text:
afgrænses på samme måde som i tobaksafgiftslovens kap. 1. Cigarer, cerutter og cigarillos afgrænses på samme måde som i tobaksafgiftslovens kap. 2. Tilsvarende følger afgrænsningen af cigaretpapir afsnit VIII i loven om forskellige forbrugsafgifter, mens afgrænsningen af begreberne skrå og snus følger afsnit IX i samme lov.
 Registrerede tobaksvirksomheders udgifter til vareprøver, som udleveres til detailhandlen, anses som afholdt i forbindelse med tobaksindustriens almindelige erhvervsmæssige drift. LL § 8 T afskærer derfor ikke fradragsret for disse udgifter.
 Bestemmelsen omtales tillige i afsnit E.B.3.1.10 om udgifter til tobak.
 Om bestikkelse, se afsnit E.B.3.15.
 Gaver til kulturinstitutioner
 Om fradrag for gaver til kulturinstitutioner, LL § 8 S, se LV Almindelig del afsnit A.F.6.
 Udgifter til rejser for forretningsforbindelser anses - uanset rejsens formål - for repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret, forudsat at udgifterne har den fornødne tilknytning til indkomsterhvervelsen.
 Et ejendomsfirmas ydelser i form af rejser til ikke ansatte personer, der anbefalede firmaet til andre og derved formidlede salg af en ejerlejlighed, blev anset som anvisningsprovision og var derfor fuldt fradragsberettigede driftsomkostninger, se TfS 1987, 417 LR.
 SKM2004.502.LSR. Et lægemiddel- og medicinalfirmas udgifter til rejser, deltagelse i symposier og uddannelse mv. for eksterne læger og sygeplejersker kunne ikke anses for fradragsberettigede driftsudgifter, men blev anset for repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret.
 SKM2012.336.LSR. I 2006 brugte et medicinalselskab 1.365.139 kr. (760.606 kr. og 604.535 kr.) på "kick-off konferencer" af henholdsvis 3 og 4 dags varighed for selskabets medarbejdere på hotellerne X2 og X7. På konferencen på hotel X2 deltog op til 196 medarbejdere afhængig af dag. Omkostningerne omfattede mødepakker, overnatning og forplejning for selskabets medarbejdere. I kick-off konferencen på hotel X7 deltog op til 169 medarbejdere. Der blev fremlagt dokumentation i form af omkostningsbilag og deltagerlister.
 Selskabet blev anset for berettiget til at foretage fuldt fradrag for udgifterne, fordi der ikke var tale om udgifter til repræsentation, men driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 En udgift på 72.933 kr. til transport af gæster vedrørende en kongres i Frankrig blev anset for udgifter til repræsentation efter LL § 8, stk. 4, fordi udgiften ikke vedrørte medarbejdere, men gæster.
 SKM2008.1025.SR. Skatterådet bekræftede, at udgifter til modydelser, der indgik i leverancer af medicinsk udstyr på baggrund af EU-udbud, og som selskabet var kontraktligt forpligtet til at levere, kunne anses som salgsomkostninger, der var fradragsberettigede i medfør af statsskattelovens § 6 stk. 1 litra a.
 SKM2008.84.HR. Højesteret stadfæstede Vestre Landsrets dom, SKM2007.92.VLR, hvorefter et selskab, der drev engrosvirksomhed med salg af brugskunst og pynteting, havde begrænset fradragsret efter LL § 8, stk. 4, 1. pkt., for udgifterne til et arrangement med workshops og demonstrationer af selskabets produkter, herunder udgifter til eksterne foredragsholdere, leje af borde og stole, indkøb af glas, engangsservice og blomsterdekorationer mv., der udgjorde et integreret del af hele arrangementet, som Højesteret bemærkede alene talte de af selskabet indbudte forretningsforbindelser, et arrangement, der ud over demonstration tillige skulle inspirere og underholde deltagerne. Afgørelsen er i øvrigt helt i tråd med landsrettens dom i SKM2003.72.VLR om moms, hvor udgifterne til lokaleleje ansås for integreret i


text:
selve salgsarrangementet.
 Udgifter, som advokater og revisorer afholder til rejse, ophold og fortæring i forbindelse med arbejde for en klient, og som viderefaktureres til klienten som udlæg, anses ikke som repræsentationsudgifter for klienten. Det skal dog påhvile klienten at refundere beløbet som betaling for udført arbejde. Afholder klienten derimod udgiften direkte, vil der normalt være tale om repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret, TfS 1986, 294 DEP.
 Et selskab, der drev virksomhed med engrossalg af værktøj, hårde hvidevarer og tilbehør til biler mm., afviklede en række salgskampagner over for sine forhandlere i form af forhandlerkonkurrencer og bonusordninger. Vinderne af konkurrencerne modtog en naturalydelse eller en kontantydelse. Landsskatteretten fandt, at udgifterne til disse salgspræmier, som forhandlerne havde modtaget som led i nogle betingelser, der var fastsat på forhånd i konkrete salgskampagner, kunne betragtes som salgsfremmende udgifter, der var fuldt fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a, se TfS 1995, 272 LSR.
 En grossist spurgte, om der var fuld fradragsret for udgiften til bortgivelse af varer fra virksomhedens produktsortiment til de ansatte hos forhandlere, som gennemførte et markedsføringskursus på internettet. Skatterådet svarede, at udgiften kunne anses for en fuldt fradragsberettiget salgsfremmende foranstaltning, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Se SKM2006.186.SR.
 I SKM2009.350.SR bekræftede Skatterådet, at en forhandler af parfume, pleje- og kosmetikartikler kunne fratrække udgifterne vedrørende afholdelse af kurser for underforhandlere som driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a, nemlig som salgsfremmende foranstaltninger. Man lagde i forbindelse med afgørelsen vægt på den særlige struktur, hvorefter forhandling af produkterne skete gennem et forhandlernet med direkte salg til nye forhandlere.
 Udgiften til den frokost, der serveres, når brancheforeninger, interesseorganisationer mv. afholder møder med hinanden, anses for en begrænset fradragsberettiget repræsentationsudgift, TfS 1986, 493 DEP.
 Om afgrænsningen af repræsentationsfradrag i relation til fradrag for visse receptioner, se TfS 1991, 163 DEP.
 Sammenkomster med blandet deltagelse er sammenkomster, hvor deltagerne er forretningsforbindelser og medarbejdere for den virksomhed, der afholder udgifterne til sammenkomsten, samt eventuelt private venner og bekendte.
 Der må skelnes mellem repræsentationssammenkomster med begrænset fradragsret for alle udgifterne og interne sammenkomster med begrænset fradrag for den forholdsmæssige del af udgifterne, der vedrører de deltagende forretningsforbindelser.
 Anledningen til sammenkomsten er afgørende for, om der er tale om en repræsentationssammenkomst eller en intern sammenkomst.
 En sammenkomst arrangeret for forretningsforbindelser er således en repræsentationssammenkomst, hvor udgifterne som helhed anses for afholdt over for forretningsforbindelser, således at alle udgifter skal henføres til repræsentationsudgifter. Der er således tale om repræsentation med begrænset fradragsret, hvis medarbejdere i virksomheden deltager i bespisning afholdt i anledning af kundebesøg. Dette vil også være tilfældet, selv om antallet af deltagere fra virksomheden overstiger antallet af forretningsforbindelser. Der vil ligeledes være tale om repræsentation med begrænset fradragsret for hele udgiften, hvis virksomhedens regnskabschef inviterer revisor på bespisning i anledning af, at årsregnskabet er afsluttet.
 Afholder virksomheden derimod en sammenkomst for medarbejderne, vil der være tale om en intern sammenkomst med fuldt fradrag for den del af udgifterne, der vedrører medarbejderne, mens den del af udgifterne, der vedrører eventuelt deltagende forretningsforbindelser, skal henføres

type: other


text:
til repræsentationsudgifter. Det vil normalt være en forudsætning for at anse sammenkomsten for intern, at der kun er en uvæsentlig deltagelse af forretningsforbindelser i sammenkomsten.
 Hvis enkelte forretningsforbindelser således deltager i en julefrokost afholdt for det samlede personale, er der tale om en intern sammenkomst, og der skal ske en forholdsmæssig fordeling af udgifterne. Der skal endvidere foretages en forholdsmæssig fordeling af udgifterne, hvis en revisor deltager i et bestyrelsesmøde i egenskab af revisor, og man i tilknytning til mødet afholder en frokost eller middag, hvori også revisoren deltager. I dette tilfælde er udgifterne til middagsarrangementet ikke afholdt over for revisoren, men over for bestyrelsen. Der skal derfor kun ske begrænsning af fradraget for den del af udgiften, der vedrører revisors andel i bespisningen. Resten af udgiften er fuldt fradragsberettiget.
 Fødselsdage, sølvbryllupper og lignende mærkedage
 Hvis anledningen til sammenkomsten er af privat karakter, kan udgifter hertil normalt ikke fratrækkes og således heller ikke udgifter til blandede sammenkomster af privat karakter. Det gælder således udgifter i anledning af forretningsindehaverens fødselsdag, sølvbryllup og lignende mærkedage af mere personlig karakter. I disse tilfælde er fradrag normalt helt udelukket, selv om der blandt gæsterne skulle være et større eller mindre antal forretningsforbindelser og medarbejdere.
 I SKM2008.961.SR bekræftede Skatterådet, at et selskab havde fradragsret for hovedaktionærens invitation af 2 forretningsforbindelser til deltagelse i en tredie forretningsforbindelses jubilæum, som blev afholdt i forbindelse med danmarksmesterskabet i dragesejlads, uanset at hovedaktionæren selv deltog i sejladsen. Der blev ved afgørelsen lagt vægt på, at udgifterne ikke vedrørte hovedaktionærens egen deltagelse, og at de fandtes at være afholdt med det formål at pleje forretingsforbindelser.
 I UfR 1980, 548 H ønskede to savværksejere fradrag for 69/86 af udgifterne til en frokost i forbindelse med deres 60 års fødselsdag, hvor 86 personer deltog. Af deltagerne var 69 personer personale og forretningsforbindelser, mens resten var private gæster. Foruden denne frokost holdt savværksejerne private fødselsdagsfester. Højesteret fandt, at arrangementet, hvori deltog »et ikke ubetydeligt antal slægtninge og venner, havde haft et sådant personligt islæt, at det i overensstemmelse med skattemyndighedernes praksis« måtte statueres, at ingen del af udgifterne var fradragsberettiget.
 SKM2004.454.VLR. Et revisionsaktieselskab afholdt udgifter til et fødselsdagsarrangement for en ansat revisor, der ejede 24,57% af aktierne i revisionsaktieselskabet. Revisionsaktieselskabet fratrak udgifterne som repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret. Skattemyndighederne havde anset de omstridte udgifter som fradragsberettiget løn til revisoren.
 Landsretten udtalte, at anledningen til receptionens afholdelse var en privat begivenhed. Arrangementet blev afholdt på en restaurant og ikke i virksomhedens lokaler. Der var sendt indbydelser ud, og venner og forretningsforbindelser var inviteret gennem en annonce i Avisen. Der deltog 112 personer, herunder 13 fra firmaet, fem familiemedlemmer og to venner, og der blev serveret et traktement til en pris af 49.274 kr. Om revisionsfirmaets forretningsmæssige interesse i receptionens afholdelse var det af vidnerne alene forklaret, at der blev givet en orientering om virksomheden, og at man ønskede, at gæsterne skulle lære hinanden og firmaets ansatte nærmer at kende.
 Videre udtalte landsretten, at selv om det kan være forretningsmæssigt velbegrundet at holde en reception for


text:
at pleje sine forretningsforbindelser og ved samme lejlighed reklamere for sin virksomhed, havde revisionsaktieselskabet under de nævnte omstændigheder, herunder annoncens udformning, ikke godtgjort, at formålet med afholdelsen af receptionen ikke først og fremmest var at fejre fødselsdagen. På den baggrund fandt landsretten derfor ikke, at der var tale om fradragsberettigede repræsentationsudgifter efter LL § 8, stk. 4, jf. SL § 6, stk. 1, a).
 Annonceudgiften vedrørte udelukkende den annonce, hvori der blev inviteret til reception i anledning af fødselsdagen. Denne udgift var derfor heller ikke fradragsberettiget, hverken efter ligningslovens § 8, stk. 1 (reklameudgifter) eller § 8, stk. 4.
 Det forhold, at revisoren var mindretalsaktionær kunne på den anførte baggrund ikke føre til et andet resultat.
 SKM2003.53.VLR. Sagsøgerens aktieselskab havde holdt en reception i anledning af virksomhedens 25 års jubilæum og sagsøgerens fødselsdag. Under hensyn til at virksomhedens jubilæum var ca. 10 måneder før receptionen, og at sagsøgerens fødselsdag var 4 dage efter receptionen, samt at der foruden forretningforbindelser deltog et ikke ubetydeligt antal familiemedlemmer og venner i receptionen, og at kuvertprisen ikke var beskeden, havde receptionen ikke klart og entydigt været forretningsmæssigt begrundet. Udgiften til receptionen blev derfor anset som yderligere løn til sagsøgeren, jf. ligningslovens § 16, stk. 1.
 Skd. 34.301: Vestre Landsret fandt, at udgifterne til en middag, der blev afholdt på skatteyderens 40 års fødselsdag med deltagelse af 138 personer, hvoraf 123 var forretningsforbindelser og disses ægtefæller, ikke var fradragsberettiget. Se lignende afgørelse i TfS 1993, 21 VLD.
 Endvidere kan henvises til Højesterets dom i TfS 1986, 603 HRD. Ved dommen blev en revisors udgifter til en sammenkomst i anledning af hans 50 års fødselsdag ikke anset for fradragsberettigede under hensyn til, at revisoren var uden forretningsmæssig tilknytning til i hvert fald 4 af de 50 deltagere i festen, ligesom der ikke var påvist nogen naturlig forretningsmæssig anledning til festens afholdelse.
 Se lignende afgørelse i TfS 1992, 9 LSR, hvor også venner blev indbudt gennem en annonce i dagspressen. I øvrigt er det ikke afgørende skattemæssigt, hvorvidt der er udsendt invitationer, eller der er annonceret i den lokale dagspresse, TfS 1991, 163 (ministersvar).
 Se også TfS 1994, 42 LSR og TfS 1994, 56 LSR, hvor Landsskatteretten lagde vægt på, at den pågældende reception var afholdt i anledning af en privat mærkedag, uden at der tillige var påvist en forretningsmæssig begrundelse for receptionen.
 I TfS 1996, 161 VLD anerkendte Landsretten efter en konkret vurdering et selskabs fradragsret for udgifter til en reception, som blev afholdt i anledning af direktørens og mindretalsaktionærens 60-års fødselsdag. Landsretten fandt, at receptionen var forretningsmæssigt begrundet for virksomheden, og at der alene var tale om et mindre traktement. Udgifterne fandtes derfor fradragsberettigede som reklame.
 I TfS 1997, 772 LSR kom Landsskatteretten til det modsatte resultat, idet man nægtede en forretningsindehaver fradrag for udgifter til reception i anledning af hans 50-års fødselsdag, fordi der ikke ud over fødselsdagen var påvist den fornødne forretningsmæssige anledning til arrangementets afholdelse, der fandt sted på hans fødselsdag. Se lignende afgørelse i TfS 1998, 217 VLD.
 Se på den


text:
anden side TfS 1997, 773 LSR hvor Landsskatteretten anerkendte repræsentationsfradrag ligeledes for udgift til en reception i anledning af en 50-års fødselsdag. Det blev ved afgørelsen bl.a. henset til, at det udelukkende var forretningsforbindelser, der var indbudt og havde deltaget i receptionen.
 I skd. 65.177 anerkendte Vestre Landsret fradragsret for udgiften ved en 60-års fødselsdagsfrokost på hotel, hvor der ud over skatteyderen og hans hustru deltog 71 personer, som udelukkende var forretningsforbindelser. Derudover havde skatteyderen haft en sammenkomst i sit hjem med 30 private gæster.
 Sagen SKM2003.424.VLR. drejede sig om, hvorvidt et selskab var berettiget til fradrag for udgifter til en reception i anledning af hovedanpartshaverens 50-års fødselsdag som repræsentationsudgifter. Flertallet i landsretten lagde vægt på, at anledningen til receptionen var en privat begivenhed, og at der ifølge annoncen foruden forretningsforbindelser også var inviteret venner og bekendte. Under hensyn hertil og til at selskabet ikke i øvrigt havde påvist nogen konkret forretningsmæssig begrundelse for receptionen, blev ministeriet frifundet. (Dissens ved Vestre Landsret for at give selskabet medhold).
 Ved SKM2008.623.VLR stadfæstede Vestre Landsret byrettens dom SKM2007.822.BR, der vedrørte fradragsretten for udgifter til henholdsvis en reception og en middag afholdt i forbindelse med virksomhedens grundlæggers 60 års fødselsdag. Sagsøgeren gjorde bl.a. gældende, at receptionen havde til formål at præsentere nye ledelsesstrukturer i selskaberne, og at middagsarrangementet havde til formål at pleje personlige kontakter mellem ledelse og nøglemedarbejdere. Byretten fandt ikke, at sagsøgeren havde løftet bevisbyrden for, at arrangementerne væsentligst blev afholdt i en konkret, erhvervsmæssig anledning med karakter af kommerciel gæstfrihed. Retten fandt, at Landsskatteretten med rette havde anset udgifterne for et løntillæg til grundlæggeren, der kunne fradrages af sagsøgeren.
 SKM2007.823.BR. vedrørte fradragsretten for udgifter til en reception afholdt i forbindelse med en 60 års fødselsdag. Skatteyderen, der fyldte 60 år, var hovedaktionær i et aktieselskab, der tillige var kommanditist i et kommanditselskab. Udgiften til fødselsdagen var fordelt mellem aktieselskabet og kommanditselskabet, ligesom skatteyderen af egen lomme afholdt 75.000 kr. af udgiften på ca. 235.000 kr. Skatteyderen anførte under sagen, at formålet med receptionen var at offentliggøre et forestående generationsskifte. Byretten gav skatteministeriet medhold i, at udgifterne til annoncering af receptionen hverken var fradragsberettigede repræsentationsudgifter efter ligningslovens § 8, stk. 4, eller fradragsberettigede efter statsskattelovens § 6 a, ligesom de øvrige udgifter til receptionen heller ikke var repræsentationsudgifter. Byretten fandt videre, at de af selskabet afholdte udgifter var udlodning til skatteyderen i medfør af LL § 16 A.
 Forretningsjubilæer o. lign.
 Udgifter til sammenkomster med mere direkte tilknytning til virksomheden som f.eks. et forretningsjubilæum, må normalt betragtes som begrænset fradragsberettigede repræsentationsudgifter, TfS 1992, 11 LSR og TfS 1997, 408 LSR. Se dog TfS 1993, 34 LSR og afsnit E.B.3.7.2, hvor et forretningsjubilæum ansås for at have et sådant reklamemæssigt islæt, at udgifterne blev anerkendt som fradragsberettigede reklameudgifter.
 Er sammenkomsten arrangeret for personalet, og har kun et mindre antal forretningsforbindelser deltaget, er der dog tale om en intern sammenkomst med fuldt fradrag for den del af udgifterne, der vedrører personalet. Har enkelte slægtninge og private venner deltaget i sådanne sammenkomster, kan udgifterne til


text:
deres deltagelse ikke fratrækkes.
 SKM2003.204.ØLR. To selskaber afholdt et 25-års jubilæumsarrangement. Blandt deltagerne var en lang række selvstændige ejendomsmæglere med deres personale, de to selskabers personale og eksterne forretningsforbindelser. De selvstændige ejendomsmæglere drev via de to selskaber en ejendomsmæglerkæde. For at være med i kæden skulle ejendomsmæglerne eje aktier i moderselskabet. En række funktioner var placeret i det ene af de to selskaber.
 Østre Landsret fandt, at jubilæumsarrangementet for så vidt angår de deltagende ejendomsmæglere med personale og ledsagere ikke havde karakter af repræsentation men af en velfærdsforanstaltning, der sigtede mod at forbedre arbejdsmiljøet, arbejdsklimaet og samhørigheden mellem medarbejderne mv. i koncernen, og derfor havde intern karakter. Denne del af udgifterne var derfor ikke repræsentation, men kunne fratrækkes fuldt ud. For så vidt angår den del af udgifterne, der kunne henføres til forretningsforbindelserne, var der tale om repræsentationsudgifter. Henset til at der deltog et relativt lille antal forretningsforbindelser - under 10% af de samlede deltagere - fandtes dette forhold ikke at kunne ændre ved, at det samlede arrangement havde en intern karakter.
 Udgifter til personalegoder, f.eks. tilskud til kantinedrift, kan fradrages fuldt ud.
 Anvendes et personalegode til repræsentation over for forretningsforbindelser, skal en forholdsmæssig del af udgifterne henføres til repræsentationsudgifter med begrænset fradrag. Dette gælder f.eks. ved brug af personalekantine, udlån af firmaets personaleferiebolig, firmabil e. lign. til repræsentative formål.
 Hvis der sker levering af mad og drikkevarer mv. udefra til en repræsentativ begivenhed, f.eks. færdigt smørrebrød, diner transportable, skal indkøbsprisen for de pågældende varer, dvs. købsnotaen, lægges til grund ved fastsættelse af repræsentationsudgiften.
 Ligningsrådets anvisning
 Ligningsrådet har anvist følgende takster for levering af mad og drikkevarer mv. til bespisning af forretningsforbindelser fra en virksomhedskantine:
 Repræsentationsudgiften er kantinens udsalgspris for de pågældende varer, hvis kantinen drives uden tilskud fra arbejdsgiveren. Ydes tilskud, skal repræsentationsudgiften beregnes på grundlag af varernes fremstillingsomkostninger efter samme fremgangsmåde, som anvendes ved beregning af udtagningsmoms efter momsloven. I fremstillingsomkostningerne indgår råvarernes pris samt lønomkostninger vedrørende tilberedning, salg og administration. Hvis der til brug for repræsentation gennem kantinen foretages indkøb af specielt dyre leverancer, der ikke normalt forhandles i kantinen, er det de faktiske udgifter, der skal henføres til repræsentationsudgifter.
 De virksomheder, der foretager intern afregning imellem kantine- og repræsentationskonti, skal anvende disse afregningspriser som repræsentationsudgift, såfremt afregningsprisen svarer til fremstillingsomkostningerne. Yder virksomheden tilskud til kantinedriften (kontant tilskud samt afholdte lønomkostninger vedrørende tilberedning, salg og administration), udgør repræsentationsudgiften afregningsprisen med tillæg af den procent, der udgør forholdet imellem kantinetilskuddet og kantinens samlede salgsindtægter. Virksomheder, der ikke foretager intern afregning imellem kantine- og repræsentationskonti, kan i stedet for fremstillingsomkostningerne vælge at anvende følgende takster:
 Frokost inkl. drikkevarer pr. person: 50 kr.
 Middag inkl. drikkevarer pr. person: 80 kr.
 De virksomheder, der vælger at anvende standardtakster, er bundet af dette valg for hele indkomståret.
 Hvis der til brug for repræsentationen leveres drikkevarer, såsom vand, øl og lignende fra kantinen, uden at dette sker i forbindelse med et måltid, anvendes kantinens udsalgspris som repræsentationsudgift.
 Begrænsningen af fradraget foretages ved, at virksomheden ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst tillægger 75 pct.


text:
af repræsentationsudgifterne, opgjort som anført ovenfor. Kantinetilskud og repræsentationsudgifter ifølge den interne afregning kan herefter fratrækkes fuldt ud.
 Landsskatteretten har i kendelsen TfS 2000, 101, fundet, at kaffe og te til en virksomheds forretningsforbindelser ikke er omfattet af repræsentationsbegrebet (i momslovens § 42, stk. 1, nr. 5).
 Hvis man benytter de faktiske udgifter, skal disse kunne dokumenteres, hvorimod der ikke kræves dokumentation for udgifternes størrelse ved benyttelse af Ligningsrådets takster.
 Ved opgørelsen af repræsentationsudgifter i en restaurant i form af servering af gratis øl, spiritus og vand skal indregnes lønudgifter for serveringen, TfS 1989, 409 LSR.
 Når virksomhedens formuegoder, herunder personalegoder, anvendes til repræsentation, er en forholdsmæssig del af omkostningerne herved omfattet af den begrænsede fradragsret.
 Repræsentation ved anvendelse af formuegoder foreligger i almindelighed kun, når brugen sker i form af egentligt udlån. Det er således ikke repræsentation, hvis en ansat i virksomheden henter kunder i lufthavnen i firmabilen. Er bilen derimod udelukkende anskaffet i repræsentativt øjemed, skal alle udgifter, også chaufførens løn, henføres til den begrænsede fradragsret.
 Anvendes et formuegode kun delvist til repræsentative formål, kan det efter omstændighederne være vanskeligt at beregne udgiften til repræsentation. I stedet for at foretage begrænset fradrag for en forholdsmæssig del af udgifterne vedrørende det pågældende formuegode kan den skattepligtige vælge at indtægtsføre et beløb svarende til 75 pct. af de udgifter, der efter et begrundet skøn vedrører repræsentationen. Virkningen heraf bliver, at udgifterne vedrørende det pågældende formuegode kan fradrages, som om formuegodet ikke var anvendt til repræsentation.
 Anvendes et formuegode udelukkende til repræsentative formål, er udgifterne i forbindelse hermed kun begrænset fradragsberettigede.
 Hvem har fradragsret?
 Fradragsretten i den begrænsede form tilkommer selvstændigt erhvervsdrivende, selskaber, skattepligtige foreninger mv. samt lønmodtagere, der har en selvstændig indkomstmæssig interesse i repræsentationsudgifternes afholdelse. Om lønmodtageres fradrag, se LV Almindelig del afsnit A.F.1.12.
 LL § 8, stk. 4, 2. pkt., hvorefter udgifter til udenlandske forretningsforbindelsers rejse og ophold var undtaget fra begrænsningen af fradragsretten, når udgifterne blev afholdt med det formål at opnå salg af varer eller tjenesteydelser til udlandet, er ophævet ved lov nr. 336 af 7. maj 2008 i forbindelse med EU-tilpasninger af skattelovgivningen.
 Ved indsendelse af selvangivelsen skal fradrag for repræsentationsudgifter specificeres i følgende hovedposter:
 Repræsentationsudgifter, der er omfattet af den begrænsede fradragsret i LL § 8, stk. 4, 1. pkt.
 Repræsentationsudgifter, til udenlandske forretningsforbindelsers rejse- og ophold, der er fuldt fradragsberettigede efter LL § 8, stk. 4, 2. pkt.
 Det må normalt kræves, at et bilag for repræsentationsudgifter er dateret og angiver udstederen samt (når dette er sædvanligt) tillige modtageren. Det skal endvidere normalt fremgå af bilaget, hvilke ydelser det vedrører, og bilaget skal herudover (når dette er sædvanligt) være forsynet med kvitteringspåtegning (kasseapparatafstempling).
 Når restaurationsbilag bruges som dokumentation for repræsentationsudgifter, bør yderligere kræves, at det på bilaget er noteret, hvem der har deltaget i sammenkomsten og årsagen til denne.
 Er en repræsentationsudgift behørigt specificeret og dokumenteret med hensyn til størrelse og karakter af repræsentationsudgift, kan ligningsmyndighederne ikke kritisere størrelsen af de dokumenterede udgifter, men kan nægte fradrag, hvis udgiften ikke kan anses for


text:
en fradragsberettiget driftsudgift (på grund af manglende erhvervsmæssig baggrund), se SKM2012.14.BR. Et selskab havde afholdt udgifter til repræsentation på henholdsvis kr. 186.127 og kr. 234.318 i indkomstårene 2004 og 2005. Beløbene var anvendt til indkøb af bl.a. Louis Vuitton-tasker, Rolex-ure, krystalsæt og billetter til VM i fodbold. Retten udtalte, at der under hensyn til den nærliggende mulighed for misbrug stilles betydelige krav til dokumentationen som forudsætning for godkendelse af fradrag for repræsentationsudgifter. Kravet til dokumentationen må endvidere vurderes i lyset af gavernes karakter. Under hensyn til de konkrete gavers specielle karakter måtte der derfor kræves en sikker dokumentation for, at de var tilgået de angivne modtagere. På de fremlagte fakturaer havde selskabet anført navn på gavemodtagerne og anledning - men ikke modtagernes adresse og dato for erlæggelsen af gaven. Sagsøgerne havde endvidere fremlagt en række erklæringer, som var generelt formulerede. Erklæringerne angav på samme måde navn men ikke adresse på modtagerne, ligesom erklæringerne ikke indeholdt oplysninger om dato for modtagelsen af gaverne og en præcis gengivelse af type, mærke og værdi på gaverne, således at disse entydigt kunne identificeres. Under disse omstændigheder fandt retten, at der ikke forelå den fornødne dokumentation for, at der var tale om fradragsberettigede repræsentationsudgifter. Da selskabet ikke havde godtgjort at have fradragsret for udgifterne påhvilede det hovedanpartshaveren at godtgøre, at de af selskabet indkøbte og bortgivne gaver ikke var tilgået hende eller var afholdt i hendes interesse. Da hun ikke havde løftet denne bevisbyrde, måtte udgifterne anses for maskeret udlodning til hende som hovedanpartshaver.
 Se også afgørelsen i UfR 1972.826 ØLD, hvor landsretten nægtede en advokat fradrag for udgifterne til en jagt, han havde ladet afholde for klienter og klientemner, hvoraf størstedelen var personlige venner.
 Se også TfS 1986, 586 LSR, hvor en maskinforhandler blev nægtet fradrag for udgifter til jagtleje, selv om han gjorde gældende, at kundernes deltagelse i jagt trådte i stedet for repræsentation på f.eks. restauranter.
 Tilsvarende afgørelse er truffet i SKM2008.781.VLR, der også vedrører jagtleje, og som er en stadfæstelse af SKM2008.80.BR. Byretten havde lagt til grund, at deltagerne i jagterne udelukkende havde været selskabets forretningsforbindelser, og at ingen af deltagerne var private venner/ bekendte til selskabets hovedaktionær. Uanset dette fandt retten ikke, at selskabet havde dokumenteret, at udgifterne var fradragsberettigede som repræsentationsudgifter. Retten lagde vægt på, at der var tale om en løbende jagtleje, der ikke sigtede mod et konkret repræsentationsarrangement. Retten henviste også til, at hovedaktionæren selv var jagtinteresseret, og til, at selskabet ikke oprindeligt fratrak udgifterne, men først anmodede herom i forbindelse med, at skattemyndighederne lønbeskattede hovedaktionæren. Byretten fandt dermed, at selskabet ikke havde afkræftet en formodning om, at jagtlejen i det væsentlige var afholdt for at tilgodese hovedaktionærens private interesse for jagt. Af de grunde, byretten havde anført, tiltrådte landsretten, at der forelå en formodning for, at jagtlejen var afholdt for at tilgodese hovedaktionærens private interesse for jagt, og at selskabet, uanset der havde deltaget forretningsforbindelser under jagterne, ikke havde afkræftet denne formodning.
 Se derimod TfS 1998, 259 LSR hvor Landsskatteretten anerkendte udgiften til jagtleje og til


text:
bespisning som en fradragsberettiget repræsentationsudgift. Der blev ved afgørelsen lagt vægt på, at der var tale om en enkeltstående udgift, og at der i jagten ikke deltog private bekendte. Lignende afgørelse er truffet af Vestre Landsret i TfS 1998, 450 VLD.
 I SKM2001.381.ØLD havde et selskab afholdt udgifter til spillemærker ved kasinobesøg med deltagelse af selskabets forretningsforbindelser. Landsretten fandt det ikke godtgjort, at der var afholdt driftsudgifter eller fradragsberettigede repræsentationsudgifter, idet selskabet ikke kunne godtgøre, at forretningsforbindelserne fuldt ud havde anvendt spillemærkerne til spil. Landsretten henså i den forbindelse til den nærliggende risiko for misbrug ved afholdelse af udgifter af den pågældende karakter.
 Er kravene om dokumentation og specifikation ikke opfyldt, kan SKAT skønne over fradragets størrelse, jf. bl.a. LSRM 1975.82 og 1976.104, Østre Landsrets dom af 2. juni 1977 og TfS 1989, 174 VLD.
 Ligningsmyndighederne har gennem en årrække fulgt den praksis, at man uden større undersøgelser har accepteret, at selskabers udgifter i forbindelse med afholdelse af generalforsamling var fratrukket i selskabets opgørelse af den skattepligtige indkomst. Under henvisning hertil har Skattedepartementet meddelt, at denne praksis ikke skal ændres, og udgifter i forbindelse med et selskabs generalforsamling således anses for fradragsberettiget i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a. Dette gælder dog ikke i særlige tilfælde, hvor udgiften klart har karakter af udbytte, hvilket typisk kan være tilfældet, hvor der er tale om uforholdmæssigt store udgifter i selskaber med en begrænset aktionærkreds.
 Se også SKM2003.559.ØLR om krav til dokumentation for at kunne fratrække repræsentationsudgifter.


text:
Bortvisning af medarbejder anset for uberettiget - Advokatavisen
 Artiklens dato: 19. maj 2011
 Højesteret har den 17. februar 2011 afsagt en dom, som på ny viser, at en arbejdsgiver skal være særdeles påpasselig med at overholde samtlige forhold, der er påkrævet i forbindelse med bortvisning af en medarbejder.
 I den netop afsagte dom var situationen nærmere, at arbejdsgiveren havde ansat en medarbejder som lagerforvalter den 1. juli 2006. Lagerforvalterens datter begyndte i august 2006 i børnehaveklasse, men fik kort tid herefter konstateret nogle psykiske problemer, der vanskeliggjorde skolestarten. På grund af datterens sygdom var lagerforvalteren i løbet af efteråret 2006 fraværende nogle timer eller hele dage, og i sidste halvdel af december 2006 og januar 2007 var han helt væk fra arbejdet.
 Lagerforvalterens chef accepterede dette fravær, og kommunen dækkede lagerforvalterens løn under fraværet. Lagerforvalterens leder accepterede også en forlængelse af fraværet, da kommunen den 11. januar 2007 forlængede den periode, hvor kommunen ville yde støtte til udgangen af februar 2007.
 Lagerforvalteren fik tilsagn fra kommunen om yderligere hjælp til dækning af tabt arbejdsfortjeneste indtil udgangen af april 2007. Under et besøg på virksomheden orienterede lagerforvalteren virksomhedens regnskabschef om, at han tidligst ville kunne genoptage arbejdet den 1. maj 2007.
 Den 27. februar 2007 blev lagerforvalteren opsagt med 3 måneders varsel. Af opsigelses-brevet fremgik, at lagerforvalteren skulle møde på arbejde i opsigelsesperioden med første arbejdsdag den 1. marts 2007.
 I en e-mail af 28. februar 2007 svarede lagerforvalteren bl.a., at han stadig ikke forventede at komme i arbejde i marts og april. Den 1. marts 2007 mødte lagerforvalteren derfor ikke op på arbejde, og arbejdsgiveren bortviste ham i en mail af samme dato.
 Forud for prøvelsen i Højesteret havde Vestre Landsret afsagt en dom, hvor arbejdsgiveren fik medhold i, at bortvisningen af lagerforvalteren var berettiget.
 Højesteret ændrede imidlertid Vestre Landsret afgørelse og slog fast, at bortvisning var uberettiget.
 I sin afgørelse udtaler Højesteret bl.a., at situationen den 1. marts 2007 ikke havde den akutte karakter der efter lov om lønmodtagers ret til fravær af særlig familiemæssige årsager som er en betingelse for, at lønmodtageren har ret til fravær fra arbejdet. På baggrund heraf fandt Højesteret, at bortvisningen af lagerforvalteren som følge af at han ikke mødte på arbejde den 1. marts 2007 som udgangspunkt var berettiget.
 Højesteret fandt imidlertid, at lagerforvalteren i forbindelse med sin opsigelse ikke var gjort bekendt med at manglende fremmøde den 1. marts 2007 kunne medføre bortvisning.
 Højesteret fandt derfor i denne sag, at der forelå særlige omstændigheder, som bevirkede, at bortvisningen alligevel var uberettiget.
 Højesteret lagde vægt på,
 at lagerforvalteren forud for opsigelsen havde haft et betydeligt fravær, som var accepteret af arbejdsgiveren,
 at baggrunden for fraværet var datterens sygdom,
 at kommunen havde forlænget den periode, hvor der blev ydet dækning af tabt arbejdsfortjeneste,
 at lagerforvalteren i en mail af 28. februar 2007 havde tilkendegivet, at han stadig ikke forventede at komme på arbejde i marts og april,
 at arbejdsgiveren burde have gjort det klart for lagerforvalteren, at manglende fremmøde den 1. marts 2007 kunne


text:
føre til bortvisning.
 Af disse grunde fandt Højesteret, at bortvisningen af lagerforvalteren den 1. marts 2007, der var begrundet i hans manglende fremmøde på arbejde denne dato var uberettiget.
 Højesterets afgørelse viser, at en arbejdsgiver altid skal være umådelig påpasselig med at sikre sig, at alle forhold er på plads, når en medarbejder skal bortvises udtaler advokat Peder Agger. Baggrunden herfor er, at der er tale om et usædvanligt stærkt indgreb i en medarbejders ansættelsesmæssige forhold, og retspraksis er derfor særdeles påpasselig med at påse, at samtlige vilkår der skal til for at bortvise en medarbejder er overholdt.
 pag@bergadvokater.dk
 Telefon: 2675 2154


text:
04 Feb 2009 11:46
 21 Jan 2009 10:27
 SKM2009.99.HR
 1. afdeling, 166/2008
 Personlig indkomst + Tonnageskat
 Højesteret fandt, at fartøjet ikke var et dansk skib efter søfolkskattelovens § 5, idet fartøjet ikke opfyldte kravet i samme lovs § 2, nr. 1, om udelukkende at være anvendt som bugser- og bjergningsfartøj eller til erhvervsmæssig transport af godset. Højesteret lagde bl.a. til grund, at fartøjet kun i mindre omfang anvendtes som bjergningsfartøj. Højesteret fandt videre, at bestemmelsen skulle undergives en snæver fortolkning under henvisning til ordlyden efter søfolkskattelovens § 2, nr. 1 ("udelukkende"), og lovforarbejderne.
 Videre lagde Højesteret til grund, at fartøjet ikke anvendtes til formål, som ville kunne omfattes af tonnageskatteloven, hvilket også er et krav efter søfolkskattelovens § 5. Højesteret fandt ikke, at fartøjet var indrettet til at udføre transport af gods på dæk eller i lastrum eller i øvrigt til transport af gods mellem forskellige destinationer, jf. tonnageskattelovens § 6, ud over den flytning af et løftet emne i krankroge på fartøjet til et andet bestemt sted, der var en del af den løfteopgave, som fartøjet varetog. Højesteret fandt videre, at fartøjet måtte anses som en "flydekran" i den forstand udtrykket anvendes i tonnageskattelovens § 8, stk. 2. Højesteret fandt i den forbindelse, at det er uden betydning, at fartøjet var udstyret med maskineri, der kunne anvendes til fremdrift, ligesom det er uden betydning, at der foreligger en bemandingsfastsættelse for det pågældende fartøj. Højesteret lagde i denne forbindelse vægt på lovmotiverne til tonnageskattelovens § 8, stk. 2, der tilsigter en præcisering af reglerne i forhold til EU-retten.
 Søfolksskattelov § 5
 Tonnageskattelov § 8
 Ligningsvejledningen A.B.3.1.1.1
 Den juridiske vejledning 2012-1 afsnit C.A.3.4.6.3 (tidligere LV Almindelig del, afsnit D.B.3.1.1.1)
 Den juridiske vejledning 2012-1 afsnit C.A.3.4.6.5 (tidligere LV Almindelig del, afsnit D.B.3.1.2.1)
 (advokat Henrik Kleis)
 Per Sørensen, Asbjørn Jensen, Lene Pagter Kristensen, Poul Dahl Jensen og Vibeke Rønne
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 11. afdeling den 16. april 2008.
 Appellanten, H1 A/S, har gentaget sin frifindelsespåstand.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 A/S betale 75.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: Registreringsafgift - import - brugte køretøjer - omberegning
 17 Jun 2014 10:48
 12 Jun 2014 10:21
 SKM2014.427.HR
 1. afdeling, 53/2012, 54/2012 og 55/2012
 Værdiansættelse, nypris, handelspris, beregningsmåde, værdiforringelse, EU-retten
 Højesteret tiltrådte, at der var hjemmel i både ordlyden af og forarbejderne til lov nr. 265 af 23. april 2008 til at anvende de af SKAT fulgte principper ved omberegningen af registreringsafgiften af de i sagen omhandlede brugte køretøjer i henhold til lovens § 4, stk. 2, 1. pkt. Ifølge disse principper tages der udgangspunkt i bilens oprindelige nypris inklusive registreringsafgift og bilens handelspris på afgiftsberigtigelsestidspunktet. Herefter beregnes en værdifaldsprocent, som anvendes ens på alle fradrag i eller tillæg til afgiften og den afgiftspligtige værdi. Der foretages en "baglæns" beregning af, hvad afgiftsindholdet er i bilen, og hvad den afgiftspligtige værdi er. SKAT havde fulgt denne fremgangsmåde i 37.000 ekspeditioner af omberegningssager i henhold til loven.
 Højesteret tiltrådte endvidere, at de af SKAT anvendte omberegningsprincipper ikke var i strid med EU-retten (TEUF artikel 110). Herved stadfæstedes landsrettens dom (SKM2012.165.ØLR).
 Registreringsafgiftsloven § 4, stk. 2
 Registreringsafgiftsloven § 4, stk. 7
 TEUF traktaten artikel 110
 Den juridiske vejledning E.A.8.1.5.3.1
 Sag 53/2012
 H1 ved C
 (advokat Brit Elling)
 Sag 54/2012
 Sag 55/2012
 Poul Søgaard, Jytte Scharling, Thomas Rørdam, Poul Dahl Jensen, Harme Schmidt, Lars Hjortnæs og Kurt Rasmussen
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 5. afdeling den 30. januar 2012.
 Påstande mv.
 Appellanterne, H1 ved C og A, har gentaget deres påstande og har subsidiært påstået hjemvisning,
 I overensstemmelse med landsrettens dom har SKAT omberegnet registreringsafgiften for Audi'en i sag 55/2012 på basis af en oprindelig nypris inklusive registreringsafgift på 249.000 kr. Der er herefter ikke spørgsmål om hjemvisning på dette punkt.
 Appellanterne har under forberedelsen af sagerne for Højesteret fremsat anmodning om, at der stilles præjudicielle spørgsmål til EU-Domstolen.
 Den 9. oktober 2012 afsagde Højesteret sålydende kendelse herom:
 Appellanterne, H1 ved C og A, har anmodet om, at EU-Domstolen forelægges følgende spørgsmål:
 1) Må elementer fra tidligere gældende lovgivning indgå i beregningen af residualafgiften, eller skal alene gældende lovgivning indgå ved fastsættelsen af residualafgiften for en bil?
 1a) Hvis svaret er ja - må dette så hindre importen til Danmark af tilsvarende varer fra andre EU-lande uden, at det anses som handelshindring i forhold til EUF-Traktatens art, 110 (tidligere 90 TEF)?
 2) Er en afgiftslovgivning eller en fortolkning af pågældende lovgivning, der i praksis medfører, at en fabriksny bil er betydelig billigere end en identisk brugt bil, der importeres fra et andet EU-land i overensstemmelse med art. 110 i EUF-Traktaten?
 Indstævnte, Skatteministeriet, har protesteret imod, at der forelægges spørgsmål for EU-Domstolen.
 Appellanterne har til støtte for anmodningen om forelæggelse af spørgsmålene navnlig anført, at det følger af praksis fra EU-Domstolen, at den registreringsafgift, der opkræves ved import af en brugt bil ikke må overstige residualafgiften i indenlandske biler. Hvis beregningen af registreringsafgift for en brugt, importeret bil i henhold til lov nr. 265 af 23. april 2008 inddrager den historiske nypris for bilen (handelsprisen inklusiv registreringsafgift for en ny


text:
bil på det tidspunkt, da den brugte bil, der skal afgiftsberigtiges første gang, blev registreret eller taget i brug), så kan dette medføre, at den brugte bil afgiftsbelastes med over det dobbelte i registreringsafgift sammenlignet med, hvad der bliver opkrævet for en fabriksny bil på det tidspunkt, da den brugte, importerede bil afgiftsberigtiges i Danmark. Et beregningselement fra historisk lovgivning får altafgørende betydning for beregningen efter gældende lovgivning, idet der tages udgangspunkt i den høje historiske nypris, som følger af de høje historiske afgifter. Residualafgiften er til enhver tid udelukkende afhængig af gældende afgiftslovgivning, og residualafgiften følger med op og ned afhængig af den aktuelt gældende afgiftslovgivning på importtidspunktet. EU-Domstolen har ikke direkte taget stilling til, hvilken betydning ændringer i nybilsafgifter har for residualafgiften i tilsvarende brugte biler. Sagen er principiel, idet beregningsmetoden er anvendt af SKAT med virkning fra den 25. april 2007 i en lang række tilsvarende sager.
 Skatteministeriet har til støtte for, at der ikke skal ske forelæggelse navnlig anført, at der ikke er tvivl om forståelsen af TEUF art. 110 som fortolket i EU-Domstolens faste praksis i relation til medlemsstaternes lovgivning om registreringsafgift af brugte biler, der indføres fra andre EU-lande. EU-Domstolen har i en række domme fastslået residualafgiftsprincippet. Det følger af EU-Domstolens praksis, at dette princip indebærer, at afgiften på importerede brugte biler ikke må være højere end den residualafgift, der er indeholdt i tilsvarende brugte biler, som allerede er indregistreret i importlandet. Det fremgår af EU-Domstolens praksis, at der ved vurderingen af, om der foreligger en diskriminerende forskelsbehandling af importerede brugte biler, skal foretages en sammenligning med tilsvarende brugte biler i indlandet Det følger af EU-Domstolens afgørelse i de forenede sager C-290/05 og C-333/05 Nádasdi og Nemeth, at en sammenligning efter art. 110 mellem brugte biler, der i sin tid er indregistreret og afgiftsberigtiget som nye i en anden medlemsstat henholdsvis før en ændring af importlandets registreringsafgiftslovgivning og efter ændring af denne lovgivning, ikke er relevant. Såfremt Højesteret måtte beslutte at tage appellanternes forelæggelsesbegæring til følge, kan Skatteministeriet ikke tilslutte sig appellanternes forslag til formulering af de eventuelle spørgsmål.
 På det foreliggende grundlag finder Højesteret, at der i forhold til de indbragte sager ikke er tvivl om forståelsen af TEUF art. 110, som på nuværende tidspunkt nødvendiggør forelæggelse for EU-Domstolen af de foreslåede spørgsmål.
 Det bemærkes herved, at spørgsmålet om, hvorvidt forståelsen af TEUF art. 110 giver anledning til tvivl i forhold til visse af de spørgsmål, som de foreliggende sager måtte rejse, har en meget nær sammenhæng med vurderingen af det danske retsgrundlag og administrationen heraf. Højesteret finder herefter, at endelig stillingtagen til, om der skal ske forelæggelse af spørgsmål for EU-Domstolen, først bør ske i forbindelse med, at sagen hovedforhandles.
 Højesteret tager derfor ikke anmodningen om forelæggelse for EU-Domstolen til følge.
 EU-Domstolen har i dom af 19. december 2013 i sag C-437/12 besvaret to præjudicielle spørgsmål vedrørende foreneligheden med EU-retten af de regler, der gælder i Holland om afgift ved indregistrering af køretøjer (BPM). Af dommen fremgår bl.a. følgende om fortolkningen af


text:
TEUF artikel 110 i relation til afgifter på motorkøretøjer:
 Lignende indenlandske varer
 Indledningsvis bemærkes, at en afgift, som pålægges af en medlemsstat ved indregistrering af motorkøretøjer på statens område med henblik på ibrugtagning, udgør en intern afgift og derfor skal undersøges på grundlag af artikel 110 TEUF (jf i denne retning dom af 7.4.2011, sag C-402/09, Tatu, Sml. I, s. 2711, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
 Hertil bemærkes, at denne artikels stk. 1 forbyder enhver medlemsstat at pålægge varer fra andre medlemsstater interne afgifter, som er højere end de afgifter, der pålægges lignende indenlandske varer.
 Det bemærkes desuden, at de køretøjer, der befinder sig på en medlemsstats marked, er "indenlandske varer" som omhandlet i artikel 110 TEUF (jf. Tatu-dommen, præmis 55).
 Når sådanne varer sættes til salg på denne medlemsstats brugtbilmarked, skal de anses for at være "lignende varer" i forhold til indførte brugte køretøjer, såfremt deres egenskaber og de behov, de tjener til at opfylde, bevirker, at de står i et konkurrencemæssigt forhold til hinanden. Graden af konkurrence mellem to modeller afhænger af det omfang, i hvilket modellerne opfylder forskellige krav, bl.a. med hensyn til pris, størrelse, komfort, ydeevne, brændstofforbrug, levetid og driftssikkerhed. Det køretøj, der udgør referencegrundlaget, skal have kendetegn, der mest svarer til det importerede køretøjs. Dette indebærer, at der skal tages hensyn til model, type og andre kendetegn, såsom fremdriftssystem og udstyr, alder samt kilometerstand, stand i almindelighed eller mærke (jf. bl.a. dom af 19.9.2002, sag C-101/00, Tulliasiamies og Siilin, Sml. I, s. 7487, præmis 75 og 76, og af 20.9.2007, sag C-74/06, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 7585, præmis 29 og 37).
 I denne henseende bemærkes, at de kriterier, der er nævnt i foregående præmis, hverken er opregnet på en udtømmende eller bindende måde. Det er klart, at det køretøj, der udgør referencegrundlaget, kan variere efter de særlige kendetegn ved det indførte køretøj. To køretøjer, der er taget i brug for første gang på den samme dag, er ikke nødvendigvis "lignende", f.eks. på grund af en forskel i slitage. Det tilkommer den nationale ret under hensyntagen til sådanne kendetegn, som er nævnt i foregående præmis, at afgøre, hvilke indenlandske varer der frembyder kendetegn, som mest svarer til det omhandlede indførte køretøjs.
 Det følger heraf, at lignende indenlandske varer, der kan sammenlignes med et brugt køretøj, såsom det i hovedsagen omhandlede, der første gang er taget i brug før den 1. februar 2008, og som blev indført og indregistreret i Nederlandene i 2010, er de køretøjer, der allerede befinder sig på det nederlandske marked, og hvis kendetegn mest svarer til det omhandlede køretøjs.
 BPM ́s forenelighed med artikel 110 TEUF
 Artikel 110 TEUF har til formål at sikre frie varebevægelser mellem medlemsstaterne på normale konkurrencevilkår. Bestemmelsen tilsigter at fjerne enhver form for beskyttelse, der kan følge af anvendelsen af interne afgifter, der indebærer forskelsbehandling af varer med oprindelse i andre medlemsstater (Tatu-dommen, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
 Som anført i denne doms præmis 21, forbyder denne artikels stk. 1 enhver medlemsstat


text:
at pålægge varer fra andre medlemsstater interne afgifter, som er højere end de afgifter, der pålægges lignende indenlandske varer.
 I denne forbindelse bemærkes, at i henhold til fast retspraksis kan et afgiftssystem kun anses for foreneligt med artikel 110 TEUF, hvis det godtgøres, at det er udformet således, at det under alle omstændigheder er udelukket, at der skal svares højere afgifter af importerede varer end af indenlandske varer, og derfor at det under ingen omstændigheder har forskelsbehandlende virkninger (dom af 19.3.2009, sag C-10/08, Kommissionen mod Finland, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
 Domstolen har således allerede fastslået, at på området for beskatning af motorkøretøjer skal denne traktatbestemmelse sikre, at interne afgifter virker fuldstændigt neutralt i forhold til konkurrencen mellem varer, der allerede befinder sig på det indenlandske marked, og indførte varer (dom af 11.12.1990, sag C-47/88, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 4509, præmis 9, og af 29.4.2004, sag C387/01, Weigel, Sml. I, s. 4981, præmis 66).
 Domstolen har desuden præciseret, at fra tidspunktet for betalingen af en indregistreringsafgift i en medlemsstat indgår beløbet for denne afgift i køretøjets værdi. Når et køretøj, der er indregistreret i den omhandlede medlemsstat, således efterfølgende sælges som brugt køretøj i den samme medlemsstat, udgør dets markedsværdi, som indbefatter den resterende del af registreringsafgiften, således en procentdel af køretøjets oprindelige værdi, bestemt ud fra værdiforringelsen af køretøjet (dom af 5.10.2006, forenede sager C-290/05 og C-333/05, Nádasdi og Nemeth, Sml. I, s. 10115, præmis 54).
 Det er derfor i strid med artikel 110 TEUF, når størrelsen af denne afgift på et brugt køretøj hidrørende fra en anden medlemsstat overstiger det residuelle afgiftsbeløb, der indeholdes i værdien af lignende brugte køretøjer, som allerede er indregistreret på det nationale område (dom af 9.3.1995, sag C-345/93, Nunes Tadeu, Sml. I, s. 479, præmis 20, og af 22.21001, sag C-393/98, Games Valente, Sml. I, s. 1327, præmis 23, samt Tulliasiamies og Siilin-dommen, præmis 55).
 Hvis størrelsen af registreringsafgiften på indførte brugte køretøjer overstiger det residuelle afgiftsbeløb, der indeholdes i værdien af lignende brugte køretøjer, som allerede er indregistreret på det nationale marked, risikerer dette at begunstige salg af brugte indenlandske køretøjer til skade for indførslen af lignende brugte køretøjer.
 Artikel 110 TEUF har imidlertid ikke til formål at forhindre en medlemsstat i at indføre nye afgifter eller i at ændre satsen eller afgiftsgrundlaget for eksisterende afgifter (Nadasdi og Nemeth-dommen, præmis 49, og Tatu-dommen, præmis 50).
 Medlemsstaternes beføjelser ved udformningen af nye afgifter eller ændringen af satsen eller afgiftsgrundlaget for allerede eksisterende afgifter er dog ikke ubegrænset. Det i artikel 110 TEUF fastsatte forbud skal finde anvendelse på enhver beskatning, der kan bevirke, at indførsel af varer med oprindelse i andre medlemsstater opgives til fordel for indenlandske varer (jf. i denne retning Tatu-dommen, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
 Medlemsstaterne kan således ikke indføre nye afgifter eller foretage ændringer i de eksisterende afgifter, som har til formål eller til virkning at afskrække fra salg af indførte varer til fordel for salg af lignende varer, der er tilgængelige på


text:
det indenlandske marked og indført dertil, inden disse afgifter eller ændringer er trådt i kraft (jf. i denne retning Tatu-dommen, præmis 53).
 Hvad angår BPM fremgår det af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at denne afgift kun skal opkræves og betales i forbindelse den første indregistrering af et køretøj på nederlandsk område. Den nederlandske lovgivning er blevet ændret flere gange siden 2006. Før den 1. februar 2008 blev nævnte afgift udelukkende beregnet på grundlag af en procentsats af nettokatalogprisen. Fra denne dato omfatter afgiftsgrundlaget desuden et beløb, der afhænger af CO2-udstødningen. I dette afgiftsgrundlag nedsættes den del, som vedrører nettokatalogprisen, trinvist til fordel for den del, som vedrører CO2-udstødningen.
 Som den nederlandske regering og Kommissionen har gjort gældende, fremgår det, trods de foretagne ændringer i BPM's beregningsmetode, at den begivenhed, der udløser denne, dvs. den første indregistrering af en køretøj på nederlandsk område, forbliver den samme, både før og efter den omhandlede ændring. I den foreliggende sag drejer det sig således om den samme afgift som før.
 Selv hvis det antages, at der er tale om en ny afgift, skal det i artikel 110 TEUF fastsatte forbud - som anført i denne doms præmis 24 - finde anvendelse på enhver beskatning i en medlemsstat, der kan bevirke, at indførsel af varer med oprindelse i andre medlemsstater opgives til fordel for lignende indenlandske varer.
 I hovedsagen synes det at fremgå af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at de brugte køretøjer, som blev taget i brug første gang før den 1. februar 2008, men som var blevet indført og indregistreret i Nederlandene i løbet af perioden fra den 1. februar 2008 til den 31. december 2009, på grund af en undtagelse for så vidt angår den del af BPM, der afhænger af CO2-udstødningen, er underlagt en lavere BPM end den, som lignende brugte køretøjer, der er blevet indført og indregistreret efter den 1. januar 2010, er blevet underlagt.
 I dette tilfælde ville der på det nationale marked findes brugte køretøjer, som er "lignende" med det i hovedsagen omhandlede, hvor det residuelle BPM-beløb, som stadig indeholdes i deres værdi, er lavere end det afgiftsbeløb, der er pålagt det omhandlede køretøj
 Hvis det sidstnævnte beløb overstiger det laveste residuelle afgiftsbeløb, der stadig indeholdes i værdien af lignende brugte køretøjer, der allerede er indregistreret på det nationale område, er det ikke godtgjort, at BPM-loven er opbygget således, at den under alle omstændigheder udelukker, at der skal svares højere afgifter af importerede varer end af indenlandske varer, og den har derfor under ingen omstændigheder forskelsbehandlende virkninger.
 Sådanne forskelsbehandlende virkninger kan kun undgås, hvis det er muligt at vælge det laveste residuelle beløb af registreringsafgiften, der stadig indeholdes i værdien af lignende brugte køretøjer, der allerede er indregistreret på det nationale område.
 Det tilkommer den nationale ret at undersøge, om det BPM-beløb, som pålægges et brugt køretøj, såsom det i hovedsagen omhandlede, er højere end det laveste residuelle afgiftsbeløb, der stadig indeholdes i værdien af lignende brugte køretøjer, der allerede er indregistreret på


text:
det nationale område.
 Det følger heraf, at artikel 110 TEUF er til hinder for en afgift som den, der er fastsat i BPM-loven, hvis og for så vidt som dette afgiftsbeløb, der pålægges indførte brugte køretøjer i forbindelse med deres indregistrering i Nederlandene, overstiger det laveste residuelle afgiftsbeløb, som indeholdes i værdien af lignende brugte køretøjer, der allerede er indregistreret i denne samme medlemsstat.
 Ved lov nr. 265 af 23. april 2008 om ændring af bl.a. registreringsafgiftsloven blev der indført nye regler om fastsættelse af registreringsafgift for brugte køretøjer. Efter § 4, stk. 7, i registreringsafgiftsloven skal afgiften for brugte køretøjer nu beregnes på samme måde som for nye køretøjer. De beløb, der indgår ved beregningen af afgiften på et nyt køretøj, skal nedsættes med samme procentdel, som køretøjets værdi inklusive afgift er ændret, sammenholdt med et tilsvarende køretøj, der er afgiftsberigtiget som nyt. Herved blev den hidtil gældende beregning for brugte køretøjer, som var baseret på faste skalaer efter navnlig køretøjets alder, erstattet med en konkret beregning, hvor der tages udgangspunkt i den afgiftsberegning, der gælder for nye køretøjer, men hvor beløbet for hver enkelt beregningskomponent nedsættes med samme procentdel som det konkrete værditab for selve køretøjet. Det fremgår af forarbejderne til 2008-loven, at formålet med lovændringen bl.a. var at sikre, at registreringsafgiftslovens bestemmelser om registreringsafgift af brugte køretøjer er i overensstemmelse med EU-retten, og samtidig på en balanceret måde inddrage afgiftsberegningens mange fradrag for miljø- og trafiksikkerhedsfremmende foranstaltninger.
 Loven, der trådte i kraft den 27. april 2008, indeholdt en overgangsregel for køretøjer med en alder over 1 år, der efter den 24. april 2007 - hvor der ved lov nr. 541 af 6. juni 2007 var sket en nedsættelse af registreringsafgiften for bl.a. brændstoføkonomiske biler - var blevet afgiftsberigtiget efter de hidtil gældende regler. For de køretøjer, der var omfattet af overgangsreglen, kunne registreringsafgiften efter ansøgning omberegnes efter de nye regler i 2008-loven.
 Det første hovedspørgsmål i de foreliggende sager er, om det er i overensstemmelse med 2008-loven, at SKAT ved omberegning af afgiften har taget udgangspunkt i bilernes handelspris som nye inklusive den registreringsafgift, der skulle have været betalt efter de danske afgiftsregler for tilsvarende biler på det tidspunkt, da bilerne blev indregistreret som nye i udlandet.
 Det andet hovedspørgsmål er, om afgiftsberegningerne i givet fald indebærer en overtrædelse af EU-retten (TEUF artikel 110).
 Spørgsmålet om omberegningernes overensstemmelse med 2008-loven
 Omberegning efter overgangsreglen i 2008-lovens § 4, stk. 2, skal foretages med udgangspunkt i registreringsafgiftslovens § 4, stk. 7, som affattet ved 2008-loven. Efter denne bestemmelse skal afgiftsberegningen for brugte biler baseres på en opgørelse af den værdiforringelse, den pågældende bil har været udsat for, efter at den blev indregistreret eller taget i brug som ny. Den brugte bils handelsværdi som ny skal således sammenholdes med dens handelsværdi ved indregistreringen som brugt.
 Efter ordlyden af og forarbejderne til registreringsafgiftslovens § 4, stk. 7, tiltræder Højesteret, at køretøjets handelsværdi som nyt skal fastsættes med udgangspunkt i den handelspris, der ville have været gældende her i landet for tilsvarende


text:
nye køretøjer på det tidspunkt, da det pågældende køretøj blev indregistreret eller ibrugtaget som nyt i udlandet, inklusive den registreringsafgift, der i givet fald skulle have været betalt efter de dagældende danske afgiftsregler. Højesteret tiltræder således, at den beregningsmåde, som SKAT har anvendt i de foreliggende sager, er i overensstemmelse med 2008-lovens regler.
 Spørgsmålet om omberegningernes forenelighed med EU-retten (TEUF artikel 110)
 Efter TEUF artikel 110 må en medlemsstat hverken direkte eller indirekte pålægge varer fra andre medlemsstater interne afgifter af nogen art, som er højere end de afgifter, der direkte eller indirekte pålægges lignende indenlandske varer.
 EU-Domstolen har afsagt en række domme om fortolkningen af artikel 110 i relation til afgifter på biler. Det fremgår af EU-Domstolens praksis, at størrelsen af registreringsafgiften på indførte brugte køretøjer ikke må overstige det residuelle afgiftsbeløb, der indeholdes i værdien af lignende brugte køretøjer, der allerede er indregistreret på det nationale marked.
 Ved bedømmelsen af, om en afgift, der pålægges en bil, der er indregistreret som ny i udlandet forud for den 25. april 2007, og som efter denne dato er indført her i landet, er forenelig med TEUF artikel 110, skal der således foretages en sammenligning med en tilsvarende brugt bil, der blev indregistreret her i landet som ny forud for den 25. april 2007, og det må sikres, at den afgift, der pålægges den indførte brugte bil, ikke er større end den residualafgift, der hviler på en tilsvarende indenlandsk brugt bil.
 Fortolkningen af TEUF artikel 110 må i kraft af EU-Domstolens praksis anses for tilstrækkeligt afklaret med henblik på afgørelsen af de spørgsmål, som er rejst i relation til beregningen af afgift for de tre biler, som de foreliggende sager angår. Afgørelsen beror herefter på den konkrete bedømmelse af, om den registreringsafgift, der er pålagt de tre indførte biler, er større end den residuelle afgift, som er indeholdt i værdien af tilsvarende brugte biler, der allerede er indregistreret her i landet.
 På den baggrund finder Højesteret fortsat ikke grundlag for at forelægge præjudicielle spørgsmål for EU-Domstolen om fortolkningen af TEUF artikel 110.
 Appellanterne har gjort gældende, at beregningen af den registreringsafgift, der skal pålægges de indførte biler, skal ske på en sådan måde, at afgiften ikke bliver større end den afgift, som er indeholdt i værdien af lignende biler, der er indregistreret her i landet som nye efter den 24. april 2007, hvorved brugte biler, der indføres efter denne dato, får fordel af den afgiftsnedsættelse på biler med lavt brændstofforbrug, der skete med virkning fra den 25. april 2007.
 Som anført foran skal det sikres, at den registreringsafgift, som indførte brugte biler pålægges, ikke er større end den residualafgift, som er indeholdt i værdien af en tilsvarende brugt bil her i landet, dvs. en bil af samme årgang, der er blevet indregistreret som ny på samme tidspunkt, som den indførte bil oprindeligt blev indregistreret i udlandet. Det forhold, at afgiftsnedsættelsen pr. 25. april 2007 førte til et prisfald på brugte brændstoføkonomiske biler, der var indregistreret her i landet med den højere


text:
afgift forud for afgiftsnedsættelsen, kan ikke føre til, at sammenligningen skal foretages på anden måde.
 Ved den EU-retlige bedømmelse skal de tre indførte biler i de foreliggende sager, der alle er indregistreret som nye i udlandet forud for den 25. april 2007, således sammenlignes med lignende brugte biler, der er indregistreret her i landet som nye forud for den 25. april 2007, og ikke med biler indregistreret som nye her i landet efter denne dato.
 Hvis sammenligningen skulle foretages som anført af appellanterne, ville det betyde, at indførte brugte biler ville blive belastet med en mindre afgift end den residualafgift, der hviler på en tilsvarende brugt bil her i landet. En sådan afgiftsmæssig forskelsbehandling til skade for indenlandske brugte biler stiller EU-retten ikke krav om. Modstykket hertil er, at der ved en mellemkommende afgiftsforhøjelse heller ikke vil kunne pålægges indførte brugte biler en højere afgift end den, der er indeholdt i en tilsvarende indenlandsk brugt bil.
 Det bemærkes i øvrigt, at omberegningen af registreringsafgiften for de tre biler er sket efter bestemmelsen i registreringsafgiftslovens § 4, stk. 7, som blev indsat i loven i 2008 for at imødekomme den kritik, som Kommissionen i en åbningsskrivelse fra april 2006 havde rejst af de danske regler for beregning af registreringsafgift for indførte brugte biler.
 På den anførte baggrund finder Højesteret, at den skete omberegning af registreringsafgiften for de tre biler ikke er i strid med TEUF artikel 110.
 Landsrettens dom stadfæstes,
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 ved C i sagerne 53/2012 og 55/2012 betale i alt 50.000 kr. til Skatteministeriet, og A skal i sag 54/2012 betale 25.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Elmer Advokater | Første dom fra Højesteret vedrørende handicap - Elmer Advokater
 Højesteret har den 13. juni 2013 afsagt dom i den første sag forelagt Højesteret vedrørende spørgsmålet om handicapbeskyttelsen i forskelsbehandlingsloven.
 Vedrørende retsgrundlaget er det ikke overraskende, at Højesteret læner sig op ad den af EU-Domstolen afsagte dom. Det er Højesteret tvunget til, da den danske lov skal fortolkes i overensstemmelse med det bagvedliggende EU-direktiv.
 Højesteret citerer i dommen de passager fra EU-Domstolens dom, der vedrører definitionen af handicap. I præmisserne fra Højesteret fremhæves det for denne sag centrale, nemlig, at årsagen til en funktionsnedsættelse ikke er afgørende. Det fremhæves således direkte, at både helbredelig og uhelbredelig sygdom kan være årsag til funktionsnedsættelsen, når blot den er af lang varighed.
 Der synes derfor ikke at være tvivl om, at Højesteret anerkender en bred forståelse af handicapbegrebet. Der er heller ikke tvivl om, at Højesteret nu har slået fast, at spørgsmålet om beskyttelse efter forskelsbehandlingsloven skal afgøres i tre uafhængige trin, nemlig
 1. om der er tale om en funktionsnedsættelse omfattet af handicapbegrebet,
 2. hvad der er hensigtsmæssige foranstaltninger fra en arbejdsgiver og
 3. om det er for byrdefuldt.
 Det er vigtigt fortsat at huske, at der skal være et bevis for funktionsnedsættelse. Det bevis kan føres på mange måder. Højesteret har i denne sag valgt at citere direkte fra en speciallægeerklæring. Ved opstart af sager, hvor beskyttelse efter forskelsbehandlingsloven kan være relevant, vil det derfor være anbefalelsesværdigt at sikre lægelige udtalelser, der ikke kun udtaler sig om sygdom og diagnosticering heraf, men også udtaler sig om, i hvilket omfang sygdommen medfører en funktionsnedsættelse.
 Vedrørende godtgørelsesniveauet har det over en lang periode været lønmodtagernes synspunkt, at godtgørelser til handicappede som minimum skulle udmåles i overensstemmelse med de principper, der kan udledes af praksis vedrørende opsigelse af gravide. Handicap er en tilstand, der typisk er længerevarende end graviditet og barsel. Som følge heraf vil det være vanskeligt at forstå, hvis beskyttelsen ikke skulle være mindst lige så god.
 I den konkrete sag var den pågældende ansat i meget kort tid. Højesteret falder tilbage på princippet om en minimumsgodtgørelse på 6 måneder, uanset hvor kort ansættelsesforholdet måtte være. Godtgørelser på 9 og 12 måneder må også forventes ofte at forekomme.
 For personer opsagt i strid med forskelsbehandlingsloven, kan meget vel forekomme væsentlig længere anciennitet end tilfældet er ved opsigelse af gravide. Det bliver spændende at se, hvordan godtgørelsesniveauet kommer til at ligge for personer med meget lang anciennitet.
 Da der nu er en entydig rettesnor for godtgørelsesniveaet vedrørende forskelsbehandlingsloven, må Højesterets dom anses for overordentlig principiel og retningsgivende for hele retsområdet.
 Eventuelle spørgsmål vedrørende handicapområdet kan rettes til advokat Jacob Goldschmidt.


text:
Skat.dk: Ekstraordinær genoptagelse – grov uagtsomhed – betydningen af advokatrådgivningen
 15 Oct 2018 09:17
 Flytning, begrænset, skattepligt, Schweiz, urigtig, ufuldstændig, grundlag, varslingsfrister, overholdt,
 Sagen vedrørte, om der i indkomstårene 2003-2006 var grundlag for ekstraordinær genoptagelse af et ægtepars skatteansættelser efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, jf. stk. 2. Ægteparret havde i 2003 meldt flytning til Schweiz, og de havde i de omhandlede indkomstår selvangivet som begrænsede skattepligtige til Danmark. For byretten og landsretten omhandlede sagen også, om ægteparret var skattepligtige til Danmark. Både byretten og landsretten fastslog, at det var tilfældet. Landsrettens flertal fandt dog, at ægteparret ikke havde handlet groft uagtsomt, og at der derfor ikke var grundlag for ekstraordinær genoptagelse.
 Højesteret stadfæstede herefter - i overensstemmelse med Skatteministeriets påstand - byrettens dom.
 Den Juridiske Vejledning 2019-1, C.F.1.2.3
 Tidligere instans: Landsrettens dom af 25. april 2017, SKM2017.357.ØLR
 Tidlige instans: Byrettens dom af 8. januar 2016, SKM2016.212.BR
 Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse af 8. december 2014, jr.nr. 12-0265716 og 12-0265714
 (v/Kammeradvokaten v/ adv. Bodil Søes Petersen)
 Biintervenient til støtte for A og B: Danmarks Skatteadvokater (v/adv. Michael Amstrup)
 Marianne Højgaard Pedersen, Jon Stokholm, Vibeke Rønne, Jan Schans Christensen og Kristian Korfits Nielsen
 I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Lyngby den 8. januar 2016, SKM2016.212.BR og af Østre Landsrets 18. afdeling den 25. april 2017. (SKM2017.357.ØLR)
 Procesbevillingsnævnet har den 23. november 2017 meddelt begrænset tilladelse til anke til Højesteret, således at tilladelsen alene omfatter spørgsmålet om skattemyndighedernes adgang til at foretage ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelserne for 2003-2006.
 Appellanten, Skatteministeriet, har nedlagt påstand om stadfæstelse af byrettens dom.
 De indstævnte, A og B, har påstået stadfæstelse af landsrettens dom.
 Skatteministeriet har anført navnlig, at det ved landsrettens dom er fastslået, at A og B var fuldt skattepligtige til Danmark i indkomstårene 2003-2006. De havde dermed pligt til at selvangive alle deres indtægter i den nævnte periode. De har været fuldt ud bekendt med de faktiske forhold, som har ført til, at de var fuldt skattepligtige til Danmark. Det forhold, at de oplyste at være fraflyttet og selvangav i overensstemmelse hermed, selv om det i realiteten ikke var tilfældet, er i sig selv tilstrækkeligt til, at de har handlet groft uagtsomt. Det må skærpe kravene til deres agtpågivenhed, at de hverken betalte skat til Danmark eller Schweiz af pensionsudbetalingerne eller af avancen ved salget af aktierne i G5 A/S for 40 mio. kr. At de forud for den anmeldte flytning til Schweiz havde modtaget advokatrådgivning og i den forbindelse fik udarbejdet en redegørelse ændrer ikke ved, at de har handlet groft uagtsomt. Advokatredegørelsen, der er et udkast, er mangelfuld, og de har i øvrigt ikke handlet i overensstemmelse hermed, idet de, som fastslået ved landsrettens dom, bl.a. har benyttet sommerhuset i Danmark i et langt større omfang end beskrevet i advokatredegørelsen. Ægtefællerne har på baggrund af advokatredegørelsen haft særlig anledning til at sikre sig, at de ikke ved at selvangive sig som begrænset skattepligtige for indkomstårene 2003-2006 bevirkede, at deres skatteansættelser blev foretaget på et fejlagtigt grundlag. De har


text:
således under alle omstændigheder handlet groft uagtsomt ved, især henset til at flytningen primært var skattemæssigt begrundet, ikke at have søgt spørgsmålet om deres skattepligt afklaret hos skattemyndighederne. Ægtefællerne må have indset – eller i hvert fald burde de have indset – at de ved deres tilrettelæggelse og handlemåde reelt ikke opgav deres bopæl i Danmark, og de har derfor handlet i hvert fald groft uagtsomt ved alligevel alene at indgive selvangivelser som begrænset skattepligtige for 2003-2006.
 I øvrigt har advokaten ved sin rådgivning på deres vegne groft uagtsomt bevirket, at SKAT har foretaget en ansættelse på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag.
 Varslingsfristen på 6 måneder i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, er overholdt. Der har ikke på noget tidligere tidspunkt, end da SKAT den 31. august 2010 anmodede ægtefællerne om at indsende yderligere materiale, været oplysninger i deres selvangivelser mv., som burde have givet SKAT anledning til at foretage en nærmere undersøgelse af, om de reelt havde opgivet deres skattemæssige bopæl i Danmark på tidspunktet for den anmeldte fraflytning den 12. januar 2003. På dette tidspunkt var det ikke praksis at anse den skattemæssige bopæl for bevaret, alene fordi et sommerhus i medfør af planlovens § 41 kunne anvendes som helårsbolig.
 A og B har anført navnlig, at de ikke har handlet groft uagtsomt, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, ved ikke at have selvangivet deres indtægter i årene 2003-2006. Som anført af landsrettens flertal kan det forhold, at de for årene 2003-2006 indgav selvangivelse som begrænset skattepligtige, uanset de havde bevaret fuld skattepligt til Danmark, ikke i sig selv føre til, at betingelserne for ekstraordinær ansættelse kan anses for opfyldt. Skatteministeriets synspunkt er, at en skatteyder skal anses for at have handlet mindst groft uagtsomt, hvis der ikke er selvangivet i overensstemmelse med de faktiske forhold, og disse forhold var skatteyder bekendt. Synspunktet vil medføre, at enhver positiv fejl fra skatteyderens side må tilregnes skatteyderen som mindst groft uagtsomt. Afgørelsen om, at de er fuldt skattepligtige til Danmark må antages hovedsageligt at være begrundet i, at deres sommerhus lovligt kunne anvendes hele året, jf. planlovens § 41. SKAT havde på baggrund af de oplysninger, som SKAT var i besiddelse af, grundlag for at fastslå, at de reelt havde bopæl i Danmark som følge af praksis vedrørende planlovens § 41. Det forhold, at de og deres rådgivere ved fraflytningen ikke tog højde herfor kan alene anses for simpelt uagtsomt. Det må, som anført af landsrettens flertal, tillægges vægt, at de har forholdt sig i overensstemmelse med advokat KC's rådgivning, som var i overensstemmelse med den tilgængelige skatteretlige praksis på området. Det bestrides, at advokaten har handlet på deres vegne i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5’s forstand. Advokaten har begrænset sig til at udarbejde en redegørelse, og rådgivningen ophørte i november 2002. Advokaten deltog ikke i sagsbehandlingen i forhold til SKAT, herunder opgørelsen af den skattepligtige indkomst og indlevering af selvangivelser.
 Det er efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, en betingelse for, at der kan ske


text:
ekstraordinær ansættelse, at SKATs agterskrivelse er udsendt senest 6 måneder efter, at SKAT kom til kundskab om de forhold, der begrunder de ekstraordinære ansættelser. Hvis SKAT allerede inden for den ordinære frist havde relevante og tilstrækkelige oplysninger, er der ikke grundlag for en ekstraordinær genoptagelse efter § 27, stk. 2. Der blev i forbindelse med indgivelsen af deres selvangivelser om begrænset skattepligt oplyst om deres pensionsudbetalinger, og den fremgangsmåde, som blev anvendt, var aftalt med Y11 Skatteforvaltning. I selvangivelserne blev der også oplyst om ejerskabet af sommerhuset og lejligheden i Y8. Da Landsskatterettens praksis vedrørende planlovens § 41 blev offentliggjort i ligningsvejledningen for 2005, gav det ikke SKAT anledning til at statuere skattepligt i det følgende indkomstår. Det har i hvert fald efter offentliggørelsen af Landsskatterettens kendelse ikke nogen betydning, at SKAT eventuelt ikke har været i besiddelse af visse andre oplysninger, eksempelvis sommerhusets stand, opholdsdage eller bopælsforholdene i Schweiz. Da alle relevante oplysninger vedrørende indkomstårene 2003-2006 var tilgængelige for SKAT inden for de ordinære frister, er betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter § 27, stk. 2, ikke opfyldt.
 Biintervenienten, Danmarks Skatteadvokater, har skriftligt tilsluttet sig, at A og B ikke kan anses for at have handlet groft uagtsomt. Advokaten har ydet dem rådgivning, men har ikke handlet på deres vegne i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5’s forstand.
 For Højesteret angår sagen, om SKAT kan foretage ekstraordinær ansættelse vedrørende indkomstårene 2003-2006, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, og stk. 2, 1. pkt.
 Landsretten har ved den indankede dom endeligt fastslået, at A og B i indkomstårene 2003-2007 ikke havde opgivet deres bopæl i Danmark, og at de i denne periode fortsat reelt var bosiddende her i landet og dermed var fuldt skattepligtige til Danmark, jf. kildeskattelovens § 1, stk. 1, nr. 1. Landsretten har herved foretaget en samlet vurdering af sagens faktiske omstændigheder og har lagt vægt på bl.a., at ægtefællerne efter det anmeldte fraflytningstidspunkt den 12. januar 2003 fortsat ejede sommerhuset i Y7, som i medfør af planlovens § 41 lovligt kunne anvendes til helårsbolig, at der i hele perioden frem til den 1. april 2007 var et betydeligt elforbrug i sommerhuset, som var egnet til helårsbeboelse, at ægtefællerne forud for den 12. januar 2003 havde indgået aftale om køb af en lejlighed i Y8, som de overtog ca. syv uger efter, at de havde meldt flytning til Schweiz, at de i december 2004 købte et hus i Y10 med overtagelse den 1. august 2005, at de i Schweiz var tilmeldt og opholdt sig i en lejlighed, der hidtil havde været benyttet som feriebolig, at deres løbende indtægter i den relevante periode bestod af pensionsudbetalinger fra Danmark, mens B alene havde erhvervsmæssig tilknytning til Danmark, og at to af deres tre børn med familie var bosat i Danmark.
 Der er således efter landsrettens dom ikke grundlag for at antage, som anført af A og B, at afgørelsen om fuld skattepligt hovedsageligt er begrundet i, at ægtefællernes sommerhus lovligt kunne anvendes hele året, jf. planlovens § 41.


text:
Højesteret finder, at A og B ved at have indrettet sig som fastslået af landsretten og ved at have indgivet selvangivelse som begrænset skattepligtige for indkomstårene 2003-2006 groft uagtsomt har bevirket, at SKAT har foretaget ansættelserne for de pågældende skatteår på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. Den omstændighed, at A og B forud for anmeldelsen om fraflytning har søgt rådgivning hos advokat KC, kan ikke føre til, at ægtefællerne ikke anses for at have udvist grov uagtsomhed. Betingelserne i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær ansættelse vedrørende indkomstårene 2003-2006 er således opfyldt.
 Det følger af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., jf. stk. 1, nr. 5, at varslingsfristen på 6 måneder begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor SKAT er kommet til kundskab om, at en skatteansættelse er urigtig eller ufuldstændig, og at dette skyldes groft uagtsomt eller forsætligt forhold hos den skattepligtige eller dennes repræsentant. Som fastslået ved Højesterets dom af 30. august 2018, SKM2018.481.HR (sag 163/2017) må kundskabstidspunktet anses for at være det tidspunkt, hvor SKAT er kommet i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til, at der forelå grundlag for ekstraordinær ansættelse efter § 27, stk. 1, nr. 5. Højesteret finder af de grunde, der er anført af landsrettens mindretal, at varslingsfristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., jf. stk. 1, nr. 5, ikke var overskredet, da SKAT sendte sine agterskrivelser af 22. marts 2011 til A og B.
 Højesteret tager herefter Skatteministeriets påstand om stadfæstelse af byrettens dom til følge.
 A og B skal betale sagsomkostninger for byret, landsret og Højesteret med i alt 1.506.000 kr. Heraf er 1.500.000 kr. til dækning af udgift til advokat og 6.000 kr. til dækning af retsafgift for Højesteret. Der er ved fastsættelsen af udgift til advokat taget hensyn til sagens værdi og karakter samt arbejdets omfang.
 I sagsomkostninger for byret, landsret og Højesteret skal A og B solidarisk betale i alt 1.506.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Thepiratebay.org kommer for Højesteret d. 27. maj 2010 | Denmarkonline.dk - blognyheder om politik
 Hjem » Blogs » FlemmingLeer's blog » Thepiratebay.org kommer for Højesteret d. 27. maj 2010 Info om EUs bøvl med cookies
 Hjem » Blogs » FlemmingLeer's blog » Thepiratebay.org kommer for Højesteret d. 27. maj 2010 Thepiratebay.org kommer for Højesteret d. 27. maj 2010
 I Højesteret argumenterede Telenors advokat, Per Håkon Schmidt, der har støtte fra resten af telebranchen, for, at den danske retssikkerhed, »ville gå af fløjten, hvis teleselskaberne skal overvåge danskernes internetfærden«. Et 'usynkeligt skib' sejler videre i Højesteret og på nettet (Information.dk) (20. maj 2010)
 Pirater skal for højesteret
 Tvindsærloven: Retssikkerhed for alle
 Indgreb mod fildeling afgøres i EU på tirsdag
 Jeg er glad for, at vi har Højesteret udtaler forsvarsadvokat Frank Wenzel
 Udvist mor får sin sag prøvet ved Højesteret


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - nedslag for ekstrafundering - hovedanlæg
 28 Jul 2014 11:40
 03 Apr 2014 13:32
 SKM2014.530.BR
 Retten på Frederiksberg, BS-B-435/2013
 Jordbundsforhold, grundværdinedslag, bæreevne, kloakanlæg, stikledning
 Sagen drejede sig om, hvorvidt skatteyderen var berettiget til henholdsvis et nedslag i grundværdien, jf. vurderingslovens § 13, som følge af dårlige jordbundsforhold, og fradrag i grundværdien, jf. vurderingslovens § 17, for etablering af kloakledninger internt på ejendommen, herunder om der var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering.
 For så vidt angår spørgsmålet om nedslag i grundværdien som følge af jordens beskaffenhed blev der ved sagens behandling ved byretten fremlagt geoteknisk rapport samt afholdt syn og skøn.
 Retten bemærkede, at selvom det af skatteyderen ved retssagens behandling var dokumenteret, at der var et behov for ekstrafundering i grundens sydlige ende, fandt retten, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at udgifterne hertil havde været af en sådan størrelse, set i forhold dels til skatteyderens egen angivelse af grundkøbesummen, dels til den af SKAT ansatte grundværdi, at der var grundlag for at tage skatteyderens påstand om hjemvisning til følge.
 For så vidt angår spørgsmålet om yderligere fradrag for anlæg af kloakledninger fandt retten, at der ikke var tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte den konkrete vurdering, som Landsskatteretten havde foretaget.
 Den juridiske vejledning 2014-1 H.A.3.1
 Sagen er anlagt den 25. februar 2013, og vedrører et spørgsmål om, hvorvidt sagsøgeren, Boligselskabet H1, som ejer af ejendommen ...1, er berettiget til fradrag i grundværdiansættelsen 2002-2006, i medfør af vurderingslovens § 13, som følge af dårlige jordbundsforhold, samt i medfør af dagældende § 17 i samme lov for forbedringer i forbindelse med udgifter til kloakanlæg.
 Sagen er en klage over dele af en kendelse, afsagt af Landsskatteretten den 23. november 2012.
 Dommen er affattet uden fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens § 218a, stk. 2.
 Sagsøgeren har nedlagt sålydende påstande:
 Sagsøgte, Skatteministeriet, tilpligtes at anerkende, at der er dårlige jordbundsforhold på sagsøgers ejendom beliggende ...1 og ...2, ejd.nr. ... , og at der i henhold til vurderingslovens § 13 skal tages hensyn hertil ved grundværdiansættelserne i 2002-2006, der derfor hjemvises til vurderingsmyndighederne til fornyet behandling.
 Sagsøgte, Skatteministeriet, tilpligtes at anerkende, at der på ejendommen beliggende ...1 og ...2, ejd.nr. ... , er kloakledninger, der i medfør af vurderingslovens § 17 berettiger til fradrag i grundværdien i vurderingsårene 2002-2006. Sagen hjemvises til vurderingsmyndighederne til den beløbsmæssige opgørelse af fradraget for kloakforsyningen.
 Under sagen har der været afholdt syn og skøn, om behovet for ekstrafundering på ejendommen ved opførelse af en kælderløs boligbebyggelse i én etage.
 Skønsmanden har afgivet erklæring den 26. september 2013.
 I øvrigt har der ikke været bevisførelse i form af vidnebevis i sagen.
 Sagsøgeren har i påstandsdokumentet gjort følgende gældende:
 De overordnede spørgsmål som Retten skal tage stilling til, er om Landsskatteretten ved dennes skøn over grundværdien i genoptagelsesårene har taget hensyn til grundens beskaffenhed i forhold til det på sagsøgers ejendom konstaterede behov for ekstrafundering, og om de på sagsøgers ejendom etablerede kloakledninger, eller en del af disse, udgør hovedanlæg.
 Den i påstandene nævnte


text:
ejendom er en moderejendom bestående af 2 underejendomme beliggende ...1 og ...2, hvilke fremgår af de som bilag 3 fremlagte luftfotos. Af nedenstående luftfoto fra 1954 ses også, at ejendommen tidligere har været bebygget i ejendommens sydligste hjørne.
 Ejendommen blev overdraget til klager fra Kommunen ved endeligt skøde af 17. juni 1998 med overtagelse den 1. november 1997, fremlagt som bilag 2.
 Bygningerne der i dag er opført på grunden er i henhold til BBR opført i henholdsvis 1958 og 1998.
 Byggeriet i 1998 omfattede nyopførelse af 20 ældreboliger og ombygning af den eksisterende bygning fra 1958. De af sagsøger afholdte udgifter til byggeprojektet fremgår af byggeregnskabet, fremlagt som bilag 4. I forbindelse med byggeriet blev der anlagt ny kloakforsyning på og omkring ejendommen, og foretaget ekstrafundering af grunden.
 Som bilag 6 og 13 er fremlagt ledningskort og oversigtskort afspejlende det på ejendommen etablerede kloakforsyningsanlæg.
 Der er i sagen fremlagt faktura fra G1 A/S vedrørende ekstrafundering (bilag 5), geotekniske boreprofiler (bilag 7), aftaleseddel fra G2 (bilag 9), byggemødereferat (bilag 10), geoteknisk rapport (bilag 11), og geoteknisk notat (bilag 20), som dokumentation for behovet for ekstrafundering på sagsøgers ejendom. Der er i sagen endvidere afholdt skønsforretning. Skønsmanden har i den forbindelse besvaret de mellem parterne aftalte spørgsmål vedrørende behovet for ekstrafundering på ejendommen, som er fremlagt som bilag 21.
 Nedslag for grundens beskaffenhed - retsgrundlaget og anbringender
 Private ejendomsejere skal under visse omstændigheder svare kommunen grundskyld. Grundværdien af en ejendom danner udgangspunktet for beregningen af grundskylden. Det er vurderingsmyndigheden, der vurderer og ansætter grundværdien af en given ejendom i et givent vurderingsår. Denne vurdering er reguleret i Vurderingsloven.
 Udgangspunktet for vurderingsmyndighedernes ansættelse af grundværdien er altså kontantværdien af grunden i handel og vandel i vurderingsåret.
 Under overskriften "Beskaffenhed" fremgår følgende af Den juridiske vejledning 2014-1, H.A.3.1 (og tidligere versioner):
 Der er i sagen fremlagt faktura fra G1 A/S (bilag 5) vedrørende den på ejendommen - i henhold til aftaleseddel - udførte ekstrafundering. Det fremgår af nævnte aftaleseddel vedr. entreprise ydelsesændring fra G2 (bilag 9), som hovedentreprenør, at der er aftalt en merydelse vedrørende ekstrafunderingsarbejde svarende til det fakturerede beløb pga. stor muldjordsopfyldning som omtalt i notat fra geoteknikker. Af det geotekniske notat (bilag 20) fremgår, at der på grunden er ført fundament i dybder af 2,2 meter, og at der i bunden var truffet jordbundsforhold i god overensstemmelse med de i den orienterende jordbundsundersøgelse rapporterede bundforhold.
 Af rapporten over jordbundsundersøgelserne (bilag 11) og de dertilhørende boreprofiler (bilag 7) fremgår, at der er udført 4 boringer på grunden. Højest mulige funderingsniveau for gulve (AFRN) er i 3 ud af de 4 boringer konstateret over normalniveauet på 0,3 meter under eksisterende terræn, og oversiden af bæredygtige lag for fundamenterne (OSBL) er i 2 ud af de 4 boringer konstateret dybere end normalniveauet for fundering på 0,9 meter under terræn.
 Det bemærkes i den forbindelse, at rapporten (bilag 11) kun er baseret på de i den orienterende undersøgelse konstaterede bundforhold, som i modsætning til det geotekniske notat (bilag 20), ikke er sigende for jordbundsforholdene


text:
som konstateret efter påbegyndelse af byggeriet og udgravning af de dele af grunden, der ikke har været genstand for boringer. Til støtte herfor kan henvises til det som bilag 10 fremlagte byggemødereferat, hvoraf fremgår, at der ved udgravning er konstateret meget store muldforekomster i den sydøstlige del af bygningen i afsnit 4.
 På ovenstående baggrund gør sagsøger gældende at have dokumenteret, at det på ingen måde har været muligt at opføre bebyggelse på ejendommen uden behov for ekstrafundering, og at normal anvendelse af ejendommen derfor ikke har været muligt uden ekstrafundering.
 Til videre støtte for dette anbringende kan henvises til skønserklæringen (bilag 21), som er afgivet på baggrund af de foreliggende boringer (bilag 7) og altså uden foretagelse af nye boringer. Skønsmanden bekræfter ved besvarelse af spørgsmål 3 på side 4, resultatet af ovenstående boringer i forhold til funderingsdybderne for både AFRN og OSBL.
 Det fremhæves, at skønsmanden positivt bekræfter behovet for ekstrafundering på ejendommen i spørgsmål 4, og uddyber at sådan kan gennemføres som enten sandpudefundering eller ved konstruktion af en fritbærende gulvkonstruktion. Skønsmanden bekræfter endvidere ved besvarelsen af spørgsmål 6, at der baseret på jordbundsundersøgelserne har været behov for ekstrafundering på sagsøgers ejendom på dybder mellem 0,8-0,9 meter under normal afrømningsdybde. Det bemærkes, at skønsmanden ikke har haft det geotekniske notat, der dokumenterer et afrømningsbehov i dybder ned til 2,2 meter til rådighed, og at skønsmanden ved besvarelse af spørgsmål 7 ikke har set sig i stand til at fastslå, hvilket ekstrafunderingsarbejde, der rent faktisk er blevet udført på ejendommen.
 På den baggrund gør sagsøger gældende, at sagsøgte skal anerkende, at der er dårlige jordbundsforhold på den for nærværende sag relevante ejendom.
 Ved Landsskatterettens skøn over grundværdien er der ikke taget hensyn til jordens beskaffenhed, idet Landsskatteretten ikke anså behovet for ekstrafundering dokumenteret og fordi et eventuelt afrømningsniveau på 20 cm over normalniveau ikke ansås at påvirke grundværdien.
 Det bemærkes, at aftaleseddel fra G2 (bilag 9), byggemødereferat (bilag 10), geoteknisk rapport (bilag 11), og geoteknisk notat (bilag 20) ikke har været fremlagt for Landsskatteretten. Sagsøger gør gældende, at det efter fremlæggelsen af denne dokumentation og skønserklæringen (bilag 21), er uomtvisteligt dokumenteret, at der er et behov for ekstrafundering ved normal anvendelse af sagsøgers ejendom.
 Det følger af vurderingslovens § 13 og den Juridiske Vejledning 2014-1, at der ved grundværdiansættelsen i genoptagelsesårene skal tages hensyn til jordens bæreevne. Det af Landsskatteretten udøvede skøn over grundværdien i genoptagelsesårene tager ikke hensyn hertil. På den baggrund alene gør sagsøger gældende, at Landsskatterettens skøn over grundværdien for sagsøgers ejendom i genoptagelsesårene er foretaget på forkert grundlag, og at skønsudøvelsen derfor skal hjemvises til vurderingsmyndighedens fornyede behandling.
 Sagsøger bestrider endvidere, at hensynet til jordens beskaffenhed ved grundværdiansættelsen kan tilsidesættes med den begrundelse, at omfanget ikke vurderes at påvirke grundværdien. En hvilken som helst køber, ville i valget mellem sagsøgers grund og anden identisk grund uden behov for ekstrafundering aldrig betale det samme for de 2 grunde. Derfor skal der tages hensyn til ekstrafunderingen ved ansættelsen af grundværdien som afspejlende grundens kontantværdi i handel


text:
og vandel, jf. vurderingslovens § 13, jf. § 6. Sagsøger kan til støtte herfor henvise til Landsskatterettens kendelse af 6. november 2012, (Landsskatterettens j. nr. 12-0191573) hvor Landsskatteretten i en sag, hvor der er afholdt udgifter til ekstrafundering i form af afrømning af ca. 20 cm ekstra muld skønnede, at der skulle ansættes et nedslag i grundværdien for denne ekstraafrømning.
 Sagsøger gør gældende, at det er åbenbart logisk, at ringe jordbundsforhold vil påvirke kontantværdien af grund i handel og vandel, og hverken i Landsskatterettens kendelse eller senere er der blevet redegjort for, hvorfor grundværdien ikke er påvirket af jordens beskaffenhed. Det bemærkes i den forbindelse, at det af Landsskatteretten foretagne skøn af grundværdien udgør en afgørelse i forvaltningsretlig henseende, jf. forvaltningsloven § 24, og sagsøger har krav på en begrundelse, inklusiv angivelse af de hovedhensyn, der har været bestemmende for skønsudøvelsen, jf. forvaltningslovens § 24, stk. 1, samt en redegørelse over de faktiske omstændigheder, som er tillagt væsentlig betydning for skønsudøvelsen, jf. forvaltningslovens § 24, stk. 2. Sagsøger gør derfor gældende, at Landsskatterettens begrundelse er mangelfuld, idet den ikke indeholder nærmere redegørelse for på hvilket grundlag grundværdien skønnes ikke at være påvirket af jordens ringe beskaffenhed.
 Desuagtet ovenstående anbringende bemærkes, at det geotekniske notat dokumenterer faktiske fundamentsdybder ned til 2,2 meters dybde på dele af ejendommen. Ligeledes har skønsmanden konstateret afrømningsdybder på 0,8-0,9 meter under normal afrømningsdybde, og bekræftet det dertil forbundne behov for ekstrafundering i form af enten sandpude eller fritbærende gulvkonstruktion.
 Omfanget og behovet for ekstrafundering er altså betydeligt større end det behov Landsskatteretten har lagt til grund, hvorfor Landsskatterettens begrundelse for ikke at tage hensyn til jordens beskaffenhed på den baggrund ligeledes er foretaget på forkert grundlag.
 Sagsøger gør derfor også på den baggrund gældende, at sagsøgte skal anerkende, at der ved ansættelsen af grundværdien af sagsøgers ejendom i genoptagelsesårene skal tages hensyn til jordens beskaffenhed i henhold til vurderingslovens § 13.
 Retten skal tage stilling til om der ved Landsskatterettens skøn over grundværdien i genoptagelsesårene er taget hensyn til de på sagsøgers ejendom konstaterede jordbundsforhold i henhold til vurderingsloven og den juridiske vejledning. I benægtende fald skal sagen hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndighederne, idet skønnet over grundværdien ved de af sagen omfattede vurderinger i så fald vil være foretaget på forkert grundlag, og idet det konstaterede ekstrafunderingsbehov ikke kan afvises at have betydning for dette skøn.
 Dette følger f.eks. af SKM2013.847.ØLR. I denne sag havde skatteyderen nedlagt påstand om, at Skatteministeriet skulle anerkende, at grundværdiansættelsen skulle hjemvises til fornyet skøn hos Vurderingsmyndigheden. Skatteyderen havde ikke påvist, at grundværdien skulle udgøre et bestemt andet beløb, men derimod blot gjort gældende, at ingen af klageinstanserne havde forholdt sig til et bestemt forhold, som skatteyderen mente burde indgå i den skønsmæssige ansættelse af grundværdien, og at skønnet over den ansatte grundværdi derfor hvilede på et fejlagtigt grundlag.
 På denne baggrund udtalte Østre Landsret, at "Da det herefter ikke kan udelukkes, at ansættelsen af grundværdien for As ejendom bygger på et forkert grundlag, tages hans hjemvisningspåstand til følge".
 I


text:
Landsretssagen var der ikke tale om inddragelse af et lovbestemt hensyn, men alene hensynet til en i vurderingsvejledningen nævnt sammenhæng mellem ejendomsværdi og grundværdi. I nærværende sag, hvor det hensyn, der ubestridt er undladt inddraget, ligefrem fremgår af lovens ordlyd, er der så meget desto mere grundlag for at tage sagsøgers påstand til følge.
 Det gøres på denne baggrund gældende, at sagen skal hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndighederne, idet de administrative organer ikke har taget stilling til betydningen af de på grunden konstaterede jordbundsforhold.
 Fradrag for forbedringer - retsgrundlaget og anbringender
 I forlængelse heraf fremgår det af § 18, stk. 1, at:
 Det overordnede formål med §§ 17-18 er, at der skal ske friholdelse af grundforbedringer for beskatning, idet grundværdien, som beskatningsgrundlag, jf. vurderingslovens § 13, er inklusiv forbedringer. Har en grundejer investeret i sin ejendom ved at lave grundforbedrende foranstaltninger, skal den heraf følgende værdistigning i grundværdien altså friholdes fra beskatning og det sker ved, at der godkendes fradrag i grundværdien. Fradraget vil som udgangspunkt svare til selve anlægsudgiften, idet fradraget ikke må overstige de af ejeren anvendte bekostninger. Bestemmelserne er således indført for at fremme sådanne grundforbedringer, hvilket har været formålet med loven siden indførelsen i 1922.
 Hvilke konkrete foranstaltninger og anlægsarbejder, der udgør grundforbedringer fremgår ikke af vurderingsloven. Af vurderingsvejledningen 2002, som er den for nærværende sag gældende version, fremgår det af afsnit C.3, at:
 Bestemmelsen af, hvad der forstås ved grundforbedringer, kan volde vanskeligheder. Det er ikke muligt udtømmende at angive, hvilke foranstaltninger, der omfattes af begrebet. Der skal dog være tale om foranstaltninger af materiel karakter, som har øget den almindelige omsætningsværdi af grunden.
 Det ses, at reglerne er udarbejdet med traditionelle boligkvarterer, hvor der kun er opført en bolig pr. matrikel, for øje, og at fradragsretten knytter sig til sådanne grundværdiforøgende forbedringer udenfor den enkelte parcel, der er bekostet af ejeren, idet forbedringer af selve grunden indenfor skellet knytter sig til bebyggelsen og dermed ejendomsværdien, jf. vurderingslovens § 9, jf. § 5, og ikke grundværdien og den deri indeholdte fradragsmulighed, jf. vurderingslovens § 13, jf. §§ 17-18.
 I praksis har der dog udviklet sig en hovedanlægsbetragtning, som en undtagelse til hovedreglen om, at fradrag gives for forbedringer udenfor grunden. Ifølge hovedanlægsbetragtningen kan der være grundlag for at give fradrag for forbedringer på ejendomme, hvor det vil være naturligt at betragte en del af de på ejendommen værende vej- og forsyningsanlæg, herunder kloak, som hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning. Det fremgår af vurderingsvejledningen, at denne praksis går helt tilbage til 1968.
 Særligt 5 forhold fra denne lovhjemlede praksis om hovedanlægsbetragtningen og vurderingslovens §§ 17-18 bemærkes i relation til de for denne sag relevante spørgsmål:
 Forsyningsanlæg, herunder kloak, udgør en grundværdiforøgende forbedring.
 Et forsyningsanlæg, der er etableret internt på en grund, og som udgør et hovedanlæg, udgør også en grundværdiforøgende forbedring. I nærværende sag skal Retten derfor udelukkende tage stilling til om det på sagsøgers ejendom etablerede kloakanlæg udgør et hovedanlæg. Det bemærkes, at der er enighed om, at