet; det blot gentager, hvad der allerede er fastsat i loven pligt.
 I henhold til § 3: 296 i den borgerlige lovbog, en person, der er forpligtet til at fjerne den ulovlige situation, bliver dømt af retten. Spørgsmålet er, om det ikke er relevant. Men artiklen indeholder en bestemmelse, der ellers kunne følge loven, karakteren af den forpligtelse eller af en handling. Det er tilfældet her; det faktum, at dette er en ordre på lovgivningen i formel forstand, gør denne artikel ikke finder anvendelse.
 Desuden Højesteret var også i artikel 94 i forfatningen. Denne artikel lande, der ikke anvender retsregler, der gælder i kongeriget, hvis den er uforenelig med en bindende bestemmelser i traktater og resolutioner fra internationale organisationer. Dette er ikke vigtigt her, fordi det har en anden karakter. Når retten en formel lov gælder ikke, det er kun mod sagsøger i sagen. Det betyder ikke, at loven ophæves eller noget. Dette er anderledes ved en kendelse for lovgivning. Hertil kommer, fordi det er en gyldig over for alle, i stedet for blot mod klager. Højesteret derfor lægger vægt på minoritetsinteresser. En warrant af lovgivning eller ingen umiddelbar effekt på tredjemand, men det forsøger at etablere en ordning, der


text:
gælder for dem. Ifølge Schutgens finde Højesteret er ikke acceptabelt, at dommeren på denne måde påvirke situationen for tredjeparter, da disse tredjeparter ikke kan have til at tænde deres interesser. Desuden rækkefølgen for lovgivning ofte har en skadelig virkning på tredjemand.
 Endelig Højesteret stadig ser eller europæisk ret, tilskynder en anden afgørelse. I en dom afsagt af Den Europæiske Unions Domstol fastsat, at ?? en national domstol, som er ansvarlig inden for rammerne af sine beføjelser i anvendelsen af bestemmelserne i fællesskabsretten skal sikre den fulde virkning af disse bestemmelser og deri individer skal beskytte rettighederne. ?? Dommen i sagen Van Schijndel følger, at den nationale procesret i medlemsstaterne gælder for europæisk ret i princippet. Da den hollandske domstol ikke har kompetence til at pålægge staten til at lave love, tvinger den europæiske juridiske konsekvens, ikke her.
 Endvidere i artikel 228 EF, at Domstolen for Den Europæiske Unions Domstol, kan bestemme, at en medlemsstat ikke har overholdt en forpligtelse. I dette tilfælde kræves staten til at tage affære. Men har Domstolen, ingen myndighed til staten anbefales at etablere en formel lovgivning. Højesteret fastslog derfor, at den europæiske lovgivning ikke fremmer den hollandske domstol med kompetence hertil.
 Som vi har set, er det den hollandske domstol er ikke tilladt at udstede et påbud for lovgivning til staten. Højesteret kræver forskellige argumenter. Nogle af disse argumenter er taget fra den hollandske forfatningsret. Som en ordre på lovgivning er uforenelig med magtadskillelse. Desuden giver artikel 94 i forfatningen gælder ikke i forbindelse med karakter af en juridisk påbud. Det Øverste Råd ser ud til europæisk lovgivning. I udtalelsen fra Højesteret ikke for, kræver det at konkludere, at den hollandske domstol ville have kompetence til at udstede ordrer til staten lovgivning.
 Kommentarer: 0 Visninger: 2191
 opsparing opskrifter lidelser tips uddannelse kommunikation pris sygdomme musik og film religion kæledyr andre sportsgrene depression livsstil skønhed bil menneske og samfund spil fordele diverse historie have børn kunst og kultur ferie skat dyr fodbold penge kost


text:
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen vil anke dom i Elsam-sagen til Højesteret | Horten
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen vil anke dom i Elsam-sagen til Højesteret
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har anmodet Procesbevillingsnævnet om tilladelse til at anke Vestre Landsret dom til Højesteret.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har torsdag den 21. juni 2018, meddelt, at de ønsker at anke Vestre Landsrets dom vedrørende Elsam A/S' (herefter Elsam) elpriser til Højesteret. I dommen fandt Vestre Landsret – i modsætning til Konkurrencerådet, Konkurrenceankenævnet og Sø- og Handelsretten – frem til, at konkurrencemyndighederne ikke med den fornødne sikkerhed havde bevist, at Elsam havde misbrugt sin dominerende stilling på markedet for engroshandel af el vest for Storebælt. Med andre ord fandt landsretten ikke, at Elsam havde opkrævet urimeligt høje priser på den nordiske elbørs, Nord Pool, i perioden fra 1. januar 2005 til 30. juni 2006.
 Allerede tilbage i 2016 anmodede Elsam – med støtte fra Konkurrencerådet - Højesteret, om at realitetsbehandle Sø- og Handelsrettens dom. Højesteret afviste dog dengang, at dommen kunne indbringes for Højesteret som 2. instans. Højesteret fandt ikke på daværende tidspunktet, at sagens afgørelse ville være af principiel karakter og have generel betydning for retsanvendelsen og -udviklingen eller i øvrigt indebære en væsentlig samfundsmæssig rækkevidde.
 Det forventes, at Procesbevillingsnævnet vil afgøre, hvorvidt Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan anke Vestre Landsrets dom i efteråret 2018.
 Overblik over Elsam-sagerne
 Den omtalte Elsam-sag, som senest er afgjort ved Vestre Landsret, er ikke den eneste sag som konkurrencemyndighederne har indledt mod Elsam. Der har de senste 15 år verseret tre konkurrencesager mod Elsam. Her er en historisk gennemgang af Elsam-sagerne:
 Elsam I: Konkurrencerådet undersøger, om Elsam har misbrugt sin dominerende stilling på markedet for salg af el vest for Storebælt ved at have opkrævet urimeligt høje engrospriser i perioden 2000-2001. Under sagens behandling afgiver Elsam tilsagn om fastsættelsen af fremtidige indmeldelser af bud på den nordiske elbørs, Nord Pool. Konkurrencerådet finder på baggrund af de afgivne tilsagn samt Elsams manglende erfaring med det nyligt liberaliserede marked ikke grundlag for at fortsætte undersøgelserne, hvorfor rådet undlader at træffe afgørelse i sagen.
 Fusion: Konkurrencerådet godkender Elsams fusion med NESA A/S på baggrund af en række tilsagn – heriblandt salg af decentrale kraftvarmeværker samt overdragelse af NESAs ejerandele i Elkraft System og transmission til en uafhængig virksomhed.
 Elsam II: Konkurrencerådet opsiger tilsagnsaftalen med Elsam indgået i 2003 og træffer afgørelse om, at Elsam i perioden 1. juli 2003 - 31. december 2004 har anvendt en prisstrategi, der indebærer, at Elsam har opnået en pris, der var urimeligt høj, da prisen væsentligt oversteg Elsams omkostninger. Derudover meddeler Konkurrencerådet Elsam et påbud, der fastsætter et prisloft på Elsams fremtidige priser på Nord Pool.
 Elsam II: Konkurrenceankenævnet ophæver Konkurrencerådets afgørelse, herunder Konkurrencerådets påbud om prisloft.
 Fusion: Europa-Kommissionen godkender Elsams fusion med DONG Energy A/S på baggrund af en række tilsagn, der dog alene vedrører DONG's naturgasaktiviteter.
 Elsam III: Konkurrencerådet træffer afgørelse om, at Elsam i perioden 1. januar 2005 – 31. december 2006 har misbrugt en dominerende stilling på markedet for engrossalg af el vest for Storebælt


text:
ved at have opkrævet urimeligt høje priser.
 Elsam III: Konkurrenceankenævnet stadfæster konkurrencerådets afgørelse for perioden 1. januar 2005 – 30. juni 2006 og ophæver samt hjemviser afgørelsen for perioden 2. halvår af 2006. Elsam indbringer kendelsen for Sø- og Handelsretten.
 Erstatningssag: 1106 virksomheder og kommuner rejser med Energi Danmark, OK og Scanenergi i spidsen en erstatningssag mod Elsam ved Sø- og Handelsretten sideløbende med Elsam III. Erstatningssagen afventer en eventuel Højesteretsdom af Elsam III.
 Elsam III: Sø- og Handelsretten stadfæster Konkurrenceankenævnets kendelse om, at Elsams prisstrategier på den nordiske elbørs, Nord Pool, medførte urimeligt høje priser. Elsam anmoder Højesteret om, at Sø- og Handelsrettens dom kan behandles ved Højesteret som 2. instans.
 Elsam III: Højesteret afviser, at Sø- og Handelsrettens dom kan indbringes for Højesteret som 2. instans. Højesteret finder ikke, at sagens afgørelse vil have principiel karakter samt generel betydning for retsanvendelsen og -udviklingen eller i øvrigt vil indebære en væsentlig samfundsmæssig rækkevidde.
 Elsam III: Elsam indbringer Sø- og Handelsrettens dom for Vestre Landsret.
 Navneskifte: DONG Energy A/S skifter navn til Østed A/S.
 Elsam III: Vestre Landsret ophæver Sø- og Handelsrettens dom, da konkurrencemyndighederne ikke med den fornødne sikkerhed har bevist, at Elsam har opkrævet urimeligt høje priser i perioden fra 1. januar 2005 til 30. juni 2006.
 Elsam III: Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen anmoder Procesbevillingsnævnet om anketilladelse (3. instansbevilling) til Højesteret.
 Se også Hortens gennemgang af Vestre Landsrets afgørelse af 24. maj 2018
 Vestre Landsret: Ikke bevist at Elsam overtrådte konkurrenceloven


text:
der fyrede første skud i Right to Privacy-sagen | Parajumpers Angie
 Den pensionerede Karnataka højesteret dommer er skrøbelig, men skarp som en tack er en trofast disbeliever af Aadhaar, siger alt det gør er at erstatte andre former for identifikation, rapporter Alnoor Peermohamed.
 Jeg studerede lov, der var ingen kvinder i min klasse. I dag, i vores nationale lovskole, tager kvinder alle de øverste rækker. Jeg er ikke fuldt ud Billige Moncler DunJakke klar over figuren, men i dag er noget som 40 procent Billige Moncler Jakke Herre af de juridiske kandidater kvinder. I domstolene gør de underværker, sagde Puttaswamy.
 Retfærdighed Puttaswamy, den pensionerede Karnataka højesteret dommer, der indgav den oprindelige anmodning i højesteret i 2012 med argument om, at retten til privatlivets fred var en grundlæggende ret, er skrøbelig, men skarp som en tack. Når du besøger ham med et spørgsmål, svarer han hurtigt og veltalende og peger på, hvordan han holder sig ajour med alle de seneste udviklinger.
 Han er yderst glad for dommen afsagt af den ni dommer Højesteret Bench, der opretholder retten til privatlivets fred som en grundlæggende rettighed, men fortæller hurtigt, at det er en sejr for folket. er glad. Aren dig? Mens det er hans navn på dommen, siger han det Rådets hårde arbejde med at fremsætte de bedste argumenter, der vandt sagen.
 ‘Ligesom mad og vand, folk har brug for privatlivets fred’
 Retfærdighed N Venkatachala, den tidligere overherredømme i Indien, husker ham som en overbevisende advokat, der kæmpede for mange transport- og bilkøretøjssager i tresserne og halvfjerdserne. Efter at være dommer i 1979 kom de to tætte kontaktpersoner og tjente endda på samme bænk i Karnataka højesteret i nogle år.
 Retfærdighed Puttaswamy tog en anden opgave efter hans pension, der fik ham til at flytte til Hyderabad. Ved sin tilbagevenden til sin hjemby, og da Aadhaar-loven blev drøftet, indgav han et andragende og sagde, at privatlivets bekymringer skal behandles af regeringen.
 en meget følsom person, og han flyttede dette andragende; det er en milepæl sag. Jeg har ikke været i kontakt med ham for sent, siger Justice Venkatachala, om sin tidligere kollega i statshøjskolen.
 Når man bliver spurgt om, hvordan dommen kan påvirke sagen mod Aadhaar, siger Justice Puttaswamy, at der helt sikkert vil være en indflydelse, men han ved det ganske rigtigt endnu, siden han ikke har læst dommen.
 Retfærdighed Puttaswamy forventer, at regeringen kæmper for Aadhaar for at bevare sine beføjelser, og mens han siger retten til privatlivets fred, og Aadhaar er adskilte, er de to forbundet med hinanden. Men han siger med sikkerhed, at regeringen ikke vil gå efter at have vendt domstolen i højesteret torsdag.
 det fra mig. Regeringen vil ikke gøre det. Hvis de forstyrrer dette, vil de komme i yderligere problemer, tilføjer Justice Puttaswamy sageligt.


text:
Stramning af praksis? - Ny afgørelse fra Højesteret om konkurskarantæne - DAHL Advokatfirma
 Reglerne om konkurskarantæne
 Reglerne trådte i kraft den 1. januar 2014 og gælder for virksomheder, der erklæres konkurs herefter.
 Man kan blive idømt konkurskarantæne i op til 3 år, hvis man har været i ledelsen af en konkursramt virksomhed senere end 1 år før den såkaldte “fristdag”, og det må antages, at man på grund af groft uforsvarlig forretningsførelse er uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed. Fristdagen vil typisk være dagen, hvor skifteretten modtog konkursbegæringen. Ved afgørelsen af, om der skal pålægges konkurskarantæne, lægges der vægt på den pågældende ledelses handlemåde, og om det efter omstændighederne i øvrigt er rimeligt at pålægge konkurskarantæne. Der er kurator, der indstiller til og fører sager om konkurskarantæne.
 Personer, der idømmes konkurskarantæne, må ikke deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed uden at hæfte personligt og ubegrænset for virksomhedens forpligtelser. Det vil typisk sige, at man i op til 2-3 år ikke må være i ledelsen af et A/S, ApS eller IVS, efter at man er idømt konkurskarantæne. Modsat må man f.eks. godt drive virksomhed i personligt regi.
 Praksis har vist, at det ikke kun er såkaldte konkursryttere, der bliver idømt karantæne. Reglerne rammer bredere, end det oprindeligt var hensigten, hvilket ofte virker overraskende på lægfolk.
 Det fremgår af forarbejderne til reglerne om konkurskarantæne, at den groft uforsvarlige forretningsførelse skal have fundet sted senere end 1 år før fristdagen. Det vil sige, at hvis man f.eks. har udøvet groft uforsvarlig forretningsførelse i perioden januar til december 2016, og der først etableres fristdag ved indlevering af konkursbegæring i januar 2018, så kan ledelsen som udgangspunkt ikke idømmes konkurskarantæne.
 I en skelsættende Højesteretskendelse af 13. januar 2016 (UfR2016.1473H) er det imidlertid fastslået, at hvis ledelsen undlader at rette op på groft mangelfulde forhold og fortsætter med at tilsidesætte de ledelsespligter, der følger af lovgivningen, kan ledelsen idømmes konkurskarantæne – også selvom driften reelt er indstillet mere end 1 år før fristdagen. De faktiske omstændigheder var dog i 2016-kendelsen særligt grove, idet selskabet ikke på noget tidspunkt havde overholdt reglerne om bogføring og regnskabsaflæggelse. Man havde endvidere anvendt sort arbejde og undladt at angive og afregne moms og skat mv. for samlet ca. 25 mio. kr. Selskabet var desuden systematisk blevet tømt for værdier.
 Kendelsen af 11. januar 2018
 I den nye Højesteretskendelse fra januar 2018 var forholdene ikke nær så grove som i 2016-kendelsen. Direktøren og ejeren - via et ligeledes konkursramt holdingselskab - havde optaget et ulovligt ledelseslån i både selskabet og holdingselskabet. Lånet i holdingselskabet var indfriet, dog uden rentebetaling. Lånet i selskabet var få måneder inden konkursen med revisors hjælp søgt udlignet med et påstået gammelt løntilgodehavende. Selskabet havde i en årrække haft underskudsgivende drift og negativ egenkapital. Direktøren havde i de sidste 2 år inden konkursen fortsat hævet løn mv., samtidig med at han reelt havde etableret konkurrerende virksomhed med selskabet via en personligt ejet virksomhed.
 Der blev efter konkursen indledt omstødelses- og erstatningssager, der blev afsluttet


text:
ved forlig mellem konkursboerne, den stort set eneste eksterne kreditor og direktøren. Herefter tilbagebetalte direktøren en væsentlig del af de senest modtagne honorarer til konkursboet, ligesom den reelt eneste eksterne kreditor i koncernen modtog betaling af stort set hele sit tilgodehavende via forlig og dividende fra konkursboerne.
 Direktøren gjorde i konkurskarantænesagen bl.a. gældende, at der ikke forelå uforsvarlig forretningsførelse senere end 1 år før fristdagen, idet gælden i koncernen var stiftet før dette tidspunkt, og at 2016-kendelsen alene relaterede sig til ekstreme omstændigheder.
 Højesteret fastslog, at der skal lægges vægt på adfærden i både holding- og driftsselskabet, selvom karantænesagen blev ført af kurator i driftsselskabet, og selvom den stort set eneste eksterne kreditor var kreditor i holdingselskabet. Højesteret fandt, at ledelseslånet i driftsselskabet ikke kunne anses for indfriet med det påståede løntilgodehavende, og at direktøren måtte have indset, at driftsselskabet blev tømt for midler ved de fortsatte lønudbetalinger mv., og den konkurrerende virksomhed fra den af direktøren personligt drevne virksomhed. Efter en samlet vurdering blev direktøren derfor idømt 2 års konkurskarantæne. Dette svarede til kurators påstand for Højesteret og er i overensstemmelse med sædvanlig praksis om, at karantænen typisk fastsættes til 2 år, når afgørelsen først træffes mere end et år efter konkursdekretets afsigelse.
 2018-kendelsens rækkevidde
 Højesteret udtalte generelt, at der skal foretages en helhedsvurdering af forretningsførelsen i den periode, hvor den pågældende har indgået i ledelsen, således at der ved vurderingen af, om der er udvist groft uforsvarlig adfærd i perioden senere end et år før fristdagen, også lægges vægt på, om ledelsen har undladt at rette op på groft uforsvarlige forhold, der er udvist på et tidligere tidspunkt. Det må på den baggrund konkluderes, at 2016-kendelsen ikke kun har rækkevidde til ekstreme omstændigheder eller forhold.
 Hvis ledelsen har udvist groft uforsvarlig forretningsførelse, kan der stilles krav til ledelsen om, at ledelsen får rettet op på de kritisable forhold, også i mere almindelige sager om groft uforsvarlig forretningsførelse.
 Desuden viser kendelsen, at ledelsen ikke kan undgå konkurskarantæne, blot fordi man efter konkursen forligsmæssigt forsøger at “reparere” på den groft uforsvarlige forretningsførelse via betalinger til boet/kreditorerne.
 Så for at besvare artiklens indledende spørgsmål: ja - praksis kan med 2018-kendelsen godt anses for at være strammet, og rækkevidden af 2016-kendelsen er dermed udvidet betydeligt.
 Hvis man har spørgsmål til reglerne om konkurskarantæne, hvad der ligger i groft uforsvarlig forretningsførelse eller den nye kendelse, kan man kontakte DAHLs insolvensafdeling og advokat Thomas Markert, der har ført sagen for Højesteret som kurator i det konkursramte selskab.


text:
Skat.dk: C.C.2.2.1.2 Driftsomkostningsbegrebet, SL § 6, stk. 1, litra a
 Dette afsnit beskriver driftsomkostningsbegrebet, som det fremgår af SL § 6, stk. 1, litra a, og den omfattende praksis, der findes om bestemmelsen.
 Regel: SL § 6, stk. 1, litra a
 Krav om driftsmæssig begrundelse
 Krav om erhvervsmæssig virksomhed
 Krav om igangværende virksomhed
 Udgiftens størrelse eller nødvendighed
 Betingelse om formueforbrug, ikke fradrag for udgifter til anskaffelse af aktiver
 Afgrænsningen over for udgifter, der ikke kan trækkes fra
 Højesteret har slået fast, at der ved ordet "indkomsten" i SL § 6 a forstås den skattepligtige indkomst. Udgifter kan derfor trækkes fra i den skattepligtige indkomst som driftsomkostninger, hvis de er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst. Se SKM2012.13.HR og SKM2015.341.ØLR.
 Driftsomkostningsbegrebet forudsætter, at udgiften er afholdt i en erhvervsmæssig virksomhed, dvs. en virksomhed, der drives for egen regning og risiko med det formål at opnå et økonomisk nettooverskud. Se afsnit C.C.1.1.1 om begrebet selvstændig erhvervsvirksomhed og afsnit C.C.1.3 om de kriterier, herunder rentabilitetskriteriet, der lægges vægt på ved vurderingen af, om der er tale om erhvervsmæssig virksomhed i modsætning til ikke-erhvervsmæssig virksomhed i form af hobbyvirksomhed.
 Her i afsnittet beskrives driftsomkostningsbegrebet i relation til selvstændig erhvervsvirksomhed og selskaber mv., som bestemmelsen i SL § 6, stk. 1, litra a, primært tager sigte på.
 Erhvervsmæssig (indtægtsskabende) virksomhed som lønmodtager og honorarmodtager i tjenesteforhold kan dog også berettige til fradrag for driftsomkostninger. Se afsnit C.A.4.
 Se også afsnit C.C.1.1.2 og afsnit C.C.1.2.3 om den særlige opgørelse af nettoindkomsten, jf. SL § 4 for ikke-erhvervsmæssig virksomhed (hobbyvirksomhed) og honorarmodtagere, der hverken er selvstændigt erhvervsdrivende eller lønmodtagere.
 Fx indeholder LL § 8 B regler om fradrag og afskrivning på udgifter til forsøg, forskning og efterforskning efter råstoffer, der er afholdt, før erhvervet er påbegyndt. Se afsnit C.C.2.2.2.20 om udgifter til forsøg og forskning.
 C.C.2.2.1.7 om udgifter ved start af virksomhed
 C.C.2.2.1.8 om udgifter efter virksomhedens ophør.
 Som en undtagelse til kravet om en direkte og umiddelbar forbindelse mellem afholdelsen af udgiften og erhvervelse af indkomsten, er der i et vist omfang adgang til at fratrække opsatte (udskudte) driftsomkostninger. Se afsnit C.C.2.2.1.8.
 En vurderingsudgift kunne trækkes fra, selvom den ikke havde været nødvendig. Se SKM2005.198.HR.
 Der var ikke adgang til fradrag for den del af et kontingent til Advokatsamfundet, som vedrørte tiden efter en advokatvirksomheds ophør. Det var ikke dokumenteret, at advokaten ikke havde eller kunne have modtaget en delvis tilbagebetaling af kontingentet jf. Advokatsamfundets vedtægt. Se SKM2009.563.HR, der stadfæstede SKM2007.752.ØLR.
 SL § 6, stk. 1, litra a, giver ikke hjemmel til fradrag for udgifter, som skatteyder kunne have haft, men rent faktisk ikke har haft. Se SKM2009.398.ØLR.
 Det udelukker ikke fradrag, at udgiften har været afholdt forgæves. Se UfR 1942.335 H (Skandinavisk Grammofon), hvor et selskab fik fradrag for sagsomkostninger, selvom selskabet tabte den underliggende retssag.
 Se også SKM2008.719.ØLR om fradrag for udgifter til aktieopkøb, der ikke var gennemført. Dommen omtales i afsnit C.C.2.2.1.5 Formueforvaltning.
 Hvis udgiften ikke har forbindelse til den eksisterende drift, vil fradrag dog kunne nægtes af den


text:
grund. Se fx SKM2012.238.HR, hvor der var tale om en forgæves afholdt etableringsudgift.
 Om afskrivninger efter statsskatteloven vedrørende forgæves afholdte udgifter, se afsnit C.C.2.4.5.9, hvor bl.a. afgørelsen TfS 1987, 559 ØLD om projekteringsudgifter til en rørledning og et jernbanespor omtales. I afsnittet omtales også ovennævnte SKM2012.238.HR.
 Der er ikke fradrag for udgifter til opsparing. Se SL § 6, stk. 2. Det er derfor som udgangspunkt en forudsætning for fradragsret, at afholdelsen af udgiften har påført skatteyderen et formueforbrug.
 Hvis udgiften går til anskaffelse af et aktiv med omsætningsværdi, er der kun tale om en omplacering af formue i modsætning til et forbrug af formuen i driftens interesse. Først når og hvis anskaffelsessummen forbruges som følge af den erhvervsmæssige brug af aktivet, indtræder der et forbrug af formuen i driftens interesse, som eventuelt kan fratrækkes efter afskrivningsreglerne.
 Bemærk, at udgifter til anskaffelse af faglitteratur, plader og cd ́er behandles som driftsomkostninger, selvom der er tale om anskaffelse af aktiver med omsætningsværdi.
 Afgrænsning over for udgifter, der ikke kan trækkes fra
 Fastlæggelsen af driftsomkostningsbegrebet giver anledning til to hovedafgrænsninger, dels over for private udgifter, dels over for anlægs- og etableringsudgifter. Se afsnit
 C.C.2.2.1.3 om afgrænsning over for private udgifter
 C.C.2.2.1.4 om afgrænsning over for anlægs- og etableringsudgifter.
 Nogle emner med tilknytning til afgrænsningen over for anlægs- og etableringsudgifter behandles i afsnit
 C.C.2.2.1.5 om udgifter til formueforvaltning
 C.C.2.2.1.6 om fradrag for udgifter i forbindelse med selskabers finansielle grundlag
 C.C.2.2.1.7 om udgifter til start af virksomhed, der bl.a. handler om, at nogle udgifter, der efter deres art er engangsudgifter, har karakter af etableringsudgifter, men alligevel kan trækkes fra
 C.C.2.2.1.8 om udgifter efter virksomhedens ophør
 C.C.2.2.2.1 om LL § 8 N om erhvervsmæssige lønudgifter.
 Efter praksis er der visse omkostninger, der uafhængigt af almindelige omkostningsbetragtninger ikke kan trækkes fra, fx støtte til politiske partier. Se om disse udgifter i afsnit C.C.2.2.1.10 om udgifter, der efter deres art ikke kan trækkes fra.
 Et produktionsselskab H ønskede fradrag for et "termination fee".
 Selskabet havde ekstraordinært opsagt en 10 år lang licens- og distributionsaftale, som var indgået med et interesseforbundet distributionsselskab G1. Opsigelsen skete et år før aftalens oprindelige udløb.
 Det nye distributionsselskab G2 påtog sig som "successor in interest" at betale et "termination fee" til det opsagte distributionsselskab. Beløbet blev betalt af H.
 Selskabet gjorde gældende, at det var en transfer pricing-sag, og at Skatteministeriet derfor alene kunne tilsidesætte de aftalte priser og vilkår i ophævelsesaftalen, hvis betingelserne for en korrektion i LL § 2 var opfyldte.
 Højesteret udtalte, at de almindelige skatteretlige principper i SL §§ 4-6 også finder anvendelse ved interesseforbundne selskaber.
 Spørgsmålet i sagen var herefter, hvorvidt dette "termination fee" blev afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten, hvorefter produktionsselskabet H ville have fradrag jf. SL § 6 a, stk. 1.
 H havde ikke fremlagt oplysninger, der godtgjorde, at det nye distributionsnetværk var et andet, eller fremlagt oplysninger til belysning af, om den modtagne distributionsydelse var den samme før og efter opsigelsesaftalen, ligesom selskabet ikke havde fremlagt oplysninger til belysning af, om prisen


text:
for distributionsaftalen var den samme før og efter opsigelsesaftalen.
 Højesteret fandt herefter, at H ikke havde godtgjort, at betalingen havde en sådan tilknytning til Hs egen indkomsterhvervelse, som må kræves, for at anse udgiften for fradragsberettiget som driftsomkostning for H, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet havde derfor ikke fradragsret for afskrivninger på "termination fee'et".
 Dommen stadfæster SKM2015.137.ØLR.
 Etablering. Udvidelse. Forgæves.
 Højesteret fandt, at udgifterne til ingeniør- og arkitektbistand ikke havde en sådan forbindelse til virksomhedens eksisterende drift, at de kunne trækkes fra som driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Fordi driftscentret ikke blev etableret og taget i brug, kunne udgifterne ikke afskrives, heller ikke efter SL § 6 a, stk. 1, litra a.
 "Indkomsten" i § 6, stk. 1, litra a, er den skattepligtig indkomst.
 Et ventureselskab investerede i meget tidlige virksomheder. Ventureselskabet havde betalt et managementselskab management fee for at administrere ventureselskabet og dets investeringer. Spørgsmålet var, om ventureselskabet kunne trække udgiften til management fee fra.
 Højesteret fastslog, at der ved ordet "indkomsten" i SL § 6, stk. 1, litra a, forstås den skattepligtige indkomst. Udgifter kan derfor trækkes fra i den skattepligtige indkomst som driftsomkostninger, hvis de er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst.
 Højesteret fandt, at ventureselskabet kunne trække udgiften fra, fordi selskabet havde til formål at drive og rent faktisk havde drevet virksomhed, der havde givet selskabet indtægter i form af dels løbende afkast ved renter og udbytter i porteføljeinvesteringerne, dels avance ved afståelse af aktier i porteføljeselskaberne. Indtægterne havde været skattepligtige både for så vidt angår det løbende afkast og avance med afståelsen inden for 3 år og skattefri for så vidt angår avance ved afståelse efter 3 år.
 Om ventureselskabers fradrag se nu afsnit C.C.2.2.1.5 Formueforvaltning om begrænsning i fradraget efter den nugældende bestemmelse i LL § 8 J om ventureselskaber mv.
 Se også SKM2015.341.ØLR.
 Der nægtedes fradrag for en del af et kontingent, som vedrørte tiden efter en advokatvirksomheds ophør. Retten fandt ikke, at der var dokumentation for, at advokaten ikke havde mulighed for at få refunderet en del af kontingentet.
 Dommen stadfæster SKM2007.752.ØLR.
 Et revisionsfirma kunne ikke få fradrag for nogle beløb, som var udbetalt til en ekstern kontormedhjælper. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at de beløb, der lå ud over de løbende fakturaer, var afholdt for at erhverve, sikre eller vedligeholde sagsøgerens indkomst. Se SL § 6, stk. 1, litra a.
 Dommen stadfæster SKM2006.57.ØLR.
 Et selskab fik fradrag for en udgift til ekstern vurdering af en udlejningsejendom efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Vurderingen var foretaget til brug for selskabets årsregnskab. Højesteret henviste til, at udgifter til udarbejdelse af årsregnskab er driftsomkostninger, og fastslog, at dette som udgangspunkt også gælder udgifter til rådgivning i forbindelse med udarbejdelsen af regnskabet.
 Hverken det, at vurderingen vedrørte et anlægsaktiv, eller at det foreslåede regnskabsprincip ikke var nødvendigt, kunne begrunde en fravigelse af udgangspunktet om fradragsret.
 Sagen drejede sig om, hvorvidt et selskab kunne afskrive på brugsrettigheder til film, som selskabet havde


text:
erhvervet for en tidsbegrænset periode, eller om rettighederne skulle aktiveres og afskrives over en årrække i overensstemmelse med den dagældende lov om særlig indkomstskat § 15, stk. 1, jf. § 2, nr. 4, senere LL §§ 16 E-F og nu AL § 40, stk. 2.
 Højesteret fandt imidlertid, at overladelse af sådanne tidsbegrænsede brugsrettigheder ikke kunne betragtes som en afhændelse i disse bestemmelsers forstand.
 De beløb, selskabet havde betalt for brugsrettighederne, blev anset for driftsomkostninger, der kunne fratrækkes i de indkomstår, hvor de var betalt ("anvendt"), jf. SL § 6, litra a.
 Dommen omtales nærmere i afsnit C.C.6.4.2.1. Andre immaterielle rettigheder.
 Dommen ændrer SKM2001.408.ØLR.
 TfS 1985, 747 HRD
 Forgæves udgifter.
 Højesteret nægtede et selskab fradrag for kloakbidrag og betalinger for tilslutning til et fjernvarmeværk for en ubebygget industrigrund. Grunden blev købt med henblik på udvidelse og udflytning af den bestående produktion, der var spredt på flere forskellige lokaliteter. Selskabet fandt imidlertid en mere velegnet grund og solgte den førstnævnte grund.
 Fordi selskabet ikke på noget tidspunkt havde udøvet erhvervsmæssig virksomhed på den ubebyggede grund, kunne udgifterne, der blev afholdt i ejertiden, ikke trækkes fra - hverken efter LL § 8 C om tilslutningsafgifter (reglerne er overført til AL § 43) eller efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Udgifter til erstatning og sagsomkostninger, der var afholdt i forbindelse med en sag, der var anlagt mod selskabet for uretmæssig anvendelse af et varemærke, blev anset som fradragsberettigede driftsudgifter.
 (J. C. Hempel ́s Skibsfarvefabrik A/S.)
 TfS 1984, 2 HRD
 Udgift vedrørende løbende drift. Et selskab kunne fratrække udgiften til betaling af en tidligere samarbejdspartners gæld til tredjemand. Selskabets to nye samarbejdspartnere havde stillet krav om, at gælden blev betalt, som betingelse for, at det nyligt indledte samarbejde kunne fortsætte. Betalingen af gælden blev anset for at have en sådan tilknytning til den løbende drift, at den måtte anses for en fradragsberettiget driftsomkostning.
 Sikring af tidligere fortjeneste og fremtidig fortjeneste. Forgæves udgifter.
 Et selskab fik fradrag for sagsomkostninger, som det havde afholdt som følge af en strid om selskabets ret til at forhandle et produkt.
 Begrundelsen var, at udgifterne havde til formål at sikre både tidligere opnået fortjeneste og muligheden for fortjeneste ved fortsat salg af produktet. Det var uden afgørende betydning for fradraget, at selskabet tabte den underliggende retssag, og at udgifterne var afholdt forgæves.
 xSKM2020.252.ØLRx
 xSagen for landsretten angik alene spørgsmålet om, hvorvidt der skulle ske nedsættelse af overskud for appellanten med dels 1.260.000 kr., svarende til fradrag for køb af 8 motorkøretøjer, og dels med 764.341 kr. svarende til nedsættelse af omsætning i forbindelse med salg af ét motorkøretøj.
 Landsretten bemærkede indledningsvist, at appellanten skulle føre et sikkert bevis, idet der var konstateret betydelige uregelmæssigheder i virksomhedens bogførings- og regnskabsforhold, som appellanten var ansvarlig for, herunder forelå der ikke bogføring vedrørende ind- eller udbetalingstransaktioner eller et kasseregnskab i virksomheden.
 Landsretten fandt herefter, at appellanten ikke havde ført et sikkert bevis for, at han havde afholdt fradragsberettiget udgifter, ligesom der heller ikke var grundlag for at meddele ham et skønsmæssigt


text:
fradrag.
 Landsretten fandt samtidig, at appellanten ikke havde godtgjort, at salgssummen reelt var et mindre beløb end det anførte i en salgsslutseddel, til trods for at appellantens forklaring herom var understøttet af en vidneforklaring.x
 xAfgørelsen stadfæster byrettens afgørelse SKM2019.174.BR, dog således at den alene vedrørende 8 af de 39 biler, der indgik i byrettens afgørelse.x
 Udgifter til fribolig - ikke fradrag.
 Udgift til en løbende ydelse i form af fribolig til skatteyderens forældre kunne ikke fratrækkes som driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Dommen stadfæster SKM2016.67.BR.
 SKM2016.304.ØLR
 Skærpet bevisbyrde. Interessefællesskab.
 Sagen angik spørgsmålet om, hvorvidt selskabet H ApS havde fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a, for udgifter til et schweizisk selskab, som ifølge H ApS havde udført konsulentarbejde.
 Konsulenten B, som ifølge selskabet havde udført arbejdet, havde en indirekte ejerandel i selskabet og var medlem af direktionen.
 Byretten havde fundet, at selskabet grundet det indirekte ejerforhold til konsulenten havde et skærpet bevisbyrde for, at der var udført arbejde. Denne bevisbyrde var ikke løftet.
 På trods af, at betalingerne udgjorde ca. 1,8 mio. kr. over en periode på 3 år, var der ikke fremlagt nogen skriftlig specifikation af konsulentydelsernes art eller omfang.
 Der var heller ikke anden dokumentation for det udførte arbejde.
 De afgivne parts- og vidneforklaringer kunne ikke føre til et andet resultat.
 Landsretten stadfæstede dommen og bemærkede, at det ikke var i selskabets forretningsmæssige interesse, at B skulle gå fra at modtage løn som ansat i selskabet til at fakturere gennem det schweizisk selskab.
 Dommen stadfæster SKM2015.363.BR og (SKM2015.364.BR).
 "Indkomsten" i § 6, stk. 1, litra a, er den skattepligtige indkomst.
 Et holdingselskab kunne ikke fradrage sine udgifter ifølge en managementaftale som en driftsomkostning.
 Selskabet havde ikke godtgjort, at udgiften var anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige del af selskabets indkomst.
 Ved indkomsten i SL § 6, stk. 1, litra a, forstås den skattepligtige indkomst, således at udgifter kan fradrages i den skattepligtige indkomst som driftsomkostninger, hvis de er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst.
 Selskabet var således berettiget til fradrag i det omfang, de afholdte udgifter til management fee var anvendt til at erhverve, sikre eller vedligeholde selskabets skattepligtige indtægter.
 Selskabet havde indrettet sin virksomhed således, at udbytter fra datterselskaberne var skattefrie, og selskabet havde såvel i det indkomstår, som sagen omhandlede, som i de foregående og det efterfølgende indkomstår haft såvel betydelige skattefrie indtægter i form af udbytter, som betydelige skattepligtige indtægter i form af renter på udlån til datterselskaberne.
 Den fremlagte managementaftale indeholdt en liste over de opgaver, der skulle varetages af G1 A/S, og for hvilke der blev betalt det management fee, som selskabet ønskede fradrag for. Af de opregnede opgaver var det kun punktet "overvågning og administration af selskabets låneporteføljer", der efter beskrivelsen kunne relatere sig til de udlån, der har givet de skattepligtige renteindtægter.
 Også aftalens bestemmelse om, at management fee skulle fastsættes som en procentdel af investeringsejendommens værdi, tydede på, at arbejdet i det væsentlige havde relateret sig til


text:
disse ejendomme og ikke til udlånene.
 Det måtte herefter påhvile selskabet af godtgøre, at den del af udgifterne til management fee, der var anvendt til at erhverve, sikre eller vedligeholde den skattepligtige indtægt i form af renter på udlån, oversteg det beløb på 50.000 kr., som var skønsmæssigt fastsat af Skatteministeriet.
 Denne bevisbyrde selskabet ikke løftet.
 Selskabet havde endvidere ikke løftet bevisbyrden for, at SKAT's afgørelse udgjorde en skærpelse af hidtidig praksis.
 Ikke fradrag for sort løn. Bevis.
 Skatteyderen blev udlodningsbeskattet uden hensyn til, at han angav at have haft udgift til udbetaling af sort løn.
 Bl.a. fordi der ikke eksisterede regnskabsbilag, og der ikke var oplysninger om identiteten af dem, der havde modtaget de sorte betalinger, fandt retten det hverken godtgjort eller i fornøden grad sandsynliggjort, at der havde været afholdt fradragsberettigede lønudgifter. Dette selvom det under en straffesag var lagt til grund, at der var afholdt sorte lønninger.
 I skattesagen påhvilede det skatteyderen under iagttagelse af sædvanlige skattemæssige dokumentationskrav for en udgift at godtgøre eller i hvert fald sandsynliggøre, at der kunne ske fradrag for de påståede udgifter.
 Landsretten henviste også til SKM2011.209.HR, hvor det i præmisserne er angivet, at det i sagen var berettiget, at skattemyndighederne alene havde anerkendt udgifter til sort løn i det omfang den pågældende medarbejder kunne identificeres.
 Dommen stadfæster SKM2013.652.BR.
 Dommen omtales også i afsnit C.C.2.2.1.4 om afgrænsning over for anlægs- og etableringsudgifter.
 En virksomheds udgifter til flybilletter til to litaueres hjemrejse kunne ikke henføres til en pligtmæssig handling for virksomheden, og udgifterne kunne derfor ikke trækkes fra som en driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Dommen stadfæster SKM2010.498.BR.
 Ikke fradrag for udgift, som ikke var afholdt.
 Ved værdiansættelsen af et varelager, kunne der ikke tages fradrag i den skattepligtige indkomst for et sælgersalær, der normalt afholdes, men som ikke var afholdt i den konkrete sag.
 En skatteyder kunne ikke fratrække udgift til indkøb af fremmed arbejdskraft, fordi hun ikke havde løftet bevisbyrden for, at fakturaerne kunne danne grundlag for fradrag. I sagen var der en række faktorer, der rejste tvivl om fakturaernes realitet.
 Udgiften vedrørte ikke skattepligtig indkomst.
 Skatteyderen udlejede to lejligheder i en ejendom. Sagen angik en række spørgsmål om fradrag for forskellige udgifter i udlejningsejendommen. Landsretten udtalte om en udgift på 719 kr. til anskaffelse af en skattelovsamling, at denne udgift ikke kunne anses for at være medgået til sagsøgerens erhvervelse af skattepligtige indtægter, men at skattelovsamlingen måtte anses erhvervet til førelse af hendes skattesager. Udgiften kunne derfor ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2004.219.ØLR
 Skatteyderen havde selvangivet fradrag for fremmed kørselshjælp. Da skatteyderen ikke kunne dokumentere driftsomkostningerne, lagde landsretten til grund, at fakturaerne var falske. Fradrag blev derfor ikke godkendt.
 Ikke igangværende virksomhed.
 Fradrag blev afvist, fordi skatteyderen ikke havde godtgjort, at han havde drevet erhvervsmæssig virksomhed i de relevante indkomstår.
 TfS 1987, 559 ØLD
 Afskrivning på forgæves udgifter.
 Et selskab havde afholdt udgifter til anlæg af en rørledning og et jernbanespor i tilslutning til selskabets tanklager, der blev anvendt til


text:
opbevaring af flydende ammoniak.
 Projektet måtte imidlertid opgives bl.a. som følge af miljømæssige protester.
 Landsretten lagde til grund, at anlægget, herunder projekteringsudgifterne, i fuldført stand ville have været afskrivningsberettiget.
 Selskabet havde desuden afholdt udgifterne ud fra berettigede forventninger om at kunne opnå de nødvendige tilladelser fra myndighederne til projektets gennemførelse, og, at det kun var kommunens ændrede holdning til projektet, der havde hindret, at det blev gennemført
 Landsretten fandt derfor, at selskabet kunne afskrive de forgæves afholdte udgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Afgørelsen omtales også i afsnit C.C.2.4.5.9 om afskrivninger efter statsskatteloven.
 xSKM2020.265.BRx
 xSagerne vedrørte i hovedsagen, hvorvidt sagsøgerne var berettiget til henholdsvis at fradrage udgifter til forsikring- og leasing vedrørende Biler samt fradrage tab ved afståelse af én Bil.
 Retten fandt det hverken dokumenteret eller sandsynliggjort, at anvendelsen af bilerne havde en sådan erhvervsmæssig interesse for virksomhederne eller en sådan sammenhæng med indtægtserhvervelsen, at udgifterne til bilerne kunne fratrækkes som driftsomkostninger, eller at tabet ved afståelsen kunne fratrækkes.
 Sagerne vedrørte herudover, hvorvidt der var fradrag for repræsentationsudgifter vedrørende indkøbt vin.x
 xSkatteyderen har anket dommen til Østre Landsretx
 Fradrag for lønudgifter nægtet - manglende dokumentation
 Skatteyderen gjorde bl.a. gældende, at han havde krav på fradrag for udgifter til løn.
 Landskatteretten fandt det bevist, at der havde været ansatte i virksomheden. Derimod havde skatteyderen ikke dokumenteret størrelsen af udgifterne, eller at udgifterne vedrørte de beskattede indtægter.
 Det var uden betydning for bevisbyrden, om der i det land, hvor arbejdet blev udført, var tradition for mundtlige aftaler og kontantøkonomi.
 Skatteyderen har anket dommen til Vestre Landsret.
 Udgifter - ikke fradrag
 Sagen mod selskabet handlede om bl.a. om, hvorvidt selskabet havde dokumenteret, at udgifter afholdt i 2007 og 2008 angik selskabets drift, og at selskabet derfor havde ret til at fradrage udgifter i selskabets skattepligtige indkomst.
 Retten fandt, at der hverken gennem bilag eller forklaringer forelå tilstrækkelig dokumentation for, at udgifter afholdt i selskabet skulle anses for anerkendelsesværdige selskabsudgifter.
 Selskabet havde derfor ikke ret til fradrag for driftsudgifter i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2013.796.BR Udaterede fakturaer. Skærpet beviskrav for fradragstidspunkt.
 Skatteyderen ønskede fradrag for 6 fakturaer, som skulle dække over opførelsesomkostninger til forskellige ejendomme for indkomståret 2007.
 Retten bemærkede, at beviskravene skærpes, når der er omstændigheder, der taler mod, at udgiften er afholdt i det pågældende indkomstår.
 Ægtefællen til sagsøgeren forklarede bl.a., at udgifterne var afholdt før 2007.
 5 af fakturaerne var udaterede, og der var ikke dokumenteret betaling for nogen af fakturaerne.
 Sagsøgeren havde herefter ikke ført et sikkert bevis for, at udgifterne var afholdt i indkomståret 2007, eller at udgifterne havde en karakter, som medførte, at udgifterne i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a, var fradragsberettigede ved opgørelsen af indkomsten i 2007.
 Dommen er af skatteyderen anket til Østre Landsret, men efterfølgende hævet.
 Ikke udgift for at opnå skattepligtig indkomst.
 Sagen drejede sig om, hvorvidt skatteyderen kunne fradrage udgifterne til en køkkenleverance, som var videreoverdraget til skatteyderens forretningsnabo. Skatteyderen havde aldrig modtaget betaling for leverancen.
 Retten lagde til grund,


text:
at aftalen om køkkenleverancen kun blev indgået, fordi skatteyderen kunne opnå en større rabat hos køkkenleverandøren end naboen kunne, og at skatteyderen ikke havde godtgjort eller sandsynliggjort, at der i forbindelse med viderefaktureringen skulle tillægges ham en avance.
 Retten fandt derfor, at indkøbet og viderefaktureringen af køkkenleverancen kun var sket for at skaffe forretningsnaboen en rabat og dermed ikke for at erhverve indkomst. Udgiften kunne derfor ikke fradrages i medfør af SL § 6 a som en driftsomkostning eller et driftstab.
 Landsskatteretskendelser og -afgørelse
 Bitcoins - afvisning.
 SKM2019.500.LSR
 Udgifter til fremmed arbejde - ikke dokumenteret - bevis
 En personligt drevet tømrervirksomhed blev nægtet fradrag for udgifter underleverandører til udførelse af diverse opgaver på forskellige byggeprojekter.
 Landsskatteretten anførte indledningsvist, at virksomheden havde bevisbyrden for, at der forelå fradragsberettigede driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a., og at dette beviskrav efter retspraksis typisk bliver i skærpet i tilfælde, hvor der foreligger usædvanlige omstændigheder, der kan tale imod, at der er tale om fradragsberettigede driftsudgifter.
 Landsskatteretten anførte herefter, at den fremlagte dokumentation i form af de udstedte fakturaer til underleverandørerne og underleverandørernes betaling af fakturaerne under normale omstændigheder som udgangspunkt ville være tilstrækkelig dokumentation.
 I den pågældende sag, hvor
 underleverandørerne ikke havde indtægtsført og/eller ikke havde angivet salgsmomsen vedrørende de udstedte fakturaer
 samtlige underleverandører ikke havde afregnet skat og moms samt indeholdt A-skat og AM-bidrag og i mange tilfælde var gået konkurs
 langt størstedelen af underleverandørerne ikke havde været registreret med ansatte
 klageren ikke havde indgået en skriftlig samarbejdsaftale med hovedentreprenøren på trods af en samhandel på ca. 7,5 mio. kr. over 2 år
 tømreren på ingen måde havde kunnet redegøre for grundlaget for samarbejdet med under-leverandørerne, i form af for eksempel skriftlige samarbejdsaftaler, erklæringer fra underleverandørerne om omfanget af samarbejdet og identifikation af kontaktpersoner
 fakturaerne ikke opfyldte kravene i momsloven, idet mængden og arten af de leverede ydelser ikke var angivet
 tømreren ikke havde bevaret et kontrolspor og en intern kopi af timesedlerne,
 fandt Landsskatteretten imidlertid, at den fremlagte dokumentation i form af de udstedte fakturaer og betaling af disse ikke var tilstrækkelig dokumentation for, at der var tale om fradragsberettigede udgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2018.613.LSR
 Fradrag nægtet - manglende bevis for levering
 En vognmand blev nægtet fradrag for udgifter til underleverandører i forbindelse med vognmandskørsel, idet det ikke fandtes godtgjort, at de fakturerede tjenesteydelser rent faktisk var leveret til klagerens virksomhed.
 Se tilsvarende SKM2019.149.LSR. (Afgørelsen er ikke refereret her).
 SKM2018.539.LSR
 Fradrag nægtet - manglende bevis for realitet bag fakturaer
 Landsskatteretten fandt, at skattemyndighederne med rette havde nægtet fradrag for udgifter til underleverandører i forbindelse med klagerens drift af rengøringsvirksomhed, idet der ikke fandtes at være realitet bag de fremlagte fakturaer fra underleverandørerne.
 Se tilsvarende SKM2018.535.LSR. (Afgørelsen er ikke refereret her).
 Fradrag nægtet. Ikke drift.
 Landsskatteretten fandt, at skatteyderens tilbagebetaling af interessenternes indbetalinger til interessentskabet ikke kunne anses for at være udslag af en almindelig driftsrisiko, og at afholdelsen af udgiften derfor ikke havde en naturlig, driftsmæssig begrundelse.
 Det var videre Landsskatterettens opfattelse, at skatteyderen


text:
ikke havde en aktuel, driftsmæssig begrundelse for at afholde udgiften i 1998, fordi der på dette tidspunkt ikke forelå nogen drift af en erhvervsmæssig virksomhed, som udgiften kunne relateres til.
 LSRM 1980, 28 LSR
 En tandlæge kunne ikke fratrække udgiften til leje af malerier til ophængning i konsultationen. Lejeudgiften havde ikke en sådan kvalificeret tilknytning til indkomsterhvervelsen, at den kunne anses som en fradragsberettiget driftsudgift.
 xSKM2020.78.SRx
 xSkatterådet kunne bekræfte, at spørger havde skattemæssigt fradrag for det vederlag, som spørger forventede at skulle betale en køber i forbindelse med overdragelse af spørgers X-forretning.
 Som begrundelse blev henvist til, at afholdelsen af udgiften ville ske som kompensation for et forventet fremtidigt driftsunderskud, og at betalingen dermed havde den fornødne kvalificerede relation til indkomsterhvervelsen, hvorfor beløbet kunne fradrages i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a.x
 Skatterådet bekræftede, at en fundraisingkampagne kunne ske uden skattemæssige konsekvenser for de personer, der udførte specifikke tjenester for en afgrænset kreds af virksomheder og offentlige institutioner. De personer, der udførte tjenester, skulle derfor ikke beskattes af de donationer, disse virksomheder og de offentlige institutioner donerede til fundraisingkampagnen.
 En bank blev anset for forsikringstager i forbindelse med en forsikringsaftale, der gik ud på, at forsikringsselskabet skulle betale til kundernes kreditor, hvis kunderne blev arbejdsløse.
 Kunderne - og ikke banken - var dog ejere af forsikringen. Forsikringen blev derfor anset for en arbejdsløshedsforsikring omfattet af PBL § 49, så kunderne skulle beskattes af forsikringsudbetalingerne, jf. PBL § 49, stk. 2, jf. PBL § 55.
 Banken, der fra sine kunder modtog gebyrbetalinger, som skulle videresendes til et forsikringsselskab i form af forsikringspræmier, var skattepligtig af indbetalingerne, men havde fradrag for udgiften ved betaling af præmierne som driftsomkostning, jf. SL § 6, stk. 1, litra 4.
 Se også omtalen af afgørelsen i afsnit C.A.10.4.1.1. Arbejdsløshedsforsikring.
 Afslutningsvist kunne rådet bekræfte, at kunderne ville retserhverve rabatten på udbetalingstidspunktet, og at Spørgers fradragstidspunkt var på udbetalingstidspunktet.
 Udgifterne var således afholdt i selskabets interesse, idet selskabet på den måde sparede udgifter til udbygning af det almindelige kloaknet og fremtidssikrede dette.
 Selskabet var derfor skattepligtigt af indtægterne og kunne fratrække udgifterne.
 Rådet kunne ikke bekræfte, at selskabet efter SL § 6, stk. 1, litra a, som løbende driftsomkostninger i de enkelte indkomstår kunne fratrække betalinger til kommunen, der dækkede kommunens anlægsudgifter.
 Disse udgifter, der vedrørte anlæg, som selskabet ikke kunne være ejer af, men som ejedes af projektejer, ville kunne aktiveres og afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Om afskrivning, jf. SL § 6, se afsnit C.C.2.4.5.9.
 Om pligtpådragelsesprincippet, se afsnit C.C.2.5.3.3.1.
 Fradrag for donation til foreninger efter kundens valg.
 Et selskab ville lancere et nyt markedsføringstiltag, hvorefter kunder ved køb af produkter kunne bestemme, at en vis procent af betalingen skulle tilfalde et almenvelgørende formål, idet kunden kunne vælge mellem flere forudbestemte foreninger.
 SKM2014.429.SR
 Spørger påtænkte at stifte et selskab, hvis formål skulle være at skaffe midler til socialt arbejde, bl.a.skoleprojekter i udlandet.
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at det nystiftede selskab ikke vil være skattepligtigt af modtagne gavekort fra spørger