text:
værdinedgang ved tilbageførsel af areal fra byzone til landzone.
 UfR 1996.492 HD: Dødsboet efter ejeren af Ilvedgård fik ikke medhold i sag mod Horsens Kommune med påstand om erstatning på 2.010.000 kr. for værdinedgang ved tilbageførsel af areal fra byzone til landzone.
 UfR 1996.519 HD: Ejeren af landbrugsejendom i Silkeborg fandtes at have fremsat begæring over for kommunen om overtagelse af ejendommen d. 02.01.1991 i henhold til lov om frigørelsesafgift § 8, og overtagelsesdagen skulle derfor være d. 02.01.1991. Købesummen skulle forrentes med 1% over diskontoen i henhold til lov om fremgangsmåden ved ekspropriation § 22, jfr. UfR 1980.202 HD, men dog med procesrente fra sagens anlæg d. 04.07.1991. Påstand om forrentning af refusionssaldoen blev ikke taget til følge.
 UfR 1996.583 ØLD: Farum Kommune fik medhold i, at Tilsynsrådet for Frederiksborg Amt ikke havde haft det fornødne klare grundlag for at annullere en række tilladelser efter planlovens § 40, stk. 2 til helårsbeboelse i sommerhusområdet Trevang.
 UfR 1997.525 HD (TfS 1997.220 HD): Gårdejer P i Lystrup fik pr. 21.11.1990 inddraget 14.850 kvm i byzone. P krævede i 1992 arealet med bygninger overtaget for ejendomsvurderingen på 1.642.000 kr. af Århus Kommune, hvilket kommunen nægtede, da inddragelsen i byzone ikke udløste frigørelsesafgift. Gårdejeren fik i Højesteret (7-2) medhold i, at det ikke var en betingelse for kommunens overtagelsespligt efter lov om frigørelsesafgift § 8, at der var pålignet frigørelsesafgift.
 UfR 1997.756/2 HD: Servitut fra 1887 om forbud mod bebyggelse af grund i Skovshoved ikke bortfaldet som uforenelig med byplan eller som følge af interessebortfald eller passivitet.
 UfR 1997.883/2 HD (FM 1996.112 VLD): T havde gennem Dansk Familieferie udlejet sit sommerhus på Rømø kontinuerligt i 9,5 uger i vinterperioden 1992. Dette kunne ikke anses for kortvarige ferieophold. T idømt bøde på 5.000 kr. for overtrædelse af planlovens § 40, stk. 1. Dissens.
 UfR 1998.759 VLD: Naturklagenævnet havde i 1994 i medfør af planlovens § 35 stadfæstet afslag på ansøgning om restaurering af ejendom i Frøstrup på 70 kvm. A fik ikke medhold i, at naturklagenævnet skulle genoptage sagen til ny realitetsbehandling.
 UfR 1999.1485 HD: Henrik Oehlenschläger, G, ejede en landbrugsejendom, som lå i landzone umiddelbart op til en skov. G opførte 6 lysmaster til belysning af en ridebane. Frederiksborg Amt, A, pålagde G at indsende ansøgning om zonetilladelse og skovbyggeliniedispensation, hvilket G nægtede, idet han henviste til, at der hverken i PL § 35, stk. 1, eller naturbeskyttelseslovens § 17, stk. 1, var hjemmel til det varslede påbud. ØL fandt, at de omhandlede master måtte anses for at ligge inden for bebyggelsesbegrebet, således som dette var fastsat i byggeloven. Herefter og under hensyn til bevarelse af de landskabsmæssige værdier, som såvel planloven som naturbeskyttelsesloven tilsigtede at sikre, fandt ØL, at de omhandlede master måtte anses for omfattet af det forbud mod bebyggelse, der var indeholdt i PL § 35, stk. 1, og naturbeskyttelseslovens § 17, stk. 1. A havde derfor været berettiget til at påbyde lovliggørelsen. HR stadfæstede.
 UfR 1999.1885 VLD: Salg af 10 feriehytter ved Brunsnæs kro, Broager, krævede kommunens tilladelse efter


text:
§ 39 i lov om planlægning.
 UfR 2000.890 HD: Naturklagenævnet havde bestemt, at A ikke havde været berettiget til at ombygge erhvervsbygning i landzone i fredet område på Reersø til fritidsbolig uden zonetilladelse efter planlovens § 35, og at A skulle fjerne bygningen. Der var ikke grundlag for at tilsidesætte nævnets afgørelse.
 UfR 2000.1103 HD: Dansk Cyklist Forbund fik medhold i, at Roskilde Kommunes lokalplan 209 om ny vejforbindelse Østergade - Røde Port ikke var gennemført i overensstemmelse med planlovgivningen og derfor var ugyldig. Der skulle have været udarbejdet VVM-redegørelse. (Vurdering af Virkning på Miljøet).
 UfR 2000.1313 HD: Det Danske Spejderkorps' anvendelse af spejderhytte i Lynge som skovbørnehave var en sådan ændring af anvendelsen, at der krævedes landzonetilladelse efter planlovens § 35, stk. 1. (6-1).
 UfR 2000.1832 HD: Søllerød Kommune havde pålagt Planinvest ApS at fjerne udhus på ejendommen Vedbæk Strandvej 492. Det oprindelige udhus var demonteret i 1996, og i foråret 1997 var der opført et nyt udhus, som måtte anses for en nyopførelse, selv om der i et vist omfang var anvendt materialer fra det gamle. Kommunens påbud havde hjemmel i planlovens § 18 og lokalplanen, og det var ikke ugyldigt.
 UfR 2000.2412 HD: Hirtshals Kommune havde i 1994 meddelt gårdejer i Bindslev tilladelse til opførelse af gyllebeholder. Efter klage fra en nabo bestemte Nordjyllands Amt, at gyllebeholderen skulle fjernes. Naturklagenævnet stadfæstede denne afgørelse. Hirtshals Kommune fik ikke medhold i, at Naturklagenævnets afgørelse var ugyldig.
 UfR 2001.111 HD: Sag mod Naturklagenævnet vedr. lokalplaner i Hørsholm blev afvist, da klagerne havde fået medhold i Naturklagenævnet i april 1994 om at nogle byggetilladelser var ugyldige. Klagerne havde undladt at påklage efterfølgende byggetilladelser fra Hørsholm Kommune.
 UfR 2001.1677 HD: Gorm og Ann Lokdam, der ejer Kokkedal Slot, var af Naturklagenævnet i 1996 blevet pålagt at fjerne svømmehal, da der ikke var søgt eller opnået landzonetilladelse efter planlovens § 35. Naturklagenævnets afgørelse blev stadfæstet.
 UfR 2001.1685 HD: Ejer af ejendom i Thisted begærede i 1996 ejendommen overtaget af kommunen i henhold til planlægningslovens § 48. A fik tilkendt 200 kr. pr kvm i taksationskommissionen og overtaksationskommissionen. VL forhøjede erstatningen med 389..235 kr. Højesteret ophævede forhøjelsen, da det ikke var dokumenteret at handelsværdien var højere. Der var ikke under sagen foretaget syn og skøn.
 UfR 2001.1864 HD: Gorm og Ann Lokdam, der ejede herregården St. Restrup, fik ikke medhold i at Naturklagenævnets afslag på ansøgning efter planlovens § 35 om ændret anvendelse af klubhus til kontor var ugyldig.
 UfR 2001.2312 HD: Deklaration fra 1935 om at der måtte bebygges helt ud til vestskellet, fandtes at være en tilstandsservitut i den forstand, hvori dette udtryk var anvendt i kommuneplanlovens § 18, stk. 1, nr. 16 (nu planlovens § 15, stk. 2, nr. 16). Skelskør Kommune havde derfor haft hjemmel til at ophæve bestemmelsen.
 UfR 2001.2468 HD: Rødekro Kommune havde været berettiget til i 1995 at give tilladelse til opførelse af naturgasfyret kraftvarmeværk i erhvervsområde i Genner uden at tilvejebringe en lokalplan, jfr. planlovens § 13, stk. 2. Tre grundejere fik ikke medhold i de

type: other


text:
rejste erstatningskrav.
 UfR 2002.960 HD: Silkeborg Kommune havde haft hjemmel i planlovens § 12, stk. 3 til at forbyde, at en ejendom i et område udlagt til boligformål blev anvendt til autohandel. (4-1)
 UfR 2002.1325 ØLD: Københavns Amts vedtagelse af regionsplanstillæg om opførelse af yderligere kraftvarmeenhed ved Avedøreværket var ikke ugyldig som følge af overtrædelse af VVM-direktivet eller som følge af inhabilitet.
 UfR 2002.1761/2 HD: H. F. Fleggaard (F) havde anlagt tennisbane på grund i Kollund ud mod Flensborg Fjord. Sønderjyllands Amt A påbød F at fjerne tennisanlægget og bringe dette tilbage til tilstanden, før banen blev anlagt. F indbragte sagen for Naturklagenævnet N, der stadfæstede A's afgørelse. F fik ikke medhold i, at tennisbanen med hegn ikke krævede tilladelse efter planlovens § 35 og dispensation efter naturbeskyttelseslovens § 15, eller i, at der ved A's afgørelse var sket en tilsidesættelse af den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning. Da der heller ikke var sket sagsbehandlingsfejl under behandlingen i N, blev N frifundet.
 UfR 2003.1095 VLD: Skærbæk Kommune havde i 2000 nedlagt forbud mod at Brøns Ferie- og Kursuscenter blev anvendt som asylcenter. Antaget, at betingelserne i planlovens § 14 for nedlæggelse for forbud ikke havde været opfyldt.
 UfR 2003.1150 HKK: Nabo til Fjordskolen i Aabenraa havde - efter forgæves klage til Naturklagenævnet - sagsøgt Aabenraa Kommune og Sønderjyllands Amt med påstand om, at tilbygning var opført i strid med lokalplan, og at der skulle ske fysisk lovliggørelse i form af nedrivning af bygningen.. Antaget, at fristen i planlovens § 62, stk. 1 skulle regnes fra Naturklagenævnets afgørelse, og at sagen derfor var rettidigt anlagt. Antaget, at Aabenraa Kommune og Sønderjyllands Amt var rette sagsøgte.
 UfR 2003.1628 ØLD: Frederiksborg Amts tilladelse til gårdejer til at opføre en gyllebeholder på 3.000 kvm fundet ugyldig, da der ikke var sket partshøring af to naboer. Amtet blev dømt til at sørge for fysisk lovliggørelse.
 UfR 2003.1979 ØLD: Automobilforhandler fik medhold i, at Albertslund Kommunen havde været uberettiget til at afslå ansøgning om tilladelse til at drive benzinudsalg på ejendommen Roskildevej 247. der var klar adgang hertil i lokalplanens tekst, og denne adgang kunne ikke med retsvirkning indskrænkes ved teksten på et kortbilag.
 UfR 2004.1026 HD: 15 borgere i Ballerup fik ikke medhold i, at lokalplan, der ikke var i overensstemmelse med regionsplan, var ugyldig.
 UfR 2004.1513 HD: Køge Kommune havde påbudt ejer at nedrive en carport, der lå mindre end 10 m fra vejmidte. Naturklagenævnet ophævede dette påbud, da carporten havde ligget samme sted i over 20 år. Køge Kommune havde ikke hjemmel til at indbringe Naturklagenævnets afgørelse vedr. planloven for domstolene, hvorfor sagen blev afvist, jfr. RPL § 255 (3-2).
 UfR 2004.1552 HD: Aldumgaard ApS fik Naturklagenævnet dømt til at anerkende, at Juelsminde Kommunes lokalplan om opstilling af vindmøller ikke var ugyldig, selv om der var begået visse fejl. (2-1).
 UfR 2004.1634 VLD: Gårdejer påstod Århus Amt og Naturklagenævnet dømt til at anerkende, at påtænkt svineproduktion ikke var VVM-pligtig. G's begæring om syn og skøn blev afvist, da dette var uforeneligt med hensynene bag hensynene bag


text:
planlovgivningens regler.
 UfR 2004.1849 HD: Horsens Kommune havde ikke hjemmel til i 1999 efter planlovens § 19, stk. 1 at give de dispensationer fra lokalplanen, som var nødvendige for gennemførelsen af Bilka-projekt.
 UfR 2004.2149 HD: Naturklagenævnets afslag på ansøgning om tilladelse til opførelse af 18 m høj antennemast i landsby var ikke ugyldig. Højesteret tog ikke stilling til, om forholdet var omfattet af EMRK artikel 10, stk. 1, men udtalte, at uanset om Naturklagenævnets afslag på tilladelse måtte anses for et indgreb i retten til ytringsfrihed efter artikel 10, stk. 1, var der intet grundlag for at tilsidesætte Naturklagenævnets afgørelse. Højesteret henviste herved bl.a. til landsrettens vurdering af, at ved indgreb i muligheden for at udøve hobbyvirksomhed som radioamatør måtte hensynet til informations- og ytringsfriheden tillægges mindre vægt end ved indgreb over for f.eks. muligheden for at modtage TV. Et afslag legitimeret i landskabelige hensyn var derfor lovligt. Højesteret var endvidere enig med landsretten i, at Naturklagenævnet ikke havde udøvet usaglig forskelsbehandling eller undladt at foretage et individuelt skøn, ligesom afslaget ikke var uproportionalt.
 UfR 2005.51 VLD: Per Buus Christensen fik medhold i, at hus i Farsø på 122 kvm havde status som enfamiliehus, som kunne anvendes hele året.
 UfR 2005.349 HD: Beboerne i 2 områder klagede over støjgener fra Hvalsø Savværk. Områderne var i lokalplanen udlagt til boligområde med åben lav bebyggelse. Klagen angik kategoriseringen af boligområderne i forhold til Miljøstyrelsens vejledning nr. 5/1984 om ekstern støj fra virksomheder. Miljøankenævnet havde i 1990 for det ene af områdernes vedkommende fastslået, at området skulle henregnes til boligområder for åben og lav bebyggelse (område 5 i vejledningen). Miljøstyrelsen traf imidlertid i 1998 under klagesagen som ankeinstans afgørelse om, at der siden ankenævnets afgørelse var sket plan- og anvendelsesmæssige ændringer af området i et sådant omfang, at området fremover i støjmæssig henseende måtte betragtes centerområde (område 3 i vejledningen), og at det andet område måtte kategoriseres som ”blandet bolig- og erhvervsområde”. Det havde den betydning, at beboerne måtte acceptere et højere støjniveau. Beboerne indbragte sagen for domstolene. HR bestemte, at sagen skulle hjemvises til fornyet behandling i Miljøstyrelsen, der skulle lægge til grund ved sagens behandling, at områderne var boligområder for åben og lav bebyggelse (område 5). HR udtalte, at det fremgik af Miljøstyrelsens vejledning nr. 5/1984, at de vejledende grænseværdier for støjbelastningen er afhængige af områdetypen, og at denne normalt bestemmes ud fra den planlagte anvendelse. Områderne var udlagt til boligformål, og områderne anvendtes også udelukkende hertil. I overensstemmelse hermed lagde Miljøankenævnet ved sin afgørelse fra 1990 til grund, at det ene område ved anvendelsen af støjvejledningen skulle henregnes til områdetype ”boligområder for åben og lav boligbebyggelse”. Der var ikke efterfølgende sket nogen ændring i områdets retlige status, ligesom det ikke var godtgjort, at der var sket relevante ændringer vedrørende de faktiske forhold. På den baggrund havde Miljøstyrelsen ikke været berettiget til at foretage en anden kategorisering af området end den, der fremgik af Miljøankenævnets afgørelse. Den omstændighed, at der i det andet område fandtes enkelte ejendomme, som blev anvendt til


text:
erhverv, kunne ikke begrunde, at området ved anvendelse af støjvejledningen skulle henregnes til områdetype 3.
 UfR 2005.1301 HD: Skævinge Kommune havde ved lokalplan hindret en servituthavers adgang til at flytte en vej på et areal, hvor servituthaveren havde bl.a. lergravningsrettigheder. Servituthaver tilkendt erstatning på 112.400 kr. svarende til værdien af det ler, som han var blevet afskåret fra at udnytte.
 UfR 2005.1558 HD: Nordjyllands Amts påbud om at fjerne campingvogn og skur, der uden tilladelse var opstillet i natur- og kystzoneområde i landzone, ikke ulovligt eller usagligt.
 UfR 2005.2191 HD: Helsingør Kommunes vedtagelse i 1980 af lokalplan, hvorefter en grund i Hellebæk blev udlagt til offentlig strandpark, blev tilsidesat som ugyldig, idet kommunen fejlagtigt var gået ud fra, at grunden var omfattet af strandbyggelinien og derfor ikke kunne bebygges. Kommunen var afskåret fra først for Højesteret at påberåbe sig, at søgsmålsfristen var overskredet, og ejeren fandtes heller ikke som følge af passivitet at være afskåret fra at påberåbe sig manglen ved lokalplanen.
 UfR 2005.2527/2 HD: Solrød Kommunes afslag på ansøgning om dispensation fra lokalplans bestemmelse om opførelse af hegn ikke tilsidesat.
 UfR 2005.2885 HD: Baggesvogn Gods A/S og Baggesvogn Skovdistrikt A/S (B) er ejer af henholdsvis hovedgården Baggesvogn og skovdistrikterne omkring herregården. I 1993 blev B fredet. I den forbindelse blev det bl.a. bestemt, at et mindre skovområde ved navn Vorholt Skov skulle henstå som urørt skov. Hirtshals Kommune vedtog i 1998 en lokalplan om opstilling af vindmøller, der medførte, at der blev opstillet 6 vindmøller ca. 200 meter fra Vorholt Skov. Forud for lokalplanens vedtagelse havde Hirtshals Kommune udarbejdet et forslag til lokalplanen, der indeholdt en redegørelse for vindmølleprojektet, herunder om afgrænsning og den påtænkte placering af vindmøllerne. Redegørelsen var bilagt to fotografier af området (visualisering A og B). B påklagede vedtagelsen af lokalplanen til Naturklagenævnet, der i 1999 traf afgørelse om, at lokalplanen stod ved magt. Herefter indbragte B sagen for domstolene med påstand om, at lokalplanen var ugyldig og at der ikke måtte ske retlig lovliggørelse, subsidiært om, at Hirtshals Kommune og Naturklagenævnet skulle betale erstatning til B på 4 mio. kr. Heri fik B ikke medhold. Antaget, at Hirtshals kommunes lokalplan ikke var behæftet med indholdsmangler, og at der heller ikke forelå tilblivelsesmangler, som kunne føre til, at lokalplanen var ugyldig, selvom lokalplanen bl.a. ikke indeholdt nogen redegørelse for de fredningsmæssige interesser i området. Det kunne endvidere ikke antages, at visualiseringerne havde været vildledende. Endvidere fandt Højesteret, at hverken naboretlige grundsætninger eller andre regler kunne begrunde, at det pålagdes Naturklagenævnet eller Hirtshals Kommune at betale erstatning.
 UfR 2006.306 HD: Ifølge en lokalplanbestemmelse måtte et område ”anvendes til ferielejligheder på timeshare-basis”. Furesøen Holding (F) påstod Løkken-Vrå Kommune tilpligtet I) at anerkende, at F havde været berettiget til at sælge en ejerlejlighed i området med henblik på benyttelse som ferielejlighed, og II) at erstatte de tab, som F var påført som følge af kommunens fortolkning af lokalplanen. HR frifandt kommunen. Fristen i planlovens § 62, stk. 1, var ikke til hinder for, at F kunne anlægge sag mod


text:
kommunen, og F havde den fornødne retlige interesse i at få afgjort, om salg af ferielejligheder til enkeltejere var i strid med lokalplanen. HR udtalte, at lokalplanbestemmelsen i overensstemmelse med ordlyden måtte forstås således, at anvendelse til ferielejligheder kun er lovlig, hvis den sker på timeshare-basis. Naturklagenævnet havde fundet det i strid med reglerne om lokalplaner, at kommunen i en lokalplan havde bestemt, at ferielejligheder skulle anvendes på timeshare-basis, idet der ikke i en lokalplan kan fastsættes bestemmelser om ejerforhold. HR udtalte herom: Timeshare vedrørende en bolig er karakteriseret ved, at brugsretten til boligen deles over året af flere rettighedshavere, således at hver af disse har ret til at bruge boligen en bestemt periode af året. De enkelte rettighedshavere kan være direkte eller indirekte medejere af ejendommen eller boligen, men dette behøver ikke at være tilfældet. Lokalplanbestemmelsen indebar således ikke nogen regulering af ejerformen, men derimod et krav om, at brugsretten fordeles over året på flere rettighedshavere, og den angik derfor anvendelsen af lejligheden. Da bestemmelsen desuden måtte anses for planlægningsmæssigt relevant, bl.a. fordi den tilsigter sæsonforlængelse, fandt HR, at den kunne optages i lokalplanen med hjemmel i planlovens § 15, stk. 2, nr. 8.
 UfR 2006.1302 HD: E ansøgte Århus kommune om godkendelse af en matrikulær omdeling mellem 2 ejendomme. Ved omdelingen ønskedes et nettoareal på ca. 69 m2 overført fra en bebygget grund til en ubebygget grund. Efter omdelingen ville den bebyggede grund være på ca. 1539 m2, mens den ubebyggede grund ville blive ca. 550 m2. Baggrunden for ansøgningen var, at E ønskede at opføre en bolig på den ubebyggede grund. Ejendommene var omfattet af en byplanvedtægt fra 1967 og en lokalplan fra 1985. Af byplanvedtægten fremgik, at ”ingen grund må udstykkes med en mindre størrelse end 700 m2”, mens det af lokalplanen fremgik, at ”ingen grund må udstykkes med en mindre grundstørrelse end 700 m2”. Kommunen afslog ansøgningen med den begrundelse, at det ansøgte forudsatte en dispensation, og at kommunen ikke ønskede at meddele en sådan dispensation. Afgørelsen blev påklaget til Naturklagenævnet, der ikke gav E medhold i klagen. E hævdede bl.a., at der ikke i byplanvedtægten eller lokalplanen var hjemmel til at nægte arealoverførsel, da byplanvedtægten og lokalplanen alene indeholder forbud mod udstykning. Både den tidligere og nuværende udstykningslov indeholdt en klar adskillelse af begreberne udstykning og andre matrikulære ændringer, og udstykningsbegrebet i byplanvedtægten og lokalplanen skulle fortolkes således, at bestemmelsen kun omfattede udstykning i den udstrækning, hvor et areal fraskilles en samlet fast ejendom og herefter udgør en ny fast ejendom. Det blev endvidere gjort gældende, at bestemmelsen ikke tog sigte på at forhindre, at en allerede udstykket grund på mindre end 700 m2 ved en omdeling blev udvidet, så grundens størrelse kom nærmere 700 m2. HR fastslog, at begrebet ”udstykning” i byplanvedtægten og lokalplanen måtte fortolkes i overensstemmelse med den forståelse af udstykningsbegrebet, der var gældende på tidspunktet for planernes tilvejebringelse. Det måtte antages, at begrebet – ud over at betegne en egentlig udstykning – var blevet anvendt som et overbegreb for forskellige


text:
matrikulære ændringer, herunder omdelinger, og at det også i daglig tale var anvendt i en anden betydning. Der var derfor ikke efter en almindelig sproglig forståelse af bestemmelserne grundlag for at antage, at reguleringen alene omfattede udstykning i snæver forstand. Også under hensynet til formålet med planbestemmelserne fandt Højesteret, at en omdeling var omfattet af udstykningsbegrebet i de nævnte bestemmelser. Den ønskede omdeling forudsatte dispensation i medfør af planlovens § 19.
 UfR 2006.2240 HD: I januar 1999 købte A en ejendom i et område, der i lokalplanen var udlagt til boligformål med mulighed for at give dispensation til mindre forsyningsvirksomheder og værkstedsvirksomheder. A, der drev restaurant i ejendommens stueetage, udlejede i februar 1999 kælderen til et interessentskab, der drev prostitution. Helsingør Kommune, K, meddelte i november 1999, at prostitutionsvirksomheden skulle ophøre eller lovliggøres ved, om muligt, en dispensation fra lokalplanen. A ansøgte herefter om dispensation, men fik afslag. Naturklagenævnet, N, stadfæstede afgørelsen. ØL fandt, prostitutionsvirksomheden ikke kunne karakteriseres som ”boligformål”, hvorfor dennes virksomhed derfor var i strid med lokalplanen. ØL udtalte desuden, at efter planlovens § 20 var høring af de omkringboende kun påkrævet for det tilfælde, at dispensation fra lokalplanen meddeles, hvorfor K ikke havde pligt til at foretage høring, forinden den traf sin afgørelse. ØL fandt, at K i sin afgørelse havde anført, hvilke hovedhensyn der var lagt vægt på ved afgørelsen, hvorfor der ikke var grundlag for at fastslå, at K’s afgørelse var utilstrækkeligt begrundet. Da ØL ikke havde grundlag for at fastslå, at Naturklagenævnet havde foretaget en mangelfuld prøvelse af K’s afgørelse, blev N frifundet. HR stadfæstede.
 UfR 2006.3004 HD: Naturklagenævnet traf i forbindelse med A’s genopførelse af et fiskerhus, der lå i landzonen og inden for strandbeskyttelses- og skovbyggelinjen, afgørelse om, at der kunne meddeles lovliggørende landzonetilladelse og dispensation fra strandbeskyttelses- og skovbyggelinjen til bibeholdelse af huset. Tilladelsen blev bl.a. meddelt på vilkår om, at nogle lyskasser, som A tidligere havde etableret under såvel huset som det oprindelige fundament, skulle udfyldes, således at haven førtes i niveau med terrassen i hele dennes længde. A gjorde heroverfor gældende, at afgørelsen f.s.v.a. lyskasserne var urigtig, og at denne gav et urimeligt og usagligt resultat. Lyskasserne krænkede ikke de formål, som naturbeskyttelsesloven og proportionalitetshensyn tilsigtede at beskytte. Naturklagenævnet havde ikke foretaget den nødvendige afvejning af modstående hensyn, herunder værdispildsbetragtninger og proportionalitetshensyn, og havde inddraget andet ens saglige og lovlige kriterier. HR stadfæstede ØL’s afgørelse og fastslog, at Naturklagenævnets afgørelse var lovlig, samt at der ikke ar grundlag for at tilsidesætte det af Naturklagenævnet udøvede skøn.
 UfR 2007.711 HD: Nils Oluf Ehrenskjöld, E, havde i maj 2000 fremsendt et brev uden bilag til Kolding Kommune, K, hvori han søgte om byggetilladelse vedrørende en ejendom. E ville sælge ejendommen til en supermarkedskæde, og det ville kræve særskilt tilladelse at drive dagligvareforretning i ejendommen. K valgte at nedlægge et forbud i medfør planlovens § 14 på ejendommen uden forudgående høring. Afgørelsen blev indbragt for Naturklagenævnet, N, som ophævede afgørelsen. K tog N’s afgørelse til efterretning, hvilket blev meddelt i et brev


text:
til E i august 2000. Herefter ansøgte E igen om byggetilladelse. K besluttede – efter at E var blevet hørt – at nedlægge et forbud i medfør af planlovens § 14 på ejendommen med henblik på at lave lokalplan for området. I § 14-forbuddet var kommunens brev fra august 2000 omtalt, idet E havde anført, at brevet havde givet ham en berettiget forventning om, at byggetilladelse ville blive udstedt. Det afviste K i § 14-forbuddet. Forbuddet blev nedlagt i december 2000. Afgørelsen blev truffet i medfør af planloven, og såfremt afgørelsen skulle prøves ved domstolene, skulle sagen anlægges inden 6 måneder. Søgsmålsfristen udløb i juni 2001. E anlagde erstatningssag mod K i november 2005. E anførte bl.a., at K’s brev fra august 2000 havde givet ham en berettiget forventning om, at byggetilladelse ville blive meddelt, og at K alene havde truffet afgørelse efter planloven og ikke efter byggeloven, hvorfor der ikke var nogen søgsmålsfrist, der skulle overholdes. HR stadfæstede VL’s afvisningsdom, idet K ved nedlæggelsen af § 14-forbuddet havde gjort op med byggesagsbehandlingen både i relation til planloven og byggeloven. Da § 14-forbuddet indeholdt en vurdering af rækkevidden af brevet fra august 2000, forudsatte E’s erstatningspåstand en stillingtagen til § 14-forbuddet, og sagen var derfor omfattet af fristen i planlovens § 62. Da søgsmål ikke var anlagt inden for 6 måneder, blev sagen afvist.
 UfR 2007.349 HD: I januar - april 2001 sendte Roskilde kommune, K, et foreløbigt vedtaget forslag til en ny kommuneplan i offentlig høring. En endelig lokalplan blev vedtaget i juni 2001, og denne tillod opførelse af et parkeringshus i centrum af byen. Lokalplanen viste sig at være i strid med både den gældende samt den foreløbigt vedtagne nye kommuneplan. K vedtog samtidig med lokalplanen et tillæg til den nye kommuneplan, med hvilken der åbnedes mulighed for opførelse af et parkeringshus. I oktober 2001 blev den nye kommuneplan endeligt vedtaget. Naboerne til parkeringshuset klagede over lokalplanen, men klagen blev ikke taget til følge af Naturklagenævnet, N. Herefter anlagde naboerne sag og påstod, dels lokalplanen ugyldig da den på vedtagelsestidspunktet var i strid med den eksisterende kommuneplan, dels at K ved gennemførelsen af lokalplanen havde varetaget usaglige hensyn. HR udtalte, at det fremgik af forslaget til lokalplanen for parkeringshuset, at det ligesom det samtidig behandlede forslag til kommuneplantillæg forudsatte endelig vedtagelse af den nye kommuneplan, der var foreløbigt vedtaget og offentliggjort forud for den foreløbige vedtagelse og offentliggørelse af lokalplanforslaget. HR fastslog, at det var en mangel ved den endelige vedtagelse af lokalplanforslaget og forslaget til kommuneplantillæg , at denne forudsætning ikke blev anført som en udtrykkelig betingelse, jf. planlovens § 27, stk. 2, idet den nye kommuneplan på dette tidspunkt ikke var endeligt vedtaget. Denne mangel måtte imidlertid anses for at have været uden væsentlig betydning for planprocessen og -indholdet, og forudsætningen måtte i henseende til lokalplanens og kommuneplantillæggets retsvirkninger sidestilles med en betingelse. Der var herefter ikke grundlag for at ophæve lokalplanen og kommuneplantillægget som ugyldige, som følge af at den hidtidige kommuneplan og den nye


text:
kommuneplan var gældende ved den endelige vedtagelse af lokalplanen og kommuneplantillægget. Der var heller ikke grundlag for med henvisning til dette forhold at hjemvise klagen til realitetsbehandling hos N.
 UfR 2007.2012 ØLD: Et ægtepar, E, var ejere af en ejendom, der var beliggende ca. 100 m. fra en motorvej. I 1989 blev det område, hvori ejendommen var beliggende, ifølge Roskilde Kommune, K's, lokalplan udlagt som konsekvensområde for et påtænkt kraftvarmeværk. Det blev dog aldrig blev realiseret. I 2001 begyndte E, at drive mindre virksomhed med reparation og salg af trailere mv. Ifølge en ny lokalplan i 2002 blev ejendommen udlagt til beplantnings- og stiareal, hvilket medførte, at boligen på ejendommen skulle nedlægges. Den eksisterende lovlige anvendelse af ejendommen kunne dog fortsætte som hidtil. E anmodede herefter K om at overtage ejendommen i medfør af planlovens § 48, hvilket K afslog. Sagen blev indbragt for taksationskommissionen og derefter overtaksationskommissionen, hvis flertal fandt, at lokalplanen reelt gjorde det umuligt for E at sælge ejendommen, hvilket udgjorde en sådan indskrænkning af E's rådighed over ejendommen, at denne ikke kunne udnyttes på en økonomisk rimelig måde. K fandtes derfor forpligtet til at overtage ejendommen. Selvom det måtte lægges til grund, at E som følge af lokalplanen ikke kunne få den samme pris for ejendommen i forhold til den pris, der kunne opnås, hvis lokalplanen ikke eksisterede, fandtes dette ikke at indebære, at ejendommen ikke kunne udnyttes på en økonomisk rimelig måde jf. planlovens § 48, stk. 3. Under hensyn hertil, og da K ikke havde afgivet en bindende tilkendegivelse over for E om at ville overtage ejendommen efter anmodning, inden lokalplanen blev realiseret, tog ØL K's påstand til følge.
 UfR 2007.2370 HD: Sagen drejede sig om hvorvidt en vekselbutik på Strøget i København kunne anses for at være ”publikumsorienterende serviceerhverv”, hvilket ifølge lokalplanen var en betingelse for dens lovlighed. HR ophævede Naturklagenævnets afgørelse og udtalte, at den ansøgte vekselbutik var omfattet af begrebet ”publikumsorienterede serviceerhverv”. Virksomheden var ikke et liberalt erhverv i traditionel forstand, og HR fandt, at den heller ikke havde en sådan lighed med pengeinstitutvirksomhed mv., at den i øvrigt kunne anses for omfattet af et forbud herom i lokalplanen. Virksomheden var herefter ikke i strid med lokalplanen og kunne således udøves i lokalerne uden dispensation. (3-2)
 UfR 2007.2404 HD: Foreningen ”Retten til Liv” havde i 1999 offentliggjort en skitse til etablering af en abortmindelund på en grund, som ejedes af Arne Munk, A. I 2000 vedtog Ringkøbing Kommune, K, en lokalplan, der bl.a. begrænsede anvendelsen af ejendommene i det pågældende område til bolig- og erhvervsformål. I august 2002 påbød K A at fjerne en 2,5 m høj obelisk og et 9 x 9 m stort ”Danmarkskort” med søjler, der angav antallet af aborter foretaget i de enkelte amter. Efter K’s opfattelse var der tale om genstande, der tjente til – i strid med lokalplanen – at realisere Abortmindelunden. Naturklagenævnet, N, stadfæstede afgørelsen. For HR anførte A, at obelisken og Danmarkskortet var mindre indretninger, som ikke stred mod lokalplanen. A gjorde endvidere


text:
gældende, at K’s afgørelse var baseret på usaglige hensyn. HR fandt, at K skulle frifindes, allerede fordi der alene skulle have været lagt sag an mod N (5-2). HR fandt endvidere, at obelisken og Danmarkskortet havde realiseret det samlede projekt for en abortmindelund, der – fordi den optrådte som et offentligt anlæg – var i strid med lokalplanen. Da endvidere hverken det forvaltningsretlige proportionalitetsprincip eller andre forvaltningsretlige grundsætninger var blevet tilsidesat, blev N frifundet.
 UfR 2007.2593 HD: Naturklagenævnet, N, meddelte i august 2003 Erik Christensen afslag på landzonetilladelse til at anvende hele tageetagen over sin bolig som driftsareal til brug for landsbrugsdriften på ejendommen. HR fandt, at indretning af arealet på ca. 140 m2 i stuehusets tagetage til opbevaringsrum for landbrugsmaterialer krævede landzonetilladelse, og HR fandt ikke grundlag for at tilsidesætte N’s afgørelse om ikke at meddele landzonetilladelse til den nævnte indretning.
 UfR 2007.2949 VLD: T1 og T2, som var gift, var fundet skyldig i overtrædelse af PL § 35, stk. 1. De tiltalte havde som hhv. ejer og bruger af en ejendom opført en pavillionbygning, som de brugte til beboelse, samt tillige senere opstillet en skurvogn, som de brugte til opbevaring. Begge disse var opstillet uden tilladelse fra Århus Kommune, K. T1 var tiltalt for at have undladt at efterkomme flere påbud om fjernelse af pavillionbygningen og bebyggelse. T2 var tiltalt for at undlade at efterkomme K’s påbud om fjernelse af bebyggelsen på ejendommen. VL udtalte bl.a., at det fremgår af PL § 63, at det påhviler den til enhver tid værende ejer af en ejendom at berigtige et ulovligt forhold. Består forholdet i en ulovlig brug af ejendommen, påhviler pligten tillige brugeren. K’s påbud af 09.01.2006 var imidlertid ikke formuleret som et påbud om at ophøre med en ulovlig brug af ejendommen til beboelse, men derimod som et påbud om at fjerne bebyggelsen. Det måtte lægges til grund, at bebyggelsen og ejendommen i øvrigt var ejet af T1. T2 kunne efter PL § 63 ikke som bruger påbydes at fjerne bebyggelsen, og han frifandtes derfor for tiltalen for at have undladt at efterkomme påbuddet, ligesom han frifandtes for en påstand om tvangsbøder. T1 blev fundet skyldig og blev idømt en bøde på 10.000 kr., jf. PL § 64, stk. 1, nr. 2, jf. § 35, stk. 1, samt § 64, stk. 1, nr. 4. T1 blev desuden tilpligtet under tvang af fortløbende bøder på 500 kr. ugentligt, jf. RPL § 997, stk. 3, at lovliggøre forholdene på ejendommen ved at fjerne pavillonbygningen og skurvognen. T2 blev idømt en bøde på 5.000 kr.
 UfR 2008.129/2 HD: Invidan ApS, I, fik i marts 2000 landzonetilladelse til opførelse af beboelse på 330 m2 og driftsbygninger på i alt 2.578 m2, herunder en ridehal på 20 x 40 m. D. 15.01.2001 søgte I Hørsholm Kommune om tilladelse til dels en tilbygning til ridehallen på 631 m2, således at ridehallen blev forlænget til 20 x 60 m, dels opførelse af en fritliggende varmecentral på 238 m2. Naturklagenævnet, N, traf d. 18.09.2001 afgørelse om,


text:
at forlængelsen af ridehallen og opførelsen af varmecentralen krævede landzonetilladelse og gav samtidig afslag herpå. N afslog d. 19.11.2001 og d. 08.05.2002 at genoptage sagen. N traf endvidere afgørelse d. 09.02.2004 om, at en af Hørsholm Kommune udarbejdet lokalplan, der tilsigtede at lovliggøre forlængelsen af ridehallen og opførelsen af varmecentralen, ikke var gyldig. I påstod, at N’s afgørelse af 18.09.2001, som blev fastholdt ved de efterfølgende afgørelser af 19.11.2001 og 08.05.2002, var ugyldig, at afgørelsen af 09.02.2004 var ugyldig, og at I havde krav på at foretage udvidelse af ridehallen og/eller opførelse af varmecentral som beskrevet i den af Hørsholm Kommune udarbejdede lokalplan, eller at sagen skulle hjemvises til fornyet behandling i N. Til støtte herfor anførte I bl.a., at landzonetilladelse slet ikke var nødvendig til udvidelse af ridehallen og opførelse af varmecentralen, da bygningerne var erhvervsmæssigt nødvendige, at N havde inddraget ulovlige hensyn, at lokalplanen var lovligt vedtaget, og at I havde en berettiget forventning om, at bygningerne måtte opføres. N nedlagde påstand om frifindelse. HR fastslog, at drift af et stutteri opfyldte kravene til anvendelsen af en landbrugsejendom. På baggrund af det i sagen fremlagte, var det ikke godtgjort, at N ikke ved sin afgørelse af, om bygningerne havde været erhvervsmæssigt nødvendige for ejendommens drift og dermed fritaget for kravet om landzonetilladelse, havde foretaget en konkret vurdering eller havde lagt vægt på uvedkommende hensyn. Der var endvidere ikke i sagen fremkommet noget, der kan give grundlag for at tilsidesætte N’s afgørelse om ikke at meddele landzonetilladelse. N’s vurdering af, at den af kommunen udarbejdede lokalplan alene havde til formål at lovliggøre I’s byggeri, blev herefter tiltrådt. Kommunen var som underordnet planmyndighed forpligtet til at respektere N’s afgørelser og kunne ikke tilsidesætte dem gennem vedtagelsen af den foreliggende lokalplan. Herefter, og idet I henset til sagsforløbet ikke kunne antages at have fået en berettiget forventning om, at det anmeldte byggeri ville være blevet godkendt, frifandtes N.
 UfR 2008.1766 ØLD: Uffe Lapain, A, fik af Korsør kommune, K, tilladelse, med vilkår af byggeteknisk karakter, til helårsbeboelse i et sommerhus, der var beliggende i landzone og kystnærhedszone. Denne tilladelse blev givet, fordi Retten i Korsør havde tilpligtet K at give tilladelsen. Tilladelsen blev påklaget til Naturklagenævnet, N, som stadfæstede K's afgørelse, med den ændring, at tilladelsen var personlig for A, og derfor ville falde væk, hvis A solgte ejendommen. A mente, at det kun var K der kunne stille vilkår for tilladelsen og anlagde derfor sag mod N. ØL udtalte, at det forhold, at K's tilladelse var meddelt som følge af en sag anlagt af A mod K, ikke begrænsede N's adgang til, som rekursinstans, at behandle klagen over K's afgørelse, og dommen over K var ikke bindende for N ved afgørelse af klagesagen, herunder ved fastsættelse af vilkår for tilladelsen. Tilladelsen var meddelt ud fra hensynet til A, og da der som udgangspunkt burde være blevet meddelt afslag, fandt ØL, at N gyldigt havde kunnet gøre tilladelsen personlig som sket, således at tilladelsen bortfaldt ved ejerskifte.
 UfR 2008.2523 HD: Realkredit


text:
Danmarks A/S, R, overtog på tvangsauktion Tinglev Svømmebad i Tinglev kommune, nu Aabenraa kommune, K. K ønskede at overtage svømmehallen, men parterne kunne ikke finde en tilfredsstillende pris. Herefter vedtog K en lokalplan, som sikrede at svømmehallen ikke blev revet ned, og på R's anmodning overtog K svømmehallen, jf. PL § 48 og PL § 49. Erstatningen til R blev af Overtaksationskommissionen, O, fastsat til 2,8 mio. kr., jf. PL § 50, jf. offentlig vejlov § 51, stk. 1. R anlagde herefter sag an med påstand om yderligere erstatning på 4,2 mio. kr., hvorimod K påstod frifindelse, og påstod det betalte beløb på 2,8 mio. kr. betalt tilbage. VL frifandt K (2-1) og tilpligtede R at betale det modtagne beløb tilbage. HR fandt, at svømmehallen repræsenterede en økonomisk værdi, som R kunne kræve erstattet. Herefter udtalte HR, at O konkret havde vurderet, at svømmehallens værdi udgjorde 2,8 mio. kr. Ingen af parterne havde sandsynliggjort, at dette beløb ikke svarede til svømmehallens værdi. Herved bemærkedes det, at der efter anlæggets særlige karakter ikke kunne tages udgangspunkt i driftsøkonomiske betragtninger eller i genanskaffelsesværdien. Der var herefter ikke grundlag for at tilsidesætte O's erstatningsfastsættelse. Som følge heraf frifandt HR K for R's påstand om betaling af yderligere 4,2 mio. kr. og R for K's påstand om tilbagebetaling af 2,8 mio. kr.
 UfR 2008.2793 HD: I et område i Ålsgårde i Nordsjælland kunne der ifølge lokalplanen opføres bebyggelse i max. en etage med udnyttet tagetage, og tagene skulle udføres som saddeltag med en taghældning på 30-50 grader. Helsingør Kommune, H, gav en grundejer tilladelse til at opføre et hus i en og to etager med fladt tag og gav dermed dispensation fra lokalplanens bestemmelser om etageantal og tagudformning. Naboerne og genboerne til grunden, hvor huset skulle opføres, var blevet orienteret om dispensationsansøgningen, mens A, der boede skråt over for grunden, og hvis udsigt til Kattegat ville blive berørt af byggeriet, ikke var blevet orienteret. A klagede til Naturklagenævnet, N, over dispensationen og over, at de ikke var blevet orienteret om ansøgningen, inden H gav dispensationen, men de fik ikke medhold i klagen. Herefter anlagde A sag mod N med påstand om, at N's afgørelse var ugyldig, og at A burde have været orienteret om grundejerens dispensationsansøgning. N påstod frifindelse. ØL udtalte, at det ud fra lokalplanen ikke var klart, hvilken særlig udformning af området der ønskedes bevaret, eller hvilke bestemmelser som skulle være en del af planens principper. Områdets faktiske karakter gav heller ikke grundlag for at fastslå, hvilken særlig udformning som ønskedes fastholdt. Der var ikke grundlag for at anse bestemmelserne om etageantal og tagudformning for en del af planens principper, som der ikke kunne dispenseres fra. H havde derfor haft hjemmel til at meddele dispensationen. Der var heller ikke grundlag for at tilsidesætte H's skøn, hvorefter forudgående orientering af A var undladt. ØL frifandt derfor N. HR tiltrådte ØL's begrundelse og stadfæstede frifindelsen af N.
 UfR 2009.188 HD: A drev Skovshoved Hotel og ejede ejendommen, hvorfra hotellet blev drevet. I april 2002


text:
ansøgte han Gentofte kommune, K, om forhåndsgodkendelse til at ombygge hotellet til ejerlejligheder. K nedlagde forbud mod det ansøgte i medfør af PL § 14 med henblik på at udarbejde en bevarende lokalplan for hotellet. I marts 2003 vedtog K lokalplan 226. A indbragte vedtagelsen af lokalplan 226 for Naturklagenævnet, som ikke fandt grundlag for at ophæve lokalplanen som ugyldig. A solgte ejendommen, og hotellet blev drevet videre af andre. For HR vedrørte sagen, om vedtagelsen af § 14-forbuddet og lokalplan 226 var et ekspropriativt indgreb, der medførte erstatningspligt. HR udtalte bl.a., at det ved lokalplan 226 blev bestemt, at hotelejendommen kun måtte anvendes til krostue, hotel-, kursus- og restaurationsvirksomhed og lignende beslægtede erhverv, og at en sådan lokalplanbestemmelse var en erstatningsfri regulering, medmindre der forelå ganske særlige omstændigheder, således at reguleringen fik karakter af ekspropriation. Ejendommen havde både før og efter vedtagelsen af lokalplan 226 været anvendt til hotel m.v., og det var ikke godtgjort, at ejendommen ikke fortsat kunne anvendes økonomisk forsvarligt indenfor rammerne af lokalplanen. HR fandt på den baggrund ikke, at der forelå sådanne ganske særlige omstændigheder, at reguleringen havde karakter af ekspropriation.
 UfR 2009.414/2 HD: A drev virksomhed med salg af blandt andet trailere. Virksomheden omfattede matrikel nr. 592 og 593, Hammelev, Vojens. På matrikel nr. 592 var der opført en erhvervsbygning, mens matrikel nr. 593 var et ubebygget areal mellem matrikel nr. 592 og Ribevej. Erhvervsbygningens facade var placeret langs skellinjen mellem matr. nr. 592 og 593. På arealet mellem erhvervsbygningen og Ribevej havde A placeret en udstilling af trailere. Lokalplanen for området indeholdt i to forskellige bestemmelser forbud mod oplag. § 10.3 gjaldt for området mellem byggelinjen og Ribevej, mens § 11.1 gjaldt for arealerne mellem bygningerne og Ribevej. Byggelinjens placering fremgik af en bestemmelse herom i lokalplanen og var endvidere indtegnet i et kortbilag til planen fra 1991. Ifølge kortbilaget lå byggelinjen i skellinjen mellem de to matrikler. Haderslev kommune, K, fandt, at udstillingen af trailere stred mod lokalplanens § 10.3 og § 11.1 og påbød A at lovliggøre forholdet, idet K samtidig afslog A's ansøgning om dispensation. A klagede til Naturklagenævnet, N, der under henvisning til lokalplanens § 11.1 ikke gav A medhold i klagen. Under sagens behandling ved domstolene målte en landinspektør byggelinjen op, og det viste sig, at byggelinjen var placeret ca. 4 m tættere ved Ribevej end hidtil antaget, og at den del af matrikel nr. 593, der lå inden for de 4 m fra erhvervsbygningen, dermed ikke var omfattet af byggelinjen. HR fastslog, at A's udstilling af trailere var omfattet af lokalplanens § 11.1 om ”oplag”, og at udstillingen stred mod denne bestemmelse, der gjaldt for hele arealet mellem bygningerne og Ribevej. Oplag var endvidere forbudt efter § 10.3 inden for byggelinjen, og udstillingen var derfor tillige i strid med denne bestemmelse i det omfang, de udstillede trailere var anbragt på den del af ejendommen, som ifølge landinspektørens opmåling henhørte under det byggelinjebelagte område. Der var ikke grundlag for at antage, at N var kommet til et


text:
andet resultat, hvis de nye oplysninger om byggelinjen havde foreligget for N.
 UfR 2009.1202/2 HD: I januar 2005 blev trafikselskabet C, som drev virksomhed med busdrift, opmærksom på, at en ejendom beliggende i Ballerup Kommune, B, var til salg. C, som fandt grunden velegnet til etablering af et garageanlæg for busdrift, rettede henvendelse til B med forespørgsel om, hvorvidt B havde principielle indvendinger mod den påtænkte anvendelse. Der opstod herefter uenighed om, hvorvidt B's besvarelse af forespørgslen kunne anses for en bindende forhåndsbesked om tilladelse til at etablere et busgarageanlæg på ejendommen med den virkning, at det af B efterfølgende nedlagte forbud i medfør af PL § 14 mod det af C planlagte byggeri var ugyldigt. C, som forud for B's forbud havde erhvervet ejendommen, anlagde sag mod B med krav om erstatning, idet C gjorde gældende, at B ved nedlæggelsen af forbuddet eller i kraft af sin korrespondance med C forud for selskabets erhvervelse af ejendommen, havde pådraget sig et erstatningsansvar. HR fandt ikke, at B's svar kunne anses for en bindende forhåndsbesked og dermed som et tilsagn, der afskar B fra at nedlægge et forbud i medfør af PL § 14. Endvidere udtalte HR, at C's breve til B ikke fremtrådte som en ansøgning om forhåndstilladelse til den påtænkte anvendelse, men som en forespørgsel om, hvorvidt B i plan- eller miljømæssig henseende havde principielle indvendinger mod den påtænkte anvendelse. B's besvarelse fremtrådte på tilsvarende måde ikke som en forhåndsbesked til den påtænkte anvendelse, men som oplysninger om, at der ikke i forhold til den gældende byplanvedtægt eller i forhold til gældende miljøregler var principielle indvendinger mod den påtænkte anvendelse af arealet. HR fandt ikke, at B havde handlet ansvarspådragende. Der blev herved lagt vægt på, at B's svar ikke indeholdt forkerte oplysninger, ligesom det ikke kunne anses for en ansvarspådragende fejl, at B ikke gjorde opmærksom på de ikke nærmere konkretiserede overvejelser, der forelå om ”revitalisering” af området.
 UfR 2009.1151 HD: Rudkøbing Kommune, K, vedtog i 2005 en lokalplan, der bl.a. udlagde et bestemt areal i Peløkke nord for Rudkøbing til boligformål. Det udlagte areal lå tæt på kysten og inden for den normale strandbeskyttelseslinje på 300 m. Nogle naboer, A, til det udlagte areal klagede til Naturklagenævnet, N, og anførte bl.a., at der ikke var en særlig planlægningsmæssig begrundelse for den kystnære placering af ny bebyggelse i Peløkke, og at lokalplanen derfor var i strid med PL § 5 b, stk. 1, nr. 1. N fandt, at der ikke var grundlag for at fastslå, at K's planlægningsmæssige begrundelse for vedtagelsen af lokalplanen var i strid med planlovens bestemmelser. A indbragte herefter sagen for domstolene, idet N skulle anerkende, at lokalplanen var ulovlig og ugyldig. A anførte navnlig, at K ved lokalplanen havde inddraget et ulovligt kriterium, når K begrundede placeringen af boligområdet med ønsket om at ændre bosætningsmønstret i K. Endvidere anførte de, at K i lokalplanen burde have redegjort for alternative placeringer af bebyggelsen. HR fandt, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte N's afgørelse,


text:
hvorefter kravet i PL § 5 b, stk. 1, nr. 1, om en særlig planlægningsmæssig begrundelse for den kystnære lokalisering måtte anses for opfyldt. HR udtalte, at under hensyn til K's særlige befolkningsmæssige situation havde K været berettiget til at lægge vægt på behovet for at kunne tilbyde attraktive byggegrunde med henblik på at ændre bosætningsmønstret. HR tillagde det desuden betydelig vægt, at området omkring det nye boligområde i forvejen var bebygget, således at der ikke var tale om et indgreb i et åbent og uberørt kystområde. På denne baggrund havde det været berettiget at fravige udgangspunktet om, at nye arealer til byzone skulle lokaliseres i størst mulig afstand fra kystlinjen og fortrinsvis bag eksisterende bebyggelse. Med K's begrundelse var det af begrænset betydning at redegøre for alternative placeringer længere inde i landet.
 UfR 2010.1832 ØLD: A havde søgt om tilladelse til opførelse af en ny rutsjebane hos Lyngby-Taarbæk Kommune, K. Denne tilladelse blev i første omgang givet af K, men senere ændret af Naturklagenævnet, N. A anlagde herefter sag mod N med påstand om, at N tilpligtedes at anerkende, at deres afgørelse, der ændrede K's tilladelse til et afslag, var ugyldig. A påstod, at N i sin afgørelse havde lagt vægt på ulovlige eller usaglige hensyn. Retten i Lyngby udtalte, at selvom N's flertal i sin begrundelse for afslaget henviste til, at anlæggets placering kræver nedlæggelse af andre forlystelser, fandtes det ikke, at der derved tillige var inddraget ulovlige konkurrencemæssige hensyn. BR fandt heller ikke, at flertallet havde inddraget ulovlige eller usaglige hensyn i begrundelsen ved at henvise til Bakkens præg fra de nærmeste omgivelser. Der var kun inddraget lovlige hensyn, i form af planlægningsmæssige, landskabelige og kulturhistoriske hensyn, jf. PL § 35, stk. 1. ØL stadfæstede afgørelsen.
 UfR 2011.1208 VLD: Naturklagenævnet, N, havde truffet afgørelse om, at E skulle etablere og åbne en vejstrækning liggende i den sydlige ende af hans ejendom for offentlig færdsel. E havde afspærret vejen med trådhegn og skiltning. E indbragte sagen for VL og påstod afgørelsen tilsidesat. VL lagde til grund, at vejen lå i en sådan afstand fra huset, at offentligheden havde indkig, samt at offentligheden adgang måtte anses for i særligt grad at genere privatlivets fred. De omgivende arealer lå imidlertid indenfor regionsplanens særlige beskyttelsesområder, og området var i udpegningsgrundlaget for regionsplanlægningen beskrevet som i landskabelig henseende af oplevelsesmæssig enestående betydning og i kulturhistorisk henseende af stor betydning. Herefter, og da E's anbringende om færdslens gene for den erhvervsmæssige udnyttelse af ejendommen ikke kunne føre til anden vurdering, fandt VL, at offentlighedens interesse i at benytte vejen til færdsel vejede tungere end E's interesse i at forbyde adgang. N's afgørelse blev stadfæstet.
 UfR 2011.2028 HD: Sagen handlede om, hvorvidt anvendelsen af en ejendom i lokalplanens forstand var lovlig på tidspunktet for planens ikrafttræden og dermed kunne opretholdes i medfør af en bestemmelse herom i planen, selv om anvendelsen stred mod lokalplanen. Spørgsmålet om, hvorvidt der på tidspunktet for lokalplanens ikrafttræden var tale om lovlig anvendelse, vedrørte bl.a. fortolkning af en servitut,


text:
som blev tinglyst på ejendommen i 1892 og ophævet ved lokalplanens ikrafttræden. Københavns Kommune, K, var ikke påtaleberettiget i henhold til servitutten. Den omhandlede ejendom lå i området ved Bjerregårdsvej i København. Ejendommen blev før lokalplanens ikrafttræden langt overvejende anvendt til erhverv og derudover til beboelse. K var af den opfattelse, at anvendelsen af ejendommen ikke var lovlig på tidspunktet for lokalplanens ikrafttræden, og havde på denne baggrund truffet en afgørelse om den fremtidige anvendelse af ejendommen i overensstemmelse med lokalplanen. Afgørelsen indebar, at der skulle retableres boliger i hele ejendommen, idet der dog kunne indrettes 100 m2 erhverv i kælder eller stueetage. Naturklagenævnet, U, havde ophævet K's afgørelse. HR frifandt U og ejendommens ejer for K's påstand om, at de skulle anerkende, at K's afgørelse var gyldig. HR fandt, at lokalplanens § 12 måtte forstås således, at anvendelsen af en bygning ikke var lovlig i bestemmelsens forstand, hvis anvendelsen på tidspunktet for lokalplanens ikrafttræden var i strid med den omhandlede servitut, således at K kunne have sikret overholdelsen heraf ved påbud eller forbud efter PL § 43. HR's flertal udtalte bl.a., at anvendelsen af ejendommen var i strid med servitutten. Endvidere, at K under nærmere angivne omstændigheder havde udvist en sådan passivitet, at den ved lokalplanens ikrafttræden havde fortabt sin adgang til at håndhæve servitutten i relation til den omhandlede ejendom, således at den erhvervsmæssige anvendelse af ejendommen måtte betragtes som lovlig på tidspunktet for lokalplanens ikrafttræden. (3-2). Komm. af Peter Pagh i JUR 2012.79-90: Servitutters gyldighed og håndhævelse efter planloven.
 UfR 2012.3527 HD: Sagen vedrørte bl.a. spørgsmålet, om Svendborg Kommune, K, havde eller skulle have udarbejdet en habitatkonsekvensvurdering for fugle-, dyre- og plantelivet i området, og om en ny støjbekendtgørelse for vindmøller indebar, at der skulle have været udarbejdet en supplerende VVM-redegørelse. HR udtalte bl.a., at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Naturklagenævnets, N, bedømmelse, hvorefter der alene var foretaget en foreløbig vurdering (screening) af det planlagte vindmølleanlægs mulige påvirkning af de nærliggende beskyttelsesområder for fugle, dyr og planter. N begik ikke en fejl ved i forbindelse med klagesagernes behandling at undlade at kræve, at K udarbejdede en habitatkonsekvensvurdering. Den omstændighed, at der undervejs i forløbet trådte en ny støjbekendtgørelse i kraft, betød ikke, at K skulle udarbejde en supplerende VVM-redegørelse før vedtagelsen af kommuneplantillæg eller lokalplan. ØL var nået til samme resultat.
 UfR 2013.1302 HD: A havde meldt sig ud af den stedlige antenneforening, S, og ind i en anden, landsdækkende antenneforening. Deklarationer, som var tinglyst på deres ejendomme, fastsatte tilslutningspligt til tv-antenneanlægget for området, og Vejle Kommune, K, påbød med henvisning til PL § 43 A at genindmelde sig i S. HR fastslog, at deklarationerne efter deres ordlyd og formål medførte en pligt for ejerne af parcellerne til at deltage i udgiften til drift og vedligeholdelse af S. A kunne ikke frigøre sig fra forpligtelsen ved at indmelde sig i en anden antenneforening. Deklarationerne vedrørte et forhold, hvorom der efter de dagældende regler i PL kunne optages bestemmelse i en lokalplan, og K havde derfor


text:
hjemmel i PL til udstedelse af påbuddet. Den omstændighed, at S, ud over at modtage og distribuere radio- og TV-programmer, også tilbød supplerende ydelser, var uden betydning for tilslutningspligten, da A ikke havde godtgjort, at størrelsen af grundkontingentet var påvirket af disse supplerende ydelser. Der var ikke grundlag for at antage, at de hensyn, der lå bag påbuddet, ikke beroede på saglige og planlægningsmæssige overvejelser, eller at påbuddet skulle være udtryk for varetagelse af uvedkommende interesser. Påbuddet var derfor gyldigt. VL var nået til samme resultat.
 UfR 2013.2213 ØLD: Frederikssund Kommune havde for tredje gang pålagt A og B, der var samlevende, at fraflytte deres bolig, der var beliggende i et sommerhusområde, jf. PL § 64, stk. 1, nr. 4, jf. § 51 a. Retten i Hillerød pålagde A og B en bøde på 15.000 kr. hver. ØL ændrede BR's dom med den begrundelse, at manglende efterkommelse af et flytteforbud i førstegangstilfælde måtte medføre en bøde på 5.000 kr. pr. husstand. Henset til at der var tale om et tredjegangstilfælde, fastsatte ØL bøden til 15.000 kr. pr. husstand, hvoraf A og B skulle betale halvdelen hver.
 UfR 2014.1953 HD: En asfaltfabrik, der var etableret i 1971 ved Svogerslev, og siden drevet på grundlag af midlertidige tilladelser, anmodede om tilvejebringelse af et planmæssigt grundlag for permanent drift på stedet. Naturklagenævnet havde ved en række afgørelser bestemt, at der ikke kunne gives permanent tilladelse til at drive virksomheden, uden en forudgående VVM-screening, henholdsvis VVM-redegørelse, efter planlovens regler herom. HR fandt ikke grundlag for at tilsidesætte Naturklagenævnets vurdering om VVM-pligt.
 UfR 2015.902 HD: Lokalplans bestemmelser om ophævelse af servitutter havde karakter af ekspropriation og var med rette blevet ophævet af Natur- og Miljøklagenævnet.
 På en ejendom i Haverslev tilhørende A var tinglyst to servitutter, hvorefter der ikke måtte drives konkurrerende virksomhed til McDonald's, M, og bl.a. ikke måtte opføres bygninger til brug for restaurations- og fastfoodsalg eller hermed direkte konkurrerende virksomhed. B ejede naboejendommen, hvorpå der blev drevet restaurationsvirksomhed. Rebild Kommune, K, vedtog i 2010 en lokalplan, som bl.a. omfattede A's og B's ejendomme, og som havde til formål bl.a. at fastslå uforenelighed mellem lokalplanen og de to servitutter. Lokalplanen indeholdt bestemmelser om ophævelse af servitutterne. Efter klage fra M traf Natur- og Miljøklagenævnet, N, afgørelse om at ophæve de bestemmelser i lokalplanen, som fastslog uforenelighed med servitutterne, og som ophævede servitutterne. VL fandt, at ophævelsen af servitutterne ved lokalplanen havde karakter af ekspropriation. K havde derfor ikke haft hjemmel i PL § 15, stk. 2, nr. 16 til at ophæve servitutterne. N's afgørelse hvilede ikke på usaglige hensyn og var ikke udtryk for magtfordrejning, og afgørelsen var ikke ulovlig og ugyldig. Der var ikke grundlag for at hjemvise sagen til fornyet behandling i N.
 UfR 2015.3887 HD: Ret til at benytte ejendom i sommerhusområde til helårsbeboelse var bortfaldet.
 Middelfart Kommune, A, havde efter, at en helårsbolig i et sommerhusområde var brændt ned, givet nye ejere, B, af ejendommen tilladelse til helårsbeboelse. Natur- og Miljøklagenævnet, C, ophævede denne tilladelse i 2011, og henviste


text:
til, at retten til helårsbeboelse var bortfaldet, idet retten ikke havde været udnyttet i 3 på hinanden følgende år, jf. PL § 56, stk. 2. B anlagde herefter sag mod C med påstand om, at afgørelsen var ugyldig. Retten i Odense fandt, at huset ikke havde været benyttet til beboelse efter branden d. 09.02.2008, og fastslog herefter, at den hidtidige ret til helårsbeboelse var bortfaldet, jf. PL § 56, stk. 2. ØL stadfæstede. HR udtalte, at de tiltag og bestræbelser, som var foretaget med henblik på at få renoveret eller genopført ejendommen efter branden, ikke var af en sådan karakter, at de hverken hver for sig eller tilsammen kunne anses for at udføre en udnyttelse af retten til helårsbeboelse. HR fastslog herefter, at den hidtidige ret til helårsbeboelse var bortfaldet, jf. PL § 56, stk. 2.
 UfR 2016.726 HD: Ejendomsbegrebet i PL § 36, stk. 1, nr. 3, skulle forstås som den matrikulært afgrænsede ejendom.
 En ejer af et stutteri, A, havde foretaget nogle udvidelser af bygningerne på sin ejendom og anførte, at udvidelserne var erhvervsmæssigt nødvendige for driften af landbrugsejendommen, jf. PL § 36, stk. 1, nr. 3. Ved UfR 2008.129 HD opretholdt HR Naturklagenævnets, N's, afgørelse om, at udvidelserne ikke var erhvervsmæssigt nødvendige og derfor krævede landzonetilladelse efter PL § 35, stk. 1. I 2008 opkøbte A flere landbrugsejendomme i området, som herefter blev drevet i samdrift med stutteriet. A mente nu, at udvidelserne måtte være erhvervsmæssigt nødvendige for den samlede landbrugsbedrift, hvilket N ikke var enig i, idet N fandt, at spørgsmålet om, hvad der var erhvervsmæssigt nødvendigt, måtte vurderes særskilt for den enkelte ejendom. HR fastslog, at ejendomsbegrebet i PL § 36, stk. 1, nr. 3, skulle forstås som den matrikulært afgrænsede ejendom, hvorfor det ikke havde betydning, at stutteriet blev drevet i samdrift med andre landbrugsejendomme.


text:
Pressen Link til Sejmen - engelsksproget side
 Michael Hardenfelt, september 2012
 Det er tilladt at bringe uddrag af teksten med angivelse af kilde: www.warszawaguide.info Det politiske system Denne artikel ersidst redigeret i november 2015.
 Det politiske system baserer sig på forfatningen af 2. april 1997, som efter 8 års ophedet debat endeligt blev vedtaget ved en folkeafstemning i marts samme år. Den lovgivende magt ligger hos Parlamentet som opdeles i et underhus (Sejmen) og et overhus (senatet). Alle love behandles først i Sejmen, og skal herefter godkendes af Senatet. Den endelige godkendelse ligger hos Præsidenten, som har vetoret. Lovgivningsinitiativet ligger hos regeringen, 15 medlemmer af Sejm i forening, Senatet, Præsidenten samt, efter folkeligt initiativ, lovforslag som samler underskrifter fra 100.000 vælgere. Valg til Sejmen og Senatet finder sted på samme dag i valgkredse med efterfølgende udligning som sikrer proportionalitet. Valgkredsene ved valg til Senatet består af enkeltmandskredse, og sikrer de store partier en vis overrepræsentation. Valgmetoden til de to kamre gør at de regeringsbærende partier som regel har flertallet i begge kamre, og hensigtsmæssigheden af Senatet har været diskuteret intensivt i de senere år. Senatet betegnes ofte som et ”refleksionsparlament”, og dets sande værdi har da også vist sig i at de ofte returnerer lovsjusk som er hastet gennem Sejm – ikke af politiske årsager, men fordi der er tekniske fejl i lovforslaget.
 Den udøvende magt ligger hos Præsidenten og regeringen i forening. Regeringen udpeges af præsidenten, men skal kunne mønstre et flertal i Sejmen. Det er Premierministeren som er ansvarlig for den daglige forretningsførelse, men Præsidentens magtbeføjelser er mere end symbolske, såfremt han ønsker at gøre brug af disse. Domstolene er uafhængige, og har betydelig indflydelse på administrationen. Den øverste almindelige domstol er Højesteret, som i visse tilfælde kan give bindende fortolkninger af lovgivningen. En bemyndigelse den ofte benytter sig af til at ændre den almindelige fortolkning af uklare paragraffer og gamle love som er kommet i konflikt med nyere love og den almindelige samfundsudvikling. Højesterets domme offentliggøres i Lovtidende og nyder i almindelighed stor autoritet. Den Øverste Administrative Domstol er borgernes værn mod myndighedernes magtfuldkommenhed. Domstolen kan ikke træffe deciderede beslutninger, men er alene bemyndiget til at henvise en sag til fornyet administrativ behandling. Ikke desto mindre er domstolens indflydelse betydelig, og dens arbejde hjælper langsomt med at udrydde den desværre overlevede gammelkommunistiske tese om embedsmændenes ufejlbarlighed. Forfatningsdomstolen træffer afgørelse om de almindelige loves overensstemmelse med forfatningen. Forfatningsdomstolen behandler et meget stort antal sager, dels som følge af almindeligt lovsjusk, dels som følge af politikernes ønske af at afprøve den nye forfatningens grænser. De øverste domstoles meget selvstændige synspunkter gør det relevant at betegne dømmende magt som en aktiv medspiller ved siden af den lovgivende og den udøvende magt. Udover den lovgivende, udøvende og dømmende magt findes en række andre, uafhængige institutioner, som svæver mellem de traditionelle magtcentre, men som alligevel ikke er helt underlagt nogen af dem, den sværeste at identificere er måske Det Nationale Domstolsråd, men også Ombudsmanden, Nationalbanken, Det Øverste Kontrolkammer og Det Nationale TV-


text:
og Radioråd kan være svære at placere. Endvidere eksisterer der et udbredt kommunalt selvstyre, som varetager de sager, som ligger tæt på borgerne, og den katolske Kirkes indflydelse er uomtvistelig, selv om dens formelle rolle er meget begrænset. Jeg vil ikke her behandle EUs indflydelse på det politiske system i Polen, men EU øver lige så meget indflydelse her som i de andre medlemslande, og indflydelsen er måske større end i de gamle EU-lande, fordi udgangspunktet lå længere fra de regler og målsætninger man har i Unionen.
 Det vil være forkert at hævde at en institution er vigtigere end andre i den politiske proces. Som et frisk demokrati med erfaringer fra diktatur og indflydelse fra fremmede magter er de fleste klar over behovet for en magtfordeling, selv om der er folk som argumenterer for ”en stærk mand” eller ”al magt til Sejmen”. Polen er nok ikke det eneste land i verden hvor der eksisterer en udbredt politikerskepsis, men den er nok en smule mere intens og udbredt end de fleste andre steder. Under kommunismen var et politisk engagement en forudsætning for en succesfuld karriere, men de fleste partimedlemmer havde en pragmatisk tilgangsvinkel til ideologi. Efter systemskiftet i 1989 sås en masse håb og ideologi, men det forsvandt hurtigt under stilstand og en betydelig korruption, også i den politiske klasse. Korruption synes i dag at være meget begrænset på landspolitisk plan, men vennetjenester er utvivlsomt fortsat meget udbredt i lokalpolitikken. Det skaber en vis modvilje mod at overlade alt for meget magt til det politiske etablissement, og de stopklodser der ligger i domstolene, hos Præsidenten og i EU bliver derfor modtaget positivt af brede grupper i samfundet. Den korte tradition medfører også at embedsmændenes påvirkning på den politiske proces nok er mindre end i de fleste vesteuropæiske lande. Mange politikere har en ”kan selv”-attitude, hvilket medfører at mange love i tidens løb er blevet hastet igennem systemet, for herefter at blive ændret flere gange, når der viste sig utilsigtede konsekvenser af lovgivningen. Gentagne lovændringer er simpelt hen blevet betragtet som normen i bestræbelserne på at skabe den bedst mulige lovgivning. Dette har ændret sig lidt under de sidste års centralistisk styrede flertalsregering, men mentaliteten hos politikerne har næppe ændret sig, og et politisk ustabilt Sejm vil hurtigt kunne føre til en tilbagevenden til tidligere tiders praksis. Sejmen
 Sejmen er det polske underhus, som ligger centralt i Warszawa og består af 460 medlemmer. Efter forfatningen er lovgivningsmagten tillagt Sejmen og Senatet i forening, i praksis bliver lovene til i Sejmen, hvorefter Senatet diskuterer dem. Selve parlamentssalen er holdt i mørke nuancer, der godt kan skabe en depressiv stemning. På væggen hænger et stort kors, og medlemmerne kan søge inspiration i det til parlamentet knyttede kapel, der som primær eksponat har en stol hvorpå Pave Jan Pawel II sad under et besøg i parlamentsbygningen. Kapellet huser også relikvier fra Skt. Joanna Beretty Molli – en italiensk kvinde som døde i 1962 efter at have nægtet at modtage behandling for en kræftsygdom, da hun


text:
frygtede at behandlingen ville tage livet af det foster hun bar. Barnet overlevede, og den katolske kirke gjorde kvinden til helgen for sin opofrelse. Relikvierne skal minde om at man aldrig må træffe en beslutning som går imod livet. I tilknytning til Sejmen er der et hotel, hvor parlamentsmedlemmerne kan bo når de er i Warszawa. Ligesom dommere og en række andre centrale personer i statsadministrationen har parlamentsmedlemmer immunitet. De kan kun arresteres hvis de bliver taget på fersk gerning i at begå en forbrydelse, og hvis de skal drages til ansvar for en kriminel handling skal Parlamentet selv ophæve deres immunitet. Møderne i Sejmen er offentlige, og en del af disse transmitteres direkte i fjernsynet. Som i Danmark foregår lovgivningsarbejdet dog primært i forskellige udvalg, hvorfor parlamentssalen som regel er halvtom, men tv-kameraerne sikrer dog at salen er lidt mere livlig og at medlemmerne forbereder nogen lidt mere spændende indlæg – i hvert fald i løbet af sendetiden. Organisation
 Sejmen nedsætter en række udvalg, som beskæftiger sig med nærmere bestemte områder af lovgivningsarbejdet. Den kan også nedsætte midlertidige, specifikke udvalg, og hvis en sag kræver særlig belysning kan der nedsættes undersøgelseskommissioner. Sådanne undersøgelseskommissioner er populære, og dele af møderne transmitteres ofte direkte i TV, hvorfor de er populære til at profilere sig. Endvidere nedsættes en etisk komite, som skal værne om Parlamentets moralske integritet samt et Seniorkonvent, som hjælper med at organisere de administrative byrder. Arbejdet i Sejmen er lagt an på eksistensen af politiske partier, som er grundlaget for fordelingen af posterne i diverse udvalg. Det sker i hver valgperiode at nogen forlader sit parti; disse kan så skifte til andre partier eller prøve at skaffe ligesindede til at stifte en ”gruppe”, således at de er med i organisationen. I praksis vil det også være umuligt for et uafhængigt medlem at forholde sig til den enorme mængde materialer, som de konstant udsættes for.
 Arbejdet i Sejmen ledes af en Marskal (Formand). Det er Sejmens mest prestigefyldte post, og Marskalen er den person som overtager Præsidentens pligter, såfremt der sker noget med denne. Som ordstyrer har Marskalen vide muligheder for at styre lovgivningsarbejdet; det er ham som bestemmer hvilke forslag er vigtigst, og hvilke der godt kan ligge laaaaaang tid i skrivebordsskuffen, inden de behandles. Der er også en række vice-marskaler, som leder forhandlingerne når Marskalen ikke er til stede. Som regel har hvert politisk parti i Sejmen en vicemarskal.
 I princippet er medlemmerne kun bundet af deres overbevisning når de stemmer, i praksis har de alle pantsat deres sjæl til et politisk parti. Det sker at nogen stemmer imod sit parti eller bliver væk fra en vigtig afstemning, men generelt overholdes partidisciplinen.
 Lovforslag kan fremsættes af Regeringen, Præsidenten, Senatet, udvalg nedsat af Sejmen eller en gruppe på 15 medlemmer af Sejmen. Endvidere kan en gruppe på 100.000 borgere fremsætte et lovforslag. I perioder med flertalsregeringer er det i praksis kun Regeringens forslag og indstillinger fra udvalgene som har en chance for at komme igennem. Det sker en sjælden


text:
gang imellem at Præsidenten fremsætter et lovforslag, og så bliver det behandlet seriøst. Når medlemmer af Sejmen går sammen om at stille et lovforslag er det som regel for at profilere sig selv, og Marskalen lægger ofte sådanne forslag nederst i skuffen. En gang i mellem kommer der et lovforslag som følge at et folkeligt initiativ (100.000 underskrifter), men det er heller ikke noget der normalt har den store bevågenhed, og der er oftest tale om at oppositionen ønsker at markere en folkelig opbakning til deres synspunkter. I perioder med mindre stabile regeringer har lovgivningsarbejdet ofte været mere kaotisk, og processen resulterede ofte i hastigt konciperede lovtekster og hovsaløsninger, men de senere år har tilført processen mere gennemarbejdede procedurer.
 Efter at et lovforslag er fremsat skal det behandles tre gange inden det kan vedtages, hvoraf en del af forhandlingerne kan foregå i udvalg. De fleste lovforslag konsulteres med interesseorganisationer, og Sejmen har et betydeligt sekretariat, som hjælper individuelle medlemmer med at overskue konsekvensen af deres projekter. Regeringen trækker selvfølgelig på ekspertise fra ministerierne. Efter at et lovforslag har været behandlet tre gange kan det vedtages. Det færdige forslag sendes herefter til Senatet, som har 30 dage til at godkende lovforslaget, afvise det eller stille ændringsforslag. Foretager Senatet sig ingenting er lovforslaget godkendt. Modsætter Senatet sig lovforslaget eller stiller det ændringsforslag debatterer Sejmen forslaget på ny. Senatets indstillinger kan afvises med absolut flertal i Sejmen (over halvdelen af de tilstedeværende medlemmer). Herefter sendes forslaget til Præsidenten.
 Hvis Præsidenten er enig i lovforslaget skriver han under, og det offentliggøres i Lovtidende, hvorefter det er lov. Hvis Præsidenten ikke bryder sig om lovforslaget har han flere muligheder. Han kan bede Sejmen om at overveje lovforslaget endnu en gang. Hvis Sejmen fastholder forslaget skal det vedtages med 3/5 af de tilstedeværende medlemmer, hvorefter Præsidenten er forpligtet til at underskrive lovforslaget. Hvis Præsidenten mener at forslaget kan stride mod Forfatningen kan han bede Forfatningsdomstolen undersøge lovforslaget. En sådan undersøgelse kan godt tage lang tid, og specielt hen mod slutningen af Parlamentets valgperiode er det en effektiv måde at afvise et lovforslag på, idet alle lovforslag som ikke er vedtaget endeligt bortfalder ved udgangen af valgperioden . Valg til Sejmen
 Valg til Sejmen er almindelige, lige, direkte og proportionelle samt gennemføres ved hemmelig afstemning. Valgperioden er 4 år, og kan kun afkortes ved at Sejmen opløser sig selv med et flertal på 2/3 af samtlige medlemmer, eller ved at præsidenten vælger at opløse Sejmen, fordi der ikke er vedtaget en finanslov til tiden eller fordi der ikke kan skaffes flertal for at danne en regering. I praksis er det kun sket en gang under den nuværende forfatning at der er udskrevet valg i utide, og hele det politiske system er lagt an på at Parlamentet bør holde valgperioden ud. Man har stemmeret til Sejmen når man fylder 18 år, men man kan først blive valgt efter at man er fyldt 21. Efter en forfatningsændring kan man i princippet ikke vælges til Sejmen hvis man er blevet


text:
idømt en fængselsdom. En række personer som bestrider offentlige embeder kan ikke være medlemmer af Parlamentet. Medlemmerne af Sejmen vælges i 41 valgkredse, hvor der i hver kreds vælges 7-19 medlemmer. Kandidaterne er opstillet af politiske partier (eventuelt valgkomiteer), og for at blive repræsenteret i Sejmen kræves det at det pågældende parti kan mønstre 5% af stemmerne på landsplan. For koalitioner af partier er spærregrænsen 8%. Mindst 35% af kandidaterne skal repræsentere hvert køn (dvs. max 65% mænd blandt kandidaterne), og i dag er 119 af Sejmens 460 medlemmer kvinder. Parlamentsmedlemmer udfylder en erklæring om hvorvidt de har samarbejdet med de kommunistiske myndigheder og Sikkerhedstjenesten før 1989. Man kan godt blive valgt til Sejmen selv om man har samarbejdet, men hvis en domstol fastslår at man har løjet med sin erklæring mister man pladsen i parlamentet. For at forebygge korruption er parlamentsmedlemmerne endvidere forpligtet til løbende orientere om deres formueforhold. Senatet
 Senatet (Overhuset) er styret af stort set de samme regler som Sejmen. Også her er der en Marskal, diverse udvalg, regler om at man ikke må bestride andre poster indenfor statsadministrationen som Senator og immunitet mod arrestation. Senatets valgperiode falder sammen med Sejmens, og valgene afholdes således samtidigt. Der afholdes dog suppleringsvalg til Senatet hvis et mandat bortfalder, i modsætning til Sejmen, hvor den næste fra partilisten rykker ind. Senatet er dog en mere eksklusiv klub, idet det består af kun 100 medlemmer, og samtidigt er de noget ældre, idet man skal være fyldt 30 år for at blive Senator. Valgretsalderen er dog 18 år, ligesom ved valg til Sejmen. Lige som ved valg til Sejmen er valgene almindelige, lige, direkte samt gennemføres ved hemmelig afstemning. Til gengæld er der ikke noget krav om proportionalitet, og valg til Senatet gennemføres da også i enkeltmandsvalgkredse, hvor den der får flest stemmer vinder kredsen. Senatet er ofte blevet betegnet som et refleksionskammer, hvor man med et lidt mindre heftigt temperament kunne genoverveje de ting som blev hastet igennem Sejmen, og som sådan har senatet også opfyldt sin opgave i mange år. Tempoet i lovgivningsprocessen er dog i de senere år blevet lidt langsommere end tidligere, men Senatet opfylder efter min mening fortsat en rolle som stopklods for de mest vanvittige forslag.
 Senatets formelle magt er begrænset. Alle lovforslag skal godkendes i Senatet, som kan afvise dem eller vedtage ændringer af lovforslaget. Hvis Senatet benytter sin magt kan Sejmen dog underkende Senatets afgørelse med absolut flertal (altså et flertal af de tilstedeværende medlemmer af Sejmen, i modsætning til almindeligt flertal, som kræver et flertal af de afgivne stemmer).
 Ud over at behandle de af Sejmen vedtagne love har Senatet en række andre kompetencer, fx. lovgivningsinitiativ og medbestemmelse ved udnævnelser til centrale embeder i centraladministrationen. Senatet skal også godkende forfatningsændringer.
 Sejmen og Senatet i forening udgør Nationalforsamlingen. Nationalforsamlingen behandler sager forbundet med Polens Præsident. Den modtager Præsidentens ed i forbindelse med hans tiltrædelse af embedet og kan med et flertal på 2/3 af samtlige medlemmer erklære, at Præsidentens helbredstilstand er sådan at han


text:
ikke kan bestride embedet. Med samme flertal kan Nationalforsamlingen sætte Præsidenten under anklage for Rigsretten. Når Præsidenten har en meddelelse af særlig vigtighed kan han sammenkalde Nationalforsamlingen for at henvende sig til denne i en højtidelig tale, som efterfølgende ikke må debatteres i Nationalforsamlingen. Præsidenten
 Man skal være 35 år for at blive præsident, og derudover skal man vinde et præsidentvalg. Det kræver 100.000 underskrifter at blive registreret som præsidentkandidat, og det kræver absolut flertal af de afgivne stemmer at blive valgt. Hvis ingen af kandidaterne får over 50% af de afgivne stemmer afholdes endnu en valgrunde, hvor de to kandidater der har opnået flest stemmer dyster om flertallet. Der er ingen vicepræsident i det polske system, men hvis Præsidenten dør eller ikke kan/ vil bestride sit embede, så varetager Sejmens Formand (Marskal) midlertidigt præsidentens pligter, og er denne indisponibel varetages Præsidentens pligter af Senatets Formand (Marskal). I henhold til forfatningen besidder den polske præsident den udøvende magt sammen med Regeringen. I praksis har han en række repræsentative forpligtelser, men er samtidigt væsentlig i rollen som den der sikrer sig at Forfatningen overholdes. Han underskriver love, udnævner Premierministeren i samarbejde med Sejmen, og er generelt med inde i beslutningsprocesserne som rådgiver og kontrollant. Præsidentens politiske magt er begrænset, men den eksisterer. Som forfatningen er skruet sammen har præsidenten ikke megen indflydelse når der er et stabilt flertal i Sejmen, men i det øjeblik den situation i Parlamentet er ustabil har han en række instrumenter til at påvirke den politiske proces. Med den relativt korte tradition der er i det nye politiske system er det i en vis grad op til præsidenten at definere jobbet, men også Forfatningsdomstolen har været inde og udtale sig om kompetencefordelingen mellem Præsident og Regering. De fire eksempler vi har under den nye Forfatning er Præsident Kwasniewski, som primært opfattede Præsidentembedet som en repræsentativ post, og sjældent blandede sig i regeringsførelsen eller parlamentets beslutning, omend han var orienteret og uden tvivl rådgav regeringen. Præsident Kaczynski havde derimod en vision om et stærk præsidentembede med udvidede beføjelser, og han arbejdede mod at gøre denne vision til virkelighed, hvilket førte til flere sammenstød med Tusk-regeringen. Præsident Komorowski syntes at føre præsidentembedet tilbage til linjen under Kwasniewski -som en cermoniel post, om end han fremkom med både lovgivningsinitiativer og kontante udtalelser om den politiske situation. Den nuværende præsident Andrzej Duda har kun virket i få måneder på tidspunktet, hvor dette skrives, men er usædvanlig aktiv på det udenrigspolitiske område, og har også markeret sig med bombastiske udtalelser om hvad han ønsker at gøre ved den indenrigspolitiske situation. Det er dog for tidligt at vurdere, hvordan han vil forvalte embedet på længere sigt. En af Præsidentens vigtigste pligter er at underskrive lovforslag og internationale aftaler. Lovforslag bliver først til lov efter at Præsidenten har underskrevet dem (i løbet af 21 dage). Som sådan er Præsidenten et etmandsparlament, som vurderer hensigtsmæssigheden i al ny lovgivning, og til dette har han naturligvis en lille hær af rådgivere. Hvis Præsidenten vurderer at et


text:
lovforslag bør genovervejes sender han det tilbage til Sejmen, som i så fald skal mønstre et flertal på 3/5 af stemmerne for at opretholde loven. Herefter er Præsidenten forpligtet til at underskrive loven, hvilket kan betragtes som hans godkendelse af at alle regler i forbindelse med lovgivningsprocessen er blevet overholdt.
 Det er ikke sådan at Præsidenten sender love tilbage til Sejmen blot fordi han er uenig i disse. Et veto fra Præsidenten afhænger selvfølgelig til en hvis grad af hvor hjertelig forbindelsen er mellem Regeringen og Præsidenten, samt af Præsidentens personlige synspunkter vedrørende anvendelsen af veto. Men generelt bliver det kun brugt i sager at større betydning, hvor Præsidenten kan argumentere for at en nye lov vil have stor og principiel indflydelse på afgørende felter. Endvidere kan Præsidenten sende et vedtaget lovforslag videre til Forfatningsdomstolen, for at vurdere om det overholder forfatningen. På grund af den til tider lange sagsbehandlingstid kan det være en effektiv måde at sylte et lovforslag, ligesom det helt ved bortfalde såfremt det ikke er behandlet af Forfatningsdomstolen ved udløbet af Sejmens valgperiode.
 Præsidenten har immunitet, og kan kun drages til ansvar ved Rigsretten efter at 2/3 af Nationalforsamlingens medlemmer har besluttet at stille ham under anklage. Præsidenten er øverstbefalende for de væbnede styrker, og i tilfælde af krigsretstilstand får Præsidenten er række ekstra beføjelser, herunder muligheden for at udstede forordninger med lovkraft, såfremt Sejmen ikke kan samles. Regeringen
 Regeringen er den udøvende magt i Polen – i princippet sammen med Præsidenten, men i praksis er det regeringen som leder de daglige forretninger. Regeringen omtales i forfatningen som Ministerrådet, og dette ledes af Formanden for Ministerrådet, som for nemheds skyld normalt betegnes Premierministeren. Efter et parlamentsvalg udpeger Præsidenten den person til Premierminister, som han foretrækker og samtidigt mener kan samle flertal i Sejmen. Kan den af Præsidenten udnævnte Premierminister ikke mønstre et absolut flertal af de tilstedeværende medlemmer i Sejmen overgår initiativet til Sejmen selv, som får 14 dage til af udpege en Premierminister og godkende denne med absolut flertal. Er den politiske situation så mudret at heller ikke dette lykkes ryger bolden tilbage til Præsidenten. Han udpeger en Premierminister (eventuelt den samme som første gang), som skal skaffe et simpelt flertal i Sejmen, dvs. flere stemmer for end imod Regeringen, men blanke stemmer tælles ikke med i dette regnestykke. Lykkes det heller ikke denne 3. gang at samle flertal for en regering skal Præsidenten udskrive valg.
 Når Regeringen først er valgt er det til gengæld ikke så ligetil at slippe af med den. Et mistillidsvotum skal være konstruktivt, dvs. indeholde navnet på en ny Premierminister. Dernæst skal over halvdelen af samtlige Sejmens medlemmer (altså mindst 231 medlemmer) stemme for mistillidsvotummet. Et mistillidsvotum til en enkelt minister kræver ligeledes minimum 231 stemmer. For at afsætte regeringen skal der altså være sket noget som gør regeringen upopulær i forhold til da Premierministeren blev udnævnt første gang, og samtidigt skal oppositionen samles om en kandidat. Det vil normalt være en uoverkommelig opgave.
 Premierministeren kan dog selv – hvis


text:
han føler at han har brug for et moralsk skulderklap – anmode Sejmen om et tillidsvotum. Et sådant tillidsvotum kræver halvdelen af de afgivne stemmer, og hvis dette ikke opnås må Regeringen træde tilbage – men det er altså kun Premierministeren selv der kan bringe sig i den situation. Regeringen vigtigste opgave er hvert år at fremlægge et Finanslovsforslag, som skal vedtages af Sejmen. Lykkes dette ikke kan Præsidenten udskrive nyvalg. Kun Regeringen har lovgivningsinitiativet når der drejer sig om Finansloven. Oppositionen kan således ikke forberede sit eget Finanslovsforslag. Når først Finansloven er vedtaget kan Senatet stille ændringsforslag til loven, men kan ikke afvise den. Præsidenten han heller ikke nedlægge veto mod Finansloven. Premierministeren udvælger og fyrer selv sine ministre uafhængigt af Præsidenten, og han udpeger også Wojewodaer til hvert Wojewudztwo – eller på dansk: lederen af statsforvaltningen i hver af de 16 regioner. Igennem disse politisk udnævnte personer samt statsadministrationen prøver Regeringen at gennemføre sine visioner for udviklingen.
 Premierministerembedet virker ofte som et one-man-show, men der er ingen tvivl om at Premierministeren har en stor opgave med at skaffe kompromisser, både i sit eget politiske parti og blandt koalitionspartnerne i regeringen, men også i forhold til Parlamentet, Præsidenten, lokalforvaltningerne og de mange andre grupper som øver indflydelse. Fra systemskiftet i 1989 kørte Premierministeren oftest et tæt parløb med forskellige meget markante finansministre, men fra omkring årtusindskiftet er økonomien ikke længere den altdominerende faktor den var tidligere, og ingen af de andre ministre er pt. i nærheden af den indflydelse Premierministeren har.
 Regeringen kontrollerer eller fører tilsyn med en lang række organer, som samtidigt udviser en vis selvstændighed i forhold til Regeringen. Regeringen er tilsynsmyndighed for lokaladministrationen, men bør kun blande sig hvis disse overtræder de retningslinjer der er givet ved lov. Endvidere besidder Regeringen en betydelig indflydelse i aktieselskaber hvor staten har aktiemajoriteten. Der bliver godt nok hele tiden færre af disse selskaber, men der eksisterer fortsat en hel del af dem, heriblandt olieselskabet LOTOS, stålværket Stalowa Wola, messecenteret i Poznan, det statslige flyselskab LOT, Statsbanerne og adskillige mineselskaber. Mange statsinstitutioner sikres en ledelse som formelt set ikke direkte er underlagt ministrene, fx. skattevæsnet eller politiet, og administrationen af disse enheder er således ikke underlagt daglig politisk kontrol. Mange af lederne er ansat på åremål, og kan kun med besvær afskediges i løbet af deres embedsperiode. Et væsentligt politisk emne i de senere år har været embedet som Øverste Offentlig Anklager, som indtil 2010 blev varetaget af den til enhver tid siddende Justitsminister, hvilket ofte medførte politisering af anklagemyndigheden samt mistanke om politisk forfølgelse. Fra 2010 vælges Den Øverste Offentlige Anklager dog for en periode af 6 år, blandt personer indstillet af Det Nationale Domstolsråd. Højesteret
 Højesteret holder til i Warszawas gamle bydel i en storslået arkitektonisk perle fra 1999. Fra fire kamre overvåger næsten 90 dommere retshåndhævelsen i Polen. Højesteret er opdelt i et civilt, strafferetligt og et militært kammer, samt et kammer for arbejdsret, socialforsikring og offentlig ret. De almindelige domstole behandler sager hvor der er behov


text:
for en afgørelse, og her kan man altid appellere. Der eksisterer tre lag af de almindelige domstole, således at sager der starter ved 2. instans kan behandles ved en appeldomstol. Højesteret behandler derfor ikke almindelige appelsager, men kan foretage ”ophævelse” af endelige domme, såfremt disse har fejlfortolket loven eller anvendt forkert lovgivning. En stor del af Højesterets arbejde består af at fortolke den juridiske stilling på baggrund af indbyrdes modstridende lovgivning. Ofte fortolker de også domme fra Forfatningsdomstolen, Forvaltningsdomstolen, Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg og domme fra EU-domstolen i forhold til polsk lovgivning. Hvis Højesteret afgør at lovgivningen er blevet fortolket forkert sendes sagen tilbage til den domstol som afsagde den endelige dom. Her vil sagen så blive behandlet endnu en gang. I undtagelsestilfælde frikender Højesteret dog folk i kriminelle sager. De domme som Højesteret afsiger i disse ophævelsessager har betydelig indflydelse på den måde loven administreres på ved de almindelige domstole, men er normalt ikke bindende. Højesteret kan dog beslutte at behandle en sag i en udvidet sammensætning, med syv dommere i stedet for normalt tre. Her kan højesteret stadfæste et juridisk princip, som herefter vil være gældende ret, både ved de almindelige domstole og ved Højesteret.
 Derudover virker Højesteret som tilsynsmyndighed i forhold til andre domstole, hvis afgørelser evalueres med henblik på at strømline retssystemet og påtale fejl. Højesteret spiller også en vigtig rolle ved at vurdere ny lovgivning, og give en kompleks vurdering af hvordan dette vil indvirke på retstilstanden. Endelig kontrollerer Højesteret diverse valghandlinger i Polen, og er det endelige organ når det drejer sig om at bekræfte gyldigheden af landsdækkende parlamentsvalg, præsidentvalg og folkeafstemninger.
 Forfatningen er skabt for at skabe nogen rammer for samfundet, og dens ordlyd tages alvorligt i Polen. I lighed med en række andre europæiske lande har Polen valgt at henlægge fortolkningen af Forfatningen til en Forfatningsdomstol, og den har nok at lave, blandt andet fordi der er en masse bagvedliggende fortolkninger i Forfatningen, og politikerne ønsker ofte at afprøve Forfatningens grænser.
 Domstolen opstod allerede i 1982, som et er det kommunistiske styres tidlige forsøg på at reformere sig selv. Effekten var dog begrænset i de første år, dels fordi det indtil 1997 var relativt enkelt at ændre forfatningen, men også fordi Forfatningsdomstolens afgørelser kunne annulleres af Sejmen med et flertal på 2/3 af medlemmerne. Et sådant flertal var relativt enkelt at skaffe sig frem til 1989, men bestemmelsen om at Sejmen kunne annullere Forfatningsdomstolens afgørelse bestod frem til den nye Forfatning i 1997. Forfatningsdomstolen spiller en aktiv rolle i det politiske liv, og er ikke bange for at tage beslutninger som går politikkerne imod. De 15 dommere ved Forfatningsdomstolen vælges i princippet blandt den ypperste juridiske sagkundskab i Polen, og som sådan er de normalt ikke helt unge når de bliver valgt. De vælges for 9 år af gangen, og kan ikke genvælges. Når en dommer træder tilbage, dør eller hans embedsperiode udløber, så vælger Sejmen ved stemmeflerhed en dommer, således at der sker en løbende udskiftning af disse. Stemmeflerheden sikrer at de


text:
det er de fremherskende synspunkter der repræsenteres; der er med andre ord ikke plads til marginale synspunkter, selv om nogle dommere godt kan blive lidt sprælske efter at de er blevet valgt. Fremgangsmåden minder lidt om udvælgelsen af et retroperspektivt parlament, hvor bedagede dommere repræsenterer synspunkter som et flertal af vælgerne støttede i forrige valgperiode. Man skal her gøre sig klart at Forfatningen bygger på og henviser til principper som nok tager deres afsæt i jura, men som også lader sig fortolke og ændre på baggrund af ændringer i befolkningens almindelige samfundssyn. Domstolens vigtigste opgave er at afgøre om love og internationale aftaler er i overensstemmelse med Forfatningen, og om love er i overensstemmelse med ratificerede internationale aftaler, som har forrang for national lovgivning. Endvidere afgør Forfatningsdomstolen kompetencestridigheder mellem centrale personer i statsadministrationen, fx. Præsidenten og Premierministeren. Den fortolker også forfatningen hvis de almindelige domstole er i tvivl om lovenes overensstemmelse med forfatningen; i sådanne tilfælde sender de et spørgsmål til Forfatningsdomstolen, og sagens behandling suspenderes indtil de modtager svar. Som den eneste kan Præsidenten overdrage en af Sejmen vedtaget lov til præventiv behandling ved Forfatningsdomstolen, inden denne underskrives og offentliggøres. En række andre personer kan bede Forfatningsdomstolen undersøge en allerede gældende lov. Det drejer sig om et antal parlamentsmedlemmer i forening, personer som bestrider de vigtigste embeder indenfor den dømmende, lovgivende og udøvende magt samt visse interesseorganisationer. Individuelle borgere kan via en advokat indklage en bestemmelse, når denne bestemmelse har resulteret i en endelig dom eller administrativ afgørelse, som vedkommende mener krænker hans eller hendes konstitutionelle rettigheder og friheder. I praksis behandler Forfatningsdomstolen årligt 1-2 anmodninger fra Præsidenten om præventiv kontrol. En undtagelse herfra er årene 2008-2009, hvor Præsident Kaczynski sendte et større antal nye love til præventiv kontrol, og således skabte en kø af sager som ikke nåede at blive behandlet. Forfatningsdomstolen behandler årligt 30-100 abstrakte sager om overensstemmelse med Forfatningen/ internationale aftaler. De fleste sager behandles af 5 dommere, og med en grundig behandling af hver sag er domstolens kapacitet begrænset. Rigsretten
 Rigsretten bedømmer sager mod ledende personer i statsadministrationen om embedsmisbrug Det er den eneste domstol som kan dømme Præsidenten, og også ministrene kan drages til ansvar for forbrydelser som ikke er forbundet med deres embede. Rigsretten behandler også sager mod medlemmer af parlamentet som har overtrådt forbuddet mod sideløbende med deres mandat at drive erhvervsvirksomhed, hvor de har opnået indtægter fra en statsvirksomhed. Rigsretten kan fratage en dømt hans stemmeret og valgbarhed til offentlige embeder, fratage modtagne æresbevisninger og fradømme embede. Endvidere kan Rigsretten straffe i henhold til de i lovgivningen forudsete straffe.
 Rigsretten består af 16 dommere samt den Ledende Formand for Højesteret. De 16 dommere vælges af Sejmen, og halvdelen skal besidde kvalifikationer til at kunne blive dommere – det er altså en delvist politisk domstol. Det er relativt vanskeligt at drage nogen til ansvar for Rigsretten; Det kræver 2/3 af samtlige medlemmer af Sejmen og Senatet at stille Præsidenten til ansvar, og 3/5 af Sejmens medlemmer for at stille en minister til


text:
ansvar. Det er da også uhyre sjældent at Rigsretten aktiveres. En række ministre og en enkelt embedsmand blev prøvet i forbindelse med en affære i 1997, og heraf blev 2 fradømt valgret, valgbarhed og ret til at indtage ledende stillinger i den offentlige administration for en periode af 5 år. Tre blev frikendt. Endvidere førte en sag fra 2006 ikke til en domsfældelse. Rigsretten er således primært et instrument som ivrige parlamentsmedlemmer kan henvise til når de vil fremhæve en politisk modstanders moralske forfald og antyde muligheden af kriminelle handlinger. Så kræver de at Rigsretten undersøger sagen, men som det fremgår af ovenstående er det en institution som kun er beregnet til at fungere i helt ekstraordinære tilfælde. Den Øverste Forvaltningsdomstol
 Ombudsmanden er borgerens (ofte de svageste borgeres) sidste værn mod vilkårlige afgørelse og behandling af de offentlige myndigheder, og Ombudsmanden har egentligt ikke så mange andre magtmidler end henstillinger, rapporter og sin personlige autoritet. Embedet skabes derfor i høj grad af personen som besidder det, og Polen har i de senere år været begavet med stærke og engagerede ombudsmænd. Ombudsmanden har et kontor med små 300 ansatte, så han sidder ikke helt alene og kontrollerer hver lille afkrog af landets administration. Alle kan henvende sig til Ombudsmanden, og der er ikke nogen formkrav, hvilket gør det overskueligt for mange mennesker, som ellers føler sig knust af systemet, og Ombudsmandens kontor kan ofte være meget effektivt i sin hjælp til udsatte borgere.
 Man skal holde sig for øje, at selv om den offentlige administration er blevet forbedret betydeligt igennem de senere år, så er der fortsat rigtigt meget administration som krænker borgernes rettigheder. Mange offentlige kontorer administrerer ikke på basis af loven, men på basis af sædvaner og personlige ideer om hvordan verden ser ud. En særlig institution er Børneombudsmanden, som er uafhængig af selve Ombudsmandsinstitutionen. Den er oprettet med det formål at beskytte børns rettigheder, men er ofte blevet politiseret, og i den offentlige debat ses ofte krav om at lægge institutionen ind under Ombudsmanden.
 Nationalbanken er en uafhængig institution i Polen, og historisk har den efter systemskiftet i 1989 haft en af de sværeste opgaver overhovedet med at skabe en troværdig pengepolitik og sikre zlotyens position som en stabil valuta i efterdønningerne af en ekstrem inflation i 1989-1991. Et væsentligt plus i forbindelse med inflationen efter systemskiftet var at den minimerede den polske stats indenlandske gæld, og stort set alle politikere frem til i dag har haft appetit på at løse akutte politisk problem ved rentesænkninger og ved at trykke flere penge. Polen har været i den lykkelige situation umiddelbart efter systemskiftet af have to Nationalbankdirektører med en enorm personlig integritet, som ikke har været bange for bønner, trusler og besværgelser fra forskelligt politisk hold. Fra 1992-2001 var posten som Nationalbankdirektør besat af Hanna Gronkiewicz-Waltz, som i dag er Bypræsident (Borgmester) i Warszawa. Hun efterfulgtes på posten af Leszek Balcerowicz (2001-2007), som var arkitekten bag den økonomiske reformpolitik i Polen. Den polske Præsident Komorowski udpegede i 2010 en


text:
politisk modstander, den tidligere SLD-premierminister, Marek Belka, til posten, og viste her at en kyndig og selvstændig ledelse stadig har prioritet over partipolitik. Formanden for Nationalbanken udnævnes af præsidenten for 6 år, og hans udnævnelse skal godkendes af Sejmen. Ud over at være Nationalbankdirektør er han formand for pengepolitisk råd, som b.la. fastsætter renten, og han har også ret til at deltage i møderne i Sejmen og i Ministerrådet. Det Øverste Kontrolkammer
 Det Øverste Kontrolorgan har en 90-årige historie i Polen, og var som sådan det første uafhængige organ som kontrollerede statsadministrationen. Kontrolkammeret svarer lidt til den danske Rigsrevision, men har flere opgaver end denne. Det Øverste Kontrolkammer kan kontrollere alle dele af den statslige og kommunale administration, også de dele som formelt er uafhængige, såsom Nationalbanken. Det kontrolleres selvfølgeligt om pengene gives ud på en lovlig måde og om de økonomiske dispositioner er fornuftige, men de skal også se på hensigtsmæssigheden af det offentlige pengeforbrug. Kontrolkammeret analyserer Finansloven, og udarbejder regelmæssigt rapporter om kontrolbesøg og statsregnskab. Det Nationale TV- og Radioråd
 Et uafhængigt organ som skal beskytte friheden i æteren. Det har haft en ombrust politisk tilværelse, og er ofte blevet beskyldt for at være i lommen på den ene eller den anden politiske fraktion. Rådet fastsætter betingelserne for udbredelse af radio og tv, samt er ansvarlig for udstedelse af koncessioner til udbydere i æteren. Indenfor sit ansvarsområde udsteder rådet Forordningen på baggrund af den af Parlamentet vedtagne lovgivning.
 Det Nationale Domstolsråd er et sammenrend af repræsentanter fra den dømmende, udøvende og lovgivende magt. Rådet består af lederne af de vigtigste domstole, dommere, Præsidentens repræsentant samt medlemmer af Sejmen og Senatet. Domstolsrådet er domstolenes ansættelsesudvalg samt kontrolorgan, og meningen med det er at minimere regeringens indflydelse på domstolens arbejde. Under det kommunistiske styre var domstolene ofte under pres fra statsadministrationen, og Det Nationale Domstolsråd opstod som et resultat af rundbordsforhandlingerne i 1989, hvor et af postulaterne var en sikring af domstolenes uafhængighed.
 Alle dommere i Polen udnævnes således af Præsidenten, men kun efter indstilling fra Domstolsrådet. Dommere er uafhængige i deres virke og har immunitet mod arrestation på nogenlunde samme måde som medlemmer af parlamentet. Kommuner, powiater og regioner Det kommunale og regionale selvstyre behandles særskilt, her blot et par ord om magtfordelingen. Genindførelse af selvstyrende kommuner var et af postulaterne ved rundbordsforhandlingerne i 1989, og de første frie kommunalvalg blev gennemført i 1990.
 De politiske partier er totaldominerende i landspolitikken, men når det kommer til lokalvalg går en betydelig del af stemmerne til lokallister. De kommunale myndigheder skal i princippet levere alle de ydelser som borgerne i et lokalt fællesskab har behov for. Deres skatteindtægter er definerede i lovgivningen, og staten kan ikke uden videre ændre i indtægtsgrundlaget. Kommuner, powiater og regioner er juridiske personer med ejendomsret, og deres rettigheder er beskyttet af domstolene. Indenfor deres eget kompetenceområde udsteder lokalforvaltningerne vedtægter med generel gyldighed indenfor lokalforvaltningens geografiske område. En stor del af kommunens opgaver er dog reguleret ved lov, og kommunen administrerer mod betaling forskellige love på vegne