text:
en uddannelse, jf. i øvrigt TfS 1997, 657 LSR.
 SKM2003.77.TSS:
 En elev modtog en erstatning på kr. 25.000, fordi elevtiden blev afbrudt 3 måneder før tid. Da beløbet ikke reelt erstattede løn, idet eleven fik løn og feriepenge frem til sidste arbejdsdag, blev beløbet betragtet som en fratrædelsesgodtgørelse efter ligningslovens § 7 U.
 SKM2007.575.ØLR:
 Sagsøger, (den tidligere ansatte), som var tillidsmand havde i forbindelse med afskedigelsen modtaget en "særlig fratrædelsesgodtgørelse" på 12 måneders løn. Landsretten udtalte:
 "Det følger af ordlyden af ligningslovens § 7 U, at alle ydelser, der udbetales af arbejdsgiveren i forbindelse med en medarbejders fratræden af stilling, er skattepligtige, i det omfang de overstiger 8.000 kr. Af forarbejderne til bestemmelsen fremgår, at det med denne bestemmelse var tilsigtet at indføre en ensartet og neutral beskatning i alle tilfælde, hvor der i forbindelse med fratræden af stilling udbetales et beløb, der overstiger den skattepligtiges sædvanlige aflønning".
 Landsretten udtaler afslutningsvis,
 "Landsretten finder efter en samlet vurdering, at A (sagsøger) ikke har godtgjort, at der ved afskedigelsen forelå sådanne særlige omstændigheder, at der er grundlag for at anse den udbetalte godtgørelse som en skattefri godtgørelse for en retsstridig krænkelse af As ære eller person, jf. princippet i erstatningsansvarslovens § 26".
 Der er konkret spurgt om beskatningen af en erstatningsydelse, som Højesteret tilkender spørgers tidligere ansatte i henhold til erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen. Højesteret har ved afgørelsen fastslået, at den erstatning Tvistighedsnævnet har tilkendt den tidligere ansatte efter funktionærlovens § 3 alene dækker mistet lønindtægt.
 Repræsentanten henleder bl.a. opmærksomheden afgørelse fra Byretten i Esbjerg, gengivet som SKM2014.357.BR, hvor den i denne sag omhandlede erstatning begrundes i de ganske særlige omstændigheder i form af fysiske overgreb, der forelå i denne sag. I nærværende sag er der imidlertid ikke tale om forhold, der kan henføres til erstatningsansvarslovens § 26, og dermed være en skattefri erstatning for tort.
 SKAT skal videre bemærke, at beløbet efter dommen i Højesteret er tilkendt som yderligere kompensation udover mistet lønindtægt efter funktionærlovens § 3. Retten har i den forbindelse tilkendegivet, at den kompensation, som Tvistighedsnævnet efter praksis sædvanligvis tilkender, ikke er identisk med en minimalerstatning efter funktionærlovens § 3. En elev, der er tilkendt minimalerstatning efter funktionærlovens § 3, er derfor ikke afskåret fra at få tilkendt en yderligere kompensation. Højesteret forbeholder sig dog, at der ved fastsættelsen af en sådan yderligere kompensation kan tages hensyn til, at der er ydet minimalerstatningen.
 Det er derfor SKATs opfattelse, at den omhandlede godtgørelse i lighed med andre udbetalinger i medfør af erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1 for uberettiget ophævelse af elevforhold, skattemæssigt skal behandles som en fratrædelsesgodtgørelse og dermed beskattes i medfør af ligningslovens § 7 U, jf. hertil tillige afgørelse fra SKAT, gengivet som SKM2003.77.TSS.
 SKAT indstiller, at spørgsmål 1 besvares med "Ja" og at besvarelsen af spørgsmålene 2 - 4 henvises til besvarelsen af spørgsmål 1.
 Det ønskes bekræftet, at spørgeren har ret til at fratrække den omhandlede erstatning som en driftsudgift efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 a) Driftsomkostninger,


text:
d.v.s. de Udgifter, som i Aarets Løb er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde Indkomsten, derunder ordinære Afskrivninger.
 LSRM 1969.119
 En damefrisør, der havde ophævet en lærlingekontrakt og derfor betalte en erstatning til lærlingen, kunne trække denne udgift fra ved indkomstopgørelsen som driftsudgift efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Landsskatteretten anså nemlig erstatningsudgiften for at være en risiko, der var naturligt forbundet med at drive virksomhed som frisør. Damefrisøren havde overtaget en damefrisørsalon, hvor lærlingen var ansat, men hendes samarbejde med lærlingen blev hurtigt så dårligt, at frisøren af hensyn til driften af salonen ønskede at ophæve lærlingekontrakten. Sagen blev indbragt for lærlingevoldgiftsretten, og her indgik hun et forlig om at betale et fastsat beløb i erstatning til lærlingen til fuld og endelig afgørelse af ethvert mellemværende, der havde med lærlingeforholdet at gøre.
 TfS 2000, 819. LSR
 En travtræner var pålagt diverse løbsbøder i overensstemmelse med det almindelige regelsæt herfor, som var udviklet for travløb. Bøder var her kategoriseret på en skala fra A-E. Bøderne i kategorien D og E blev anset for bøder af egentlig pønal karakter, og derfor ikke fradragsberettigede, hvorimod bøder i kategorierne A-C blev anset for udsprunget af normal driftsrisiko for den skattepligtiges virksomhed og dermed fradragsberettigede.
 En arbejdsgiver havde i forbindelse med afskedigelse af et betydeligt antal medarbejdere udsat en række ansatte for direkte forskelsbehandlings pga. alder og havde derfor handlet i strid med forskelsbehandlingsloven.
 Selv om der ikke blev spurgt om, hvorvidt arbejdsgiveren havde fradragsret for betalingen af de pågældende godtgørelser, udtalte Skatterådet, at forpligtelserne til at betale godtgørelsesbeløbene ikke kunne anses for udslag af en normal driftsrisiko og derfor ikke var fradragsberettiget som driftsudgift, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 En person, der var ansat i en virksomhed, blev afskediget samtidig med en kollega med den begrundelse, at arbejdsgiveren manglede arbejdsopgaver. Kort tid før han blev afskediget, havde han over for sin arbejdsgiver oplyst, at hans hustru var gravid. Den tidligere ansatte krævede en godtgørelse efter ligebehandlingsloven af sin arbejdsgiver, idet han gjorde gældende, at afskedigelsen skyldtes, at han havde oplyst, at hans hustru var gravid. Sagen blev indbragt for Ligebehandlingsnævnet, der ikke fandt det tilstrækkeligt godtgjort, at det ikke havde haft betydning for afskedigelsen, at den tidligere ansattes hustru var gravid. Han blev derfor tilkendt en godtgørelse efter ligebehandlingsloven, der skønsmæssigt blev fastsat til 360.000 kr., svarende til 9 måneders løn.
 Skatterådet udtalte, at den godtgørelse, der var udbetalt i medfør af ligebehandlingsloven, skattemæssigt skulle behandles som en fratrædelsesgodtgørelse og dermed skulle beskattes i medfør af ligningslovens § 7 U.
 Skatterådet fandt endvidere, at den tidligere ansattes arbejdsgiver havde ret til at fratrække den omhandlede godtgørelse som en driftsudgift efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, da det under de konkrete omstændigheder måtte anses for udslag af en sædvanlig og naturlig driftsrisiko, at arbejdsgiveren pådrog sig en forpligtelse til at betale godtgørelse for at have overtrådt ligebehandlingsloven.
 Ved vurderingen af, om udgifterne til betaling af erstatning efter funktionærlovens § 3 og godtgørelse for tab af uddannelsesgode

type: other


text:
i henhold til erhvervsuddannelsesloven er fradragsberettigede efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, er det efter SKATs opfattelse afgørende, om det kan anses for udslag af en naturlig og sædvanlig driftsrisiko, at spørgerens arbejdsgiver har pådraget sig disse udgifter.
 Spørgeren har lidt et tab ved at skulle betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og godtgørelse for ophævelse af uddannelsesaftale til klinikassistentelev, fordi han ikke har kunnet bevise, at han har været berettiget til at afskedige den tidligere ansatte pga. samarbejdsvanskeligheder. Samarbejdsvanskelighederne bestod det efter det oplyste i, at den tidligere ansatte ikke kunne samarbejde med en anden underordnet medarbejder, der var ansat på klinikken.
 Efter SKATs opfattelse må det - medmindre der foreligger ganske særlige forhold - anses for udslag af en normal og sædvanlig driftsrisiko, at en arbejdsgiver påføres udgifter i forbindelse med afskedigelse af medarbejdere pga. samarbejdsvanskeligheder. SKAT finder derfor, at det driftstab, som spørgeren påføres ved at skulle betale erstatning og godtgørelse, kan fradrages som driftsudgifter efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.


text:
Nyheder < kauffmann.dk
 Højesteretsdom af 24. januar 2017 - Dronning Ingrids Hospital, Grønland - frikendt
 Dom afsagt den 24. januar 2017 A mod B, Dronning Ingrids Hospital og Departementet for Sundhed
 Der var ikke grundlag for erstatning til en grønlandsk kvinde som følge af manglende oplysning om behandlingsmuligheder i udlandet, herunder i Danmark. Kvinden fik i 2005 fjernet sit ene bryst som følge af brystkræft. Sagen angik i første række, om en overlæge, der havde behandlet kvinden på Dronning Ingrids Hospital i Grønland, var erstatningsansvarlig over for kvinden og var forpligtet til at betale hende godtgørelse for tort, fordi han ikke forud for behandlingen informerede hende om muligheden for at blive undersøgt og eventuelt få foretaget en brystbevarende operation i Danmark.
 Højesteret tiltrådte, at lægen ikke i forbindelse med behandlingen af kvinden for brystkræft havde tilsidesat sin forpligtelse efter § 12, nr. 1, jf. § 6 og § 7 i landstingsforordningen om patienters retsstilling til at sikre, at hun gav informeret samtykke til sin operation på grundlag af fyldestgørende oplysninger om behandlingsmulighederne, idet denne forpligtelse kun omfatter behandlingsmuligheder, der tilbydes af det grønlandske sundhedsvæsen i eller uden for Grønland. Det var ubestridt for Højesteret, at det i 2005 ikke var muligt i kvindens tilfælde at foretage en brystbevarende operation i Grønland eller at henvise til en sådan operation i Danmark. Der var derfor ikke grundlag for at tilkende erstatning eller godtgørelse for tort. Kvinden kunne allerede af den grund heller ikke rette sådanne krav mod Dronning Ingrids Hospital eller Departementet for Sundhed. Grønlands Landsret var kommet til det samme resultat.
 Gengivet fra Højesteret.
 Højesterets dom af 14. august 2015 -
 Udlejeren af to erhvervslejemål havde ophævet lejemålene som følge af lejerens betalingsmisligholdelse og anmodede fogedretten om at sætte lejeren ud af lejemålene. Lejeren protesterede, idet han bl.a. anførte, at han først den 25. november 2013 havde fundet udlejerens betalingspåkrav oven på brevkasseanlægget ved indgangen til den etageejendom, hvor lejemålene var beliggende, og at han samme dag havde betalt den skyldige leje.
 Hovedspørgsmålet i sagen var, hvornår udlejerens breve med betalingspåkrav og ophævelse måtte anses for at være kommet frem til lejeren, idet udlejeren havde bevisbyrden for, at betalingspåkrav og ophævelse af lejeaftalen var kommet frem så betids, at ophævelsen var gyldig.
 Højesteret udtalte generelt, at et brev til en lejer med betalingspåkrav eller ophævelse af lejemålet, som udlejer har adresseret korrekt og sendt både som almindelig og anbefalet post, som udgangspunkt må anses for at være kommet frem til lejeren den dag, hvor brevet og meddelelsen om det anbefalede brev ved normal postbesørgelse er afleveret på adressen, herunder i brevkasse, og at dette gælder, uanset at lejer undlader at afhente det anbefalede brev på posthuset.
 Højesteret udtalte endvidere, at udgangspunktet må fraviges, f.eks. hvis postbesørgelsen ikke er normal, eller hvis udlejeren ved eller burde vide, at særlige forhold hos lejeren såsom bortrejse eller hospitalsindlæggelse kan bevirke, at han ikke ser posten. I den konkrete sag fastslog Højesteret, at udlejerens breve med betalingspåkrav og ophævelse var kommet frem til lejeren henholdsvis


text:
den 14. og 20. november 2013. Da lejeren først betalte restancen den 25. november 2013, var udlejerens ophævelse af 19. november 2013 gyldig. Udlejerens anmodning om udsættelse af lejeren kunne derfor fremmes ved fogedretten.
 Afstemning i ejerforening - Østre Landsrets dom 25. september 2013
 En ejerforening, som vi repræsenterer, blev stævnet af en af medlemmerne, som mente, at man i foreningen skulle stemme med 1 stemme pr. ejerlejlighed og ikke med samme vægt som fordelingstallene. Vedtægternes bestemmelse om afstemningsmetode var uklar og selvmodsigende. Som administrator havde vi vurderet, at i et sådan tilfælde, måtte man henholde sig til normalvedtægten, som gælder generelt for ejerforeninger, der ikke selv har egne vedtægter. Normalvedtægten bestemmer, at man skal stemme efter fordelingstal.
 Der er tale om en ejerforening beliggende på en af Danmarks dyreste adresser i Gentofte kommune, og lejlighedernes værdi antoges at ville blive påvirket betydeligt, afhængig af, om den største lejlighed, alene havde samme stemmeværdi, som den mindste lejlighed i kælderen (1 stemme pr. lejlighed), eller om retten ville nå frem til, at man skal stemme efter fordelingstal (størrelsen af de enkelte lejligheder m.v.).
 Byretten fastslog, at vi som administrator havde vurderet korrekt, og at man i foreningen skulle stemme i overenstemmelse med reglerne i normalvedtægten, altså efter fordelingstal, da foreningens egne vedtægter var uklare. Sagsøgerinden var dog utilfreds med byrettens dom og ankede sagen til Østre Landsret, som stadfæstede byrettens afgørelse og fastslog, at afstemning skulle ske med stemmevægt, som fordelingstallene. Ejeren af den lille kælderlejlighed til en værdi af måske nogle få millioner, kunne derfor ikke stemme med samme vægt, som ejeren af en af det store lejligheder højere oppe i ejendommen.
 Sagsøgerinden havde under forløbet afholdt et bestyrelsesmøde, hvor hun alene deltog, og under bestyrelses-mødet "valgte" hun sig selv som ny formand. Hun "besluttede" samtidig at overdrage administrationen til en af hende valgt anden administrator. Hun skrev samtidig til ejerforeningens bankforbindelse og meddelte, at adgang og råderet over foreningens bankkonto skulle overføres til hende og den af hende udpegede administrator.
 Vi måtte efter aftale med ejerforeningen derfor, efter forgæves at have rejst indsigelse overfor banken, indbringe bankens disponering for pengeinstitutankenævnet og klage over, at banken uden behørig legitimation havde overført råderetten over foreningens konto til sagsøgerinden.
 Sagsøgerindens advokat havde i øvrigt under byretssagen optrådt på en sådan måde, at foreningen klagede over ham til Advokatnævnet.
 Ejerforeningen fik medhold i Pengeinstitutankenævnet, og banken og sagsøgerinden måtte betale en mindre erstatning dækkende et beløb, som sagsøgerinden uberettiget havde trukket på kontoen. Sagsøgerindens advokat blev idømt en bøde i Advokatnævnet. Endelig fastslog byret og landsret, at søgsøgerindens disponering over ejerforeningens bankkonto og administration var ulovlig og hun blev pålagt at betale sagsomkostninger.
 Sagen tog mere end 3 år at komme igennem, kostede mange penge og var en relativ stor belastning for alle i foreningen.
 Da der nu foreligger en endelig ankedom, som fastslår, at normalvedtægten skal bruges ved uklarhed, har sagen haft en vis principiel betydning, idet der her i landet er et ikke ubetydelig antal ejerforeninger med uklare vedtægter, og erfaringen


text:
viser, at man i mange ejerforeninger har problemer med dårligt formulerede afstemningsregler mm.
 Forbud nedlagt mod brug af kopieret navn - Rettens kendelse af 10. november 2012
 Retten bestemte den 10. november 2012, at der kunne nedlægges forbud mod en restauratør i Roskilde, som i foråret 2012 begyndte at kalde sig Rosies Restaurant m.v. Restauratøren i Roskilde havde samtidig fået "sit navn" registreret som binavn (ekstra navn til selskabets hovednavn) i Selskabsstyrelsen mv.
 Restaurant Rosie McGees i København, som på 20. år med succes har drevet en af Danmarks største restauranter, mente sine rettigheder krænket. I følge restaurant Rosie McGees forsøgte restauratøren i Roskilde at fremså som et filial af dem, med samme koncept, blot i en billigere og mindre udgave.
 Flere gæster tog fejl af stedere, hvilket gav problemer, idet de 2 virksomheder havde forskellig serviceniveau og prispolitik m.v. Rosie Mcgees bad os repræsentere dem og da restauratøren i Roskilde ikke frivilligt ville ændre navn, blev sagen indbragt for retten.
 Den 10. november 2012 bestemte retten, at der kunne nedlægges forbud mod restauratøren i Roskilde og dennes brug af navnet Rosie m.v., idet restauratøren i Roskilde søgte at udnytte en gennem 20 år opbygget goodwill tilhørende Rosie McGees mv.
 Restauratøren i Roskilde måtte herefter ændre navn og acceptere ikke at benytte et navn, som kunne forveksles med Rosie McGees, såvel som restauratøren i Roskilde måtte afstå sit domænenavn "Rosies.dk" og betale en godtgørelse.
 Handlet kvinde søgte asyl - Flygtningenævnets afgørelse af 1. november 2012
 Vi repræsentere flere gange om året flygtninge og asylansøgere i Flygtningenævnet. Senest har vi bistået en udenlandsk kvinde, som politiet først havde tilbageholdt og Udlændingestyrelsen efterfølgende bestemt skulle udvises af Danmark.
 Kvinden oplyste bl.a., at hendes yngste datter var blevet bortført og at kidnapperne forlangte en større pengesum betalt, samt at hun skulle tage med dem til Danmark og arbejde som prostitueret og tjente penge til dem.
 Flygtningennævnet kunne ikke meddele asyl, idet kvinden i hjemlandet kunne søge myndighedernes hjælp, såvel som hun kunne søge bistand fra lokale NGO-organisationer. Men kvinden blev imidlertid ikke pålagt at udrejse inden for en kort frist, idet Udlændingestyrelsen skulle hjælpe kvinden i henhold til særregler om bistand til "handlede kvinder".
 Grønlands Selvstyre mod Region Sjælland - Højesterets dom af 20. oktober 2010 - Ugeskrift for Retsvæsen 2011, side 246
 Som advokat for Grønlands Selvstyre har vi i oktober 2010 i Højesteret fået medhold i en erstatningssag mod Region Sjælland som medførte, at regionen måtte tilbagebetale ca. 18.000.000,00 kr. til Grønland.
 Sagen drejede sig kort fortalt om, hvem som har betalingsforpligtigelsen for en grønlandsk psykisk syg patient, som opholdt sig på et hospital i Danmark til observation. Grønland betalte regionen for observationen.
 Under opholdet i Region Sjællands væretægt begik den grønlandske patient en alvorlig forbrydelse og blev af en dansk domstol dømt til ophold på en sikringsanstalt og forvaring.
 Spørgsmålet, som Østre Landsret i første instans i erstatningssagen mod Region Sjælland skulle tage stilling til, drejede sig om, hvem som skulle betale den relative høje udgift til at holde patienten


text:
under forvaring efter at patienten var dømt for den kriminelle handling i syddanmark.
 Region Sjælland mente, at Grønlands Selvstyre skulle afholde udgiften på knap 3 mio. kr. pr. år i ca. 5 år og påstod i øvrigt, at en del af kravet var forældet.
 Vi mente, at da handlingen var begået i Danmark under et af Grønlands Selvstyre betalt ophold på et hospital i Region Sjælland, så havde regionen ansvaret for patienten og den afledte udgift.
 Østre Landsret gav Grønlands Selvstyre ret og dømte Region Sjælland til at refundere selvstyret den udlagte samlede udgift på ca. 18 mio. kr. inkl. renter og omkostninger.
 Region Sjælland, der var repræsenteret af advokater for Bech-Bruun, ankede sagen til Højesteret for så vidt angår en del af kravet, idet de i Højesteret påstod, at en del af kravet var ældre en 5 år og forældet.
 Højesteret var enig med os i, at Grønlands Selvstyre ikke var gjort bekendt med den grønlandske patients kriminelle handlig i Danmark og at forældelsesfristen i øvrigt var suspenderet samt at ingen del af kravet var forældet.
 Højsteret stadfæstede landsrettens dom og dømte Region Sjælland.
 Grønlands Selvstyre modtog herefter ca. 18 mio. kr. fra regionen.


text:
Højesterets Afgørelser om opholds- og meldepligt ugyldige - Dansk Nordisk Modstandsbevægelse
 Højesterets Afgørelser om opholds- og meldepligt ugyldige
 Afgørelser om opholds- og meldepligt ugyldige
 Sag 10/2011
 Dom afsagt den 1. juni 2012.
 Udlændingestyrelsen (tidligere Udlændingeservice)
 Justitsministeriet (tidligere Ministeriet for Flygtninge, Indvandrere og Integration)
 Udlændingeservices og Integrationsministeriets afgørelser om opholds- og meldepligt for en udlænding på tålt ophold var ugyldige
 Udlændingen blev ved dom af 26. juni 2006 idømt 1 år og 6 måneders fængsel for medvirken i hashhandel på Christiania og udvist af Danmark med indrejseforbud i 10 år. Flygtningenævnet meddelte den 3. april 2008 afslag på asyl og pålagde samtidig udlændingen at udrejse straks, idet nævnet bemærkede, at han ikke kunne udsendes tvangsmæssigt til Iran eller til et land, hvor han ikke var beskyttet mod videresendelse til Iran (tålt ophold).
 Sagen for Højesteret angik gyldigheden af Udlændingeservices afgørelse af 16. februar 2009 om, at udlændingen fortsat skulle bo i Center Sandholm og ikke overnatte uden for centret uden tilladelse. Endvidere angik sagen gyldigheden af Integrationsministeriets afgørelse af 29. september 2009 om, at udlændingen skulle melde sig til politiet i Center Sandholm tre gange om ugen.
 Højesteret fandt efter en samlet vurdering, at disse afgørelser i hvert fald på nuværende tidspunkt udgjorde et uproportionalt indgreb i udlændingens bevægelsesfrihed. Afgørelserne blev derfor ophævet som ugyldige.
 afsagt fredag den 1. juni 2012
 (advokat Christian Dahlager, beskikket)
 Udlændingestyrelsen (tidligere Udlændingeservice) og
 (kammeradvokat K. Hagel-Sørensen for begge)
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 1. afdeling den 7. januar 2011.
 I pådømmelsen har deltaget syv dommere: Peter Blok, Per Walsøe, Jytte Scharling, Thomas Rørdam, Jon Stokholm, Hanne Schmidt og Oliver Talevski.
 De indstævnte, Udlændingestyrelsen og Justitsministeriet, har påstået stadfæstelse.
 A har yderligere anført, at udlændingemyndighedernes beslutning om at iværksætte kontrolforanstaltninger over for ham ikke kun er truffet ud fra legitime udlændingeretlige kriterier, men tillige ud fra hensynet til statens sikkerhed og terrorbekæmpelse. Han er ikke til fare for statens sikkerhed, og under alle omstændigheder er et sådant hensyn ulovligt, da tilsvarende foranstaltninger ikke kan gennemføres over for danske statsborgere, som anses at udgøre en fare for statens sikkerhed. Der foreligger derfor forskelsbehandling på grundlag af - 2 -
 nationalitet i strid med artikel 14 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention sammenholdt med artikel 2 i Tillægsprotokol 4.
 I relation til anbringendet om, at artikel 2 i Tillægsprotokol 4 er krænket, har han supplerende anført, at landsretten ukorrekt har antaget, at domstolenes prøvelse er begrænset til hans forhold på tidspunktet for afgørelsen, således at efterfølgende forhold kun kan inddrages, hvis de kan belyse, om de administrative afgørelser var rigtige eller forkerte, da de blev truffet. Det er forudsat i forarbejderne, at begrundelsen for at opretholde et indgreb kan mindskes over tid, og myndighederne har en selvstændig pligt til løbende at kontrollere, at betingelserne er opfyldt. Myndighederne har ikke på noget tidspunkt foretaget en revurdering af behovet for at opretholde indgrebene, selv om det har stået myndighederne klart i hele forløbet, at han ønsker en lempelse af opholdspligten og meldepligten.
 Udlændingestyrelsen og Justitsministeriet har for så


text:
vidt angår As anbringende vedrørende artikel 14 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention anført, at det ikke giver mening at sammenligne restriktioner over for ham med restriktioner over for danske statsborgere. Han er dømt til udvisning, og opholdspligten og meldepligten er i hans tilfælde ikke begrundet i hensynet til statens sikkerhed, men i et ønske om at sikre en aktuel viden om hans ophold, så en udvisning kan effektueres. Det fremgår imidlertid af artikel 3 i Tillægsprotokol 4, at en stat ikke kan udvise sine egne statsborgere. Selve forskelsbehandlingen i udvisningsspørgsmålet mellem egne statsborgere og udlændinge er således anerkendt i konventionen, og sondringen kan derfor ikke være i strid med diskriminationsforbuddet i artikel 14.
 Udlændingestyrelsen og Justitsministeriet har i relation til artikel 2 i Tillægsprotokol 4 supplerende anført, at det som udgangspunkt tilkommer en stat selv at afgøre, hvem der lovligt befinder sig inden for statens grænser. Dette er senest fastslået i Den Europæiske Menneske-rettighedsdomstols dom af 31. januar 2012 i sag M.S. mod Belgien. Det fremgår af denne dom, at M.S., som var på tålt ophold, ikke efter belgisk ret havde lovligt ophold i Belgien. Menneskerettighedsdomstolen fastslog derfor, at han ikke var omfattet af artikel 2 i Tillægs-protokol 4. Det følger imidlertid af forarbejderne til lov nr. 1397 af 27. december 2008, at de begrænsninger i udlændinges ophold i Danmark, der følger af loven, skal anvendes proportionalt, og at denne proportionalitet skal bedømmes i forhold til artikel 2 i Tillægsprotokol 4. Det - 3 -
 ville have været muligt at udforme udlændingeloven på den måde, at personer på tålt ophold blev anset for ikke at have lovligt ophold i Danmark med den virkning, at de slet ikke kunne påberåbe sig artikel 2 i Tillægsprotokol 4. I relation til A må det imidlertid lægges til grund, at hans forhold skal bedømmes efter denne bestemmelse.
 Det fremgår af Østre Landsrets ankedom af 23. juni 2006, at A blev fundet skyldig i medvirken til hashhandel på Christiania ved at have været en del af et vagtkorps. Han blev i medfør af straffelovens § 191 idømt fængsel i 1 år og 6 måneder og udvist med indrejseforbud i 10 år. Landsretten stadfæstede herved Københavns Byrets dom af 8. juli 2005.
 I landsretten stemte fire voterende for udvisning, idet de herom anførte bl.a.:
 ”... at A ... i 1993 som 21-årig kom til Danmark, hvor han året efter fik opholdstilladelse under henvisning til herboende ægtefælle, som han i 2004 blev skilt fra. Han har gennem årene lært sig dansk og været i forskellige arbejdsforhold. Han har ingen børn, og af familie her i landet har han alene en bror, men efter det oplyste har han dog ikke længere familiemæssig tilknytning til Iran, bortset fra sin 84-årige far.
 På denne baggrund finder disse voterende, at en udvisning af A ... på grund af hans grove narkotikakriminalitet, for hvilken han nu er idømt fængsel i 1 år og 6 måneder, ikke vil være i strid med udlændingelovens § 26, stk. 2, eller det proportionalitetskrav, som følger af Den


text:
Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 8. De foreliggende oplysninger giver endvidere ikke grundlag for at antage, at der består en reel risiko for, at A ... i Iran vil blive strafforfulgt og idømt dobbeltstraf for det begåede forhold.”
 To voterende ville frifinde for påstanden om udvisning og anførte bl.a.:
 ”... at A ... udrejste af Iran som 17-årig i 1988 og fra 1990 havde ophold hos sine forældre i Sverige. Han indrejste i Danmark i 1993 og fik opholdstilladelse i juli 1994 som anført af flertallet. Ved anholdelsen den 26. maj 2004 havde han haft ophold i Danmark i ca. 11 år. Han havde før varetægtsfængslingen forskellige arbejdsforhold og har efter løsladelsen fra varetægt den 14. januar 2005 fået fast ansættelse. Der foreligger positive arbejdsgiverudtalelser fra hans ansættelsesforhold. Han må anses for såvel sprogligt som arbejdsmæssigt velintegreret og har ikke længere kontakt til Iran bortset fra telefonisk kontakt med sin 84-årige far. Hans bror i Danmark har efter det oplyste særlige helbredsproblemer. - 4 -
 Selvom tiltalte er idømt fængsel i 1 år og 6 måneder for overtrædelse af straffelovens § 191, lægger disse voterende ved proportionalitetsafvejningen mellem kriminalitetens alvor og konsekvenserne af udvisning vægt på, at tiltalte, der hidtil er ustraffet, er domfældt for deltagelse i vagtkorpset i en periode på ca. 5 måneder, hvor tiltalte havde udviklet et betydeligt hashmisbrug, at han er ophørt med at ryge hash, og at han har fast arbejde som bekræftet af hans arbejdsgiver. Han modtager fortsat psykologbistand, og hans kontakt til Iran er alene som anført.
 Disse voterende finder herefter, at de grunde, der er anført i udlændingelovens § 26, stk. 1, efter en samlet vurdering taler afgørende imod, at udvisning finder sted, jf. udlændingelovens § 26, stk. 2, og stemmer derfor for frifindelse for udvisningspåstanden.”
 I en politirapport af 4. juli 2007 vedrørende A er anført bl.a.:
 ”I forbindelse med, at ovennævnte udlænding skulle løslades efter afsoning af dom ... rettede politiassessor Peter Rydder, Østjyllands politi fredag d. 290607 tlf. henvendelse, idet han havde gennemgået sagen m.h.p. at fremstille ovennævnte til fortsat varetægts-fængsling, jfr. Udlændingeloven.
 Han mente, at det ville være svært at få pgl. varetægtsfængslet under hensyntagen til, at pgl. efter dommen med udvisning havde været på fri fod og var mødt op til afsoningen, som var foregået i et åbent fængsel, hvor han ”bare kunne gå sin vej”, hvis han ville det.
 Det blev efter en gennemgang af sagen, samt ovenstående, besluttet, at pgl. kunne løslades uden fremstilling, men at han skulle opfordres til at rette henvendelse for indlogering i DRK/Sandholm, idet han ønsker sin asylansøgning genoptaget
 A rettede d. 020707 henvendelse og blev indlogeret DRK/Sandholm.”
 Der er for Højesteret enighed om, at A må anses for at have fået påbud om ophold i Center Sandholm fra den 2. juli 2007.
 I en politirapport af 15. januar 2009 vedrørende A hedder det bl.a.:
 ”Udlændingen forklarede med hensyn til familie i Danmark, at han har en tidligere ægtefælle. Han har lidt kontakt med hende.
 Han har en bror ... Broderen har boet


text:
i Danmark siden midten af 1980 og er dansk statsborger. Broderen er fraskilt og har en søn på 23 år og en datter på 11 år der bor hos moderen.
 Han forklarede, at han dagligt er hos sin bror, der ikke kan klare sig selv p.g.a. sukker-syge, knogleskørhed, dårligt syn m.v. - 5 -
 Han forklarede, at han har været i praktik, men Udlændingeservice/DRK satte det i bero umiddelbart inden jul 2008.
 Han modtager lommepenge fra DRK hver 2 uge. Han betaler selv for transport, idet han gennem en stor omgangskreds får penge til det.
 Udlændingen forklarede med hensyn til rejsedokumenter at han aldrig har fået pas i Iran. Han kom til Danmark på familiesammenføring. Han forklarede, at da han første opholdstilladelse var ved at udløbe rettede han henvendelse på Iran’s ambassade, hvor han mod betaling af 11.000 kr. købte et Iransk Pas. Udlændingeservice stemplede efterfølgende en ny opholdstilladelse i passet. Han er ikke længere i besiddelse af passet.
 Udlændingen ved ikke, hvor han skulle rejse hen hvis han ellers havde rejsedokument.”
 I betænkningen af 12. december 2008 over forslaget til lov nr. 1397 af 27. december 2008 om ændring af udlændingeloven (L nr. 69, Folketingstidende 2008-2009, tillæg B, s. 344), anførte et flertal i Udvalget for Udlændinge- og Integrationspolitik (Venstre, Dansk Folkeparti og Det Konservative Folkeparti) bl.a.:
 ”De pågældende skal naturligvis behandles i overensstemmelse med de internationale konventioner – men heller ikke mere end det. Kan der strammes op på vilkårene, skal vi gøre det. Det er ikke acceptabelt, hvis udlændinge på tålt ophold behandles for lempeligt. Alt skal gøres for, at de pågældende bliver udsendt af Danmark. Venstre, Dansk Folkeparti og Det Konservative Folkeparti finder derfor, at der på kort sigt bør strammes så meget som muligt på kontrollen inden for det gældende kompetence- og prøvel-sessystem.
 Venstre, Dansk Folkeparti og Det Konservative Folkeparti har i den forbindelse noteret sig, at både afgørelser om daglig meldepligt og kontrol med ophold i Center Sandholm skal træffes individuelt og konkret og i overensstemmelse med konventionerne.”
 I forbindelse med Folketingets behandling af forslaget til den nævnte lov stillede Udvalget for Udlændinge- og Integrationspolitik en række spørgsmål til integrationsministeren.
 Spørgsmål nr. 4 og integrationsministerens svar herpå lyder således (L nr. 69, Folketingsti-dende 2008-2009, tillæg B, s. 360):
 Hvordan vil proportionalitetsprincippet tage sig ud i praksis efter de foreslåede stramninger, vil ministeren eksempelvis opretholde, at alle personer på tålt ophold, uanset - 6 -
 grunden til at de befinder sig på tålt ophold, og uanset om de udgør en risiko for statens sikkerhed eller den offentlige orden, på livstid skal være pålagt daglig meldepligt og opholdspligt på Center Sandholm?
 Lovforslaget ændrer ikke ved den gældende praksis for, hvornår udlændinge på tålt ophold skal pålægges at tage ophold i Center Sandholm, jf. udlændingelovens § 42 a, stk. 8. Lovforslaget vedrører således heller ikke spørgsmålet om, hvor længe et påbud om at tage ophold i Center Sandholm kan opretholdes.
 For så vidt angår meldepligt bemærkes, at det er politiet, som træffer afgørelse herom med klageadgang til


text:
Integrationsministeriet.
 Det følger af lovforslaget, at politiet kun kan undlade at pålægge meldepligt dagligt, hvis det vil være uproportionalt i forhold til Danmarks internationale forpligtelser, eller hvis der foreligger andre særlige grunde, f.eks. sygdom. I sådanne tilfælde kan melde-pligt pålægges efter politiets nærmere bestemmelse, herunder med længere mellemrum.
 Det afhænger således af en konkret vurdering i den enkelte sag, om udgangspunktet om daglig meldepligt kan fraviges, og hvor længe en afgørelse om daglig meldepligt kan opretholdes.”
 I integrationsministerens svar på spørgsmål 31 hedder det bl.a. (a.st., s. 362 f.):
 ”Justitsministeriet har oplyst følgende:
 ”1. Det følger af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis vedrørende Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 5 om ret til frihed og sikkerhed, at der ved vurderingen af, om der foreligger frihedsberøvelse i artikel 5’s forstand, skal tages udgangspunkt i sagens konkrete omstændigheder, og at en række kriterier, såsom type, varighed, virkning og måden hvorpå foranstaltningen bliver gennemført, skal tages i betragtning, jf. herved Guzzardi mod Italien, dom af 6. november 1980, præmis 92.
 Det følger af den nævnte doms præmis 94, at særlig overvågning ledsaget af krav om tvungen bopæl i et bestemt område ikke i sig selv udgør frihedsberøvelse i artikel 5’s forstand. Det anføres dog samtidig, at det ikke følger heraf, at implementeringen af en sådan foranstaltning aldrig vil kunne medføre, at der foreligger frihedsberøvelse.
 Som det fremgår af afsnit 4 i lovforslagets almindelige bemærkninger, indebærer de foreslåede bestemmelser om at skærpe meldepligten samt styrke kontrollen med, at påbuddet om at tage ophold i Center Sandholm overholdes, indgreb, der er omfattet af artikel 2 (om frihed til valg af opholdssted) i 4. Tillægsprotokol til Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Det følger af den nævnte bestemmelse, at enhver, der lovligt befinder sig på en stats område, inden for dette skal have ret til at færdes frit og til frit at vælge sit opholdssted. Beskyttelsen omfatter også udlændinge, herunder udlændinge, der er på tålt ophold. Retten er dog ikke absolut, idet der kan gøres indgreb i denne ret, hvis det er i »overensstemmelse med loven« og er nødvendigt i et demokratisk samfund - 7 -
 af hensyn til bl.a. den nationale sikkerhed og den offentlige orden. Det indebærer bl.a., at indgrebet skal være proportionalt i hvert enkelt tilfælde.
 Det fremgår endvidere af bemærkningerne til lovforslagets § 1, nr. 1, at det forudsættes, at politiet som udgangspunkt pålægger de udlændinge på tålt ophold, som er pålagt at tage ophold i Center Sandholm, jf. udlændingelovens § 42 a, stk. 8, daglig meldepligt hos politiet i centret, og at politiet således kun vil kunne undlade at pålægge daglig meldepligt, hvis det vil være uproportionalt i forhold til Danmarks internationale forpligtelser, eller hvis der foreligger særlige grunde, f.eks. sygdom.
 Derudover fremgår det af bemærkningerne til lovforslagets § 1, nr. 4, vedrørende forslaget om en styrket kontrol med overholdelse af påbud om at tage ophold i Center Sandholm, at et sådant påbud indebærer, at den pågældende skal bo i centret og som udgangspunkt overnatte dér. En udlænding, som er pålagt at tage ophold i Center Sand-holm,


text:
må således alene overnatte uden for centret, hvis der er en særlig begrundelse herfor, f.eks. at udlændingen er blevet indlagt på hospital, eller der er alvorlig sygdom i udlændingens nærmeste familie eller lignende. Det er i den forbindelse anført, at der altid skal foretages en konkret vurdering af, om indgrebet er proportionalt, jf. lovforslagets almindelige bemærkninger afsnit 4.
 2. Justitsministeriet har oplyst, at proportionalitetsbetragtninger indebærer, at de pågældende – uanset påbud om opholds- og meldepligt – i det daglige vil skulle have en bevægelsesfrihed i et sådant omfang, at der ikke pålægges uproportionale restriktioner med hensyn til de pågældendes ret til at færdes uden for Center Sandholm. F.eks. vil meldepligt ikke kunne pålægges kl. 12 midt på dagen eller på skiftende tidspunkter alle ugens dage. Derimod vil meldepligten f.eks. kunne pålægges hver morgen, eksempelvis kl. 9.
 Endvidere indebærer de nævnte proportionalitetsbetragtninger og artikel 8 om retten til respekt for familielivet i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, at der skal være mulighed for jævnlig kontakt til en eventuel herværende familie. I den forbindelse skal de foreslåede regler administreres således, at hvis f.eks. familien bor i Jylland, skal der være mulighed for i rimeligt omfang at tage på weekendophold hos familien. Derudover skal de foreslåede regler administreres således, at der – hvis der herudover er rimelig anledning til yderligere besøg hos familien, f.eks. i forbindelse med vigtige familiebegivenheder – gives tilladelse hertil. I den forbindelse pålægges der meldepligt hos det lokale politi.
 Lovforslaget vil således ikke indebære, at den pågældende udlænding hele tiden skal opholde sig på Center Sandholm eller i umiddelbar nærhed heraf, og meldepligt skal pålægges på en sådan måde, at den pågældende også reelt har mulighed for at færdes uden for centret. Lovforslaget er heller ikke til hinder for, at den pågældende kan opret-holde kontakt med det omgivende samfund.
 På den baggrund finder Justitsministeriet ikke, at der vil være tale om indgreb af en sådan intensitet, at der vil foreligge frihedsberøvelse i Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 5’s forstand, således som denne bestemmelse er blevet fortolket af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. - 8 -
 Spørgsmålet om frihedsberøvelse efter Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 5
 Sagen angår Udlændingeservices afgørelse af 16. februar 2009 om, at A fortsat skal opholde sig i Center Sandholm, og afgørelsen af 29. september 2009 fra Ministeriet for Flygtninge, Indvandrere og Integration (Integrationsministeriet) om stadfæstelse af Rigspolitiets afgørelse af 16. februar 2009 om, at A skal melde sig til politiet i Center Sandholm mandag, onsdag og fredag kl. 10. A har i første række gjort gældende, at afgørelserne er ugyldige, fordi de indebærer en frihedsberøvelse af ham i strid med artikel 5 i Den Europæiske Menneskerettigheds-konvention. Heroverfor har Udlændingestyrelsen og Justitsministeriet gjort gældende, at indgrebene ikke kan anses for frihedsberøvelse, der er omfattet af artikel 5.
 Det fremgår af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at der ved vurderingen af, om der foreligger frihedsberøvelse i artikel 5’s forstand, skal tages udgangspunkt i sagens konkrete omstændigheder, og at der må tages hensyn til en række kriterier, såsom type, varighed, virkning og måden, hvorpå foranstaltningen


text:
bliver gennemført. Forskellen mellem frihedsberøvelse og en indskrænkning i bevægelsesfriheden består mere i indgrebenes grad og intensitet end i deres natur og substans, jf. bl.a. præmisserne 92-93 i dom af 6. november 1980 i sagen Guzzardi mod Italien. Overvågning ledsaget af krav om ophold på et geografisk afgrænset område er ikke i sig selv omfattet af artikel 5, men dette udelukker ikke, at implementeringen af en sådan foranstaltning kan føre til, at der foreligger en frihedsberøvelse i bestemmelsens forstand, jf. dommens præmis 94.
 En 24-timers husarrest anses i praksis for en frihedsberøvelse i artikel 5’s forstand, jf. f.eks. præmis 17 i dom af 2. august 2001 i sagen Mancini mod Italien og præmis 73 i dom af 30. marts 2006 i sagen Pekov mod Bulgarien. En husarrest, der indebærer, at den pågældende skal opholde sig i sin bolig i et vist tidsrum, f.eks. om natten, anses derimod normalt ikke for frihedsberøvelse i bestemmelsens forstand, jf. f.eks. præmis 39 i dom af 22. februar 1994 i sagen Raimondo mod Italien og afgørelse af 17. marts 2005 i sagen Haroldas Trijonis mod Litauen. - 9 -
 Påbuddet om ophold i Center Sandholm indebærer pligt for A til at bo og overnatte i centret, men ikke pligt for ham til at opholde sig i centret i løbet af dagen. Han er endvidere pålagt at melde sig til politiet i centret kl. 10 tre gange om ugen, men bortset herfra kan han frit færdes uden for centret om dagen og have kontakt med det omgivende samfund. Henset hertil kan opholdspåbuddet og meldepligten efter Højesterets opfattelse som udgangspunkt ikke anses for frihedsberøvelse i artikel 5’s forstand.
 De forhold, som A er undergivet under sit ophold i centret, og de vilkår, som i øvrigt gælder for hans tålte ophold her i landet, giver efter Højesterets opfattelse hverken hver for sig eller tilsammen grundlag for at fravige udgangspunktet og fastslå, at opholdspåbuddet og melde-pligten har en sådan intensitet, at der er tale om frihedsberøvelse i artikel 5’s forstand. Heller ikke varigheden af opholdspåbuddet og meldepligten kan efter Højesterets opfattelse medføre, at der foreligger frihedsberøvelse, men varigheden må indgå i vurderingen af, om indgrebet i bevægelsesfriheden er uproportionalt, jf. artikel 2 i Tillægsprotokol 4.
 Sammenfattende finder Højesteret i overensstemmelse med det, som er kommet til udtryk i forarbejderne til lov nr. 1397 af 27. december 2008 om ændring af udlændingeloven, at opholdspåbuddet og meldepligten ikke kan anses for frihedsberøvelse i henhold til artikel 5.
 Spørgsmålet om overtrædelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 14
 A har i anden række gjort gældende, at Udlændingeservices afgørelse af 16. februar 2009 og Integrationsministeriets afgørelse af 29. september 2009 er ugyldige, fordi afgørelserne er begrundet i hensynet til statens sikkerhed og dermed er udtryk for forskelsbehandling på grundlag af nationalitet i strid med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 14, jf. artikel 2 i Tillægsprotokol 4. Udlændingestyrelsen og Justitsministeriet har anført, at afgørelserne ikke er begrundet i hensynet til statens sikkerhed.
 Det er ikke under sagen gjort gældende, at A udgør en fare for statens


text:
sikkerhed, og det må lægges til grund, at et sådant hensyn ikke er indgået i begrundelsen for de trufne afgørelser. Sagen rejser derfor ikke spørgsmål om, hvorvidt et påbud til en udlænding på tålt ophold om ophold i Center Sandholm og pålæg til udlændingen om at give møde hos politiet i centret på - 10 -
 visse tidspunkter, der måtte være begrundet i hensynet til statens sikkerhed, indebærer forskelsbehandling i strid med artikel 14 sammenholdt med artikel 2 i Tillægsprotokol 4, jf. herved præmisserne 186-192 i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 19. februar 2009 i sagen A m.fl. mod Storbritannien.
 Spørgsmålet om overtrædelse af artikel 2 i Tillægsprotokol 4
 A har i tredje række gjort gældende, at Udlændingeservices afgørelse af 16. februar 2009 og Integrationsministeriets afgørelse af 29. september 2009 er ugyldige, fordi de indebærer en indskrænkning af hans bevægelsesfrihed i strid med artikel 2 i Tillægsprotokol 4. Udlændingestyrelsen og Justitsministeriet har gjort gældende, at indgrebene har hjemmel i artikel 2, stk. 3.
 Det følger af artikel 2, stk. 1, at enhver, der lovligt befinder sig på en stats område, inden for dette skal have ret til at færdes frit og til frit at vælge sit opholdssted. I forarbejderne til lov nr. 1397 af 27. december 2008 om ændring af udlændingeloven er det anført, at artikel 2 også omfatter udlændinge, der er på tålt ophold her i landet, og at de foreslåede regler om melde-pligt og om ophold i Center Sandholm er indgreb i bevægelsesfriheden efter artikel 2, stk. 1.
 Det fremgår af artikel 2, stk. 3, at der kan gøres indgreb i bevægelsesfriheden, hvis det er i overensstemmelse med loven, og hvis det er nødvendigt af hensyn til bl.a. opretholdelse af den offentlige orden.
 Udlændingelovens § 42 a, stk. 8, og § 34, stk. 3, indeholder hjemmel til henholdsvis påbud om ophold i Center Sandholm og pålæg om at give møde hos politiet i centret på bestemte tidspunkter. Spørgsmålet er herefter, om afgørelserne i denne sag opfylder det krav til proportionalitet, som er indeholdt i artikel 2, stk. 3, jf. udtrykket ”nødvendigt”.
 Udlændingeservices afgørelse af 16. februar 2009 indebar, at A fortsat skulle være indkvarteret i Center Sandholm, og at han kun måtte overnatte andre steder efter tilladelse fra Udlændingeservice. Rigspolitiets afgørelse af samme dato, som Integrationsministeriet stadfæstede den 29. september 2009, indebar en skærpelse af meldepligten fra én gang om ugen til tre gange om ugen. - 11 -
 Det anføres i forarbejderne til lov nr. 1397 af 27. december 2008 om ændring af udlændinge-loven, at proportionalitetsbetingelsen løbende skal være opfyldt, og at det med tiden kan blive vanskeligere at begrunde sådanne indgreb, f.eks. hvis det viser sig fortsat at være umuligt at udsende den pågældende. Det anføres desuden, at afgørelserne om meldepligt og påbud om ophold vil kunne indbringes for domstolene efter grundlovens § 63, og at udlændingemyndighederne og politiet ”skal kunne godtgøre, at indgrebene i hvert enkelt tilfælde er proportionale. Heri ligger bl.a., at myndighederne skal kunne fremlægge oplysninger, der viser, at der er et rimeligt


text:
grundlag for indgrebene af hensyn til at sikre de pågældende personers tilstede-værelse med henblik på udsendelse”.
 Højesteret finder på denne baggrund og under hensyn til, at der er tale om løbende indgreb i bevægelsesfriheden, at det under denne sag ikke alene kan prøves, om de nævnte afgørelser om pligt til at bo og overnatte i Center Sandholm og om meldepligt tre gange om ugen var proportionale i artikel 2’s forstand på afgørelsestidspunktet, men også, om afgørelserne, der endnu ikke er ophævet, fortsat opfylder kravet om proportionalitet.
 Der ses ikke at være domme fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, som tager stilling til spørgsmålet om proportionalitet af indgreb i bevægelsesfriheden over for udlændinge, som er på tålt ophold. På andre områder er der taget stilling til, om et indgreb i bevægelsesfriheden er proportionalt. I dom af 23. august 2006 i sagen Riener mod Bulgarien, som drejede sig om et forbud over for klageren mod at forlade Bulgarien som følge af klagerens betydelige skattegæld, udtalte Domstolen, at selv om et indgreb i bevægelsesfriheden i begyndelsen er berettiget, kan den automatiske udstrækning over en længere periode føre til, at indgrebet bliver uproportionalt, jf. præmis 121. I dom af 10. juli 2008 i sagen Hajibeyli mod Aserbajdsjan, som drejede sig om et forbud over for klageren mod under en straffesag at forlade den by, han boede i, udtalte Domstolen, at begrænsninger i bevægelsesfriheden alene kan retfærdiggøres i en given sag, hvis der er klare indikationer af en ægte offentlig interesse, som vejer tungere end individets ret til bevægelsesfrihed, jf. præmis 63.
 I bedømmelsen af proportionaliteten må der lægges vægt på, at A allerede den 2. juli 2007 fik påbud om ophold i Center Sandholm, og at han i foråret 2008 fik pålæg om at melde sig hos - 12 -
 politiet i centret en gang om ugen. Der må endvidere lægges vægt på, at afgørelserne af 16. februar 2009 samlet set må anses for at udgøre et væsentligt indgreb i As bevægelsesfrihed.
 Det må desuden tillægges vægt, at det efter oplysningerne om As hidtidige adfærd og personlige forhold må lægges til grund, at der ikke har været og fortsat ikke er nogen konkret risiko for, at han vil skjule sig for politiet. Det bemærkes herved, at A var på fri fod under anken af Københavns Byrets dom af 8. juli 2005, og at han også var på fri fod efter afsigelsen af landsrettens dom, hvorefter han afsonede i et åbent fængsel.
 Der har heller ikke foreligget og foreligger fortsat ikke konkrete holdepunkter for at antage, at A vil begå ny kriminalitet.
 Endelig må der lægges vægt på, at der efter det oplyste fortsat ikke er udsigt til, at udvisningen af A kan effektueres, og at han som følge af risikoen for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende behandling ikke reelt har mulighed for at udrejse frivilligt til Iran, ligesom der heller ikke er noget andet land, han kan udrejse til.
 På den anførte baggrund finder Højesteret efter en samlet vurdering, at Udlændingeservices afgørelse af 16. februar


text:
2009 om, at A skal bo og overnatte i Center Sandholm, i hvert fald på nuværende tidspunkt udgør et uproportionalt indgreb i hans bevægelsesfrihed i strid med artikel 2 i Tillægsprotokol 4. Afgørelsen må derfor ophæves som ugyldig.
 Som konsekvens heraf må også Integrationsministeriets afgørelse af 29. september 2009 om meldepligt i Center Sandholm ophæves som ugyldig. Dette udelukker ikke, at der kan træffes en ny afgørelse om meldepligt.
 Højesteret tager herefter As påstande om ugyldighed til følge. - 13 –
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Udlændingestyrelsen og Justitsministeriet solidarisk betale 100.000 kr. til statskassen til dækning af udgiften til advokatbistand for begge retter.
 Udlændingestyrelsen skal anerkende, at Udlændingeservices afgørelse af 16. februar 2009 er ugyldig.
 Justitsministeriet skal anerkende, at Ministeriet for Flygtninge, Indvandrere og Integrations afgørelse af 29. september 2009 er ugyldig.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Udlændingestyrelsen og Justitsministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse solidarisk betale 100.000 kr. til statskassen.
 Posted by Rolf Thomassen Saturday, June 02, 2012 12:48:00 AM


text:
xHøjesteret fandt, at ægteparret ved at have indrettet sig som fastslået af landsretten og ved at have indgivet selvangivelse som begrænsede skattepligtige groft uagtsomt havde bevirket, at SKAT havde foretaget skatteansættelserne på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. At ægteparret havde indhentet advokatrådgivning vedrørende den planlagte fraflytning kunne ikke føre til at andet resultat. Endvidere fandt Højesteret, at varslingsfristerne var overholdt. Som følge heraf kunne ægteparrets skatteansættelser genoptages ekstraordinært. Se SKM2018.520.HR.x
 xByretten fandt, at skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved ikke at indgive selvangivelse til de danske skattemyndigheder. Byretten lagde til grund, at skatteyderen måtte have været bekendt med, at han skulle have betalt skat i Danmark, da han hverken arbejdede eller boede på Færøerne. Desuden havde skatteyderen ikke godtgjort, at skattemyndighederne havde accepteret, at han ikke skulle indgive selvangivelse.
 Landsretten bemærkede, at det ikke var godtgjort, at skatteyderen ved henvendelsen til kommunen var blevet vejledt om, at han ikke skulle indgive selvangivelse. Herefter stadfæstede Landsretten byrettens frifindelse af Skatteministeriet (SKM2018.306.BR) i henhold til de af byretten anførte grunde. Se SKM2018.597.ØLR.x
 xI forbindelse med selvangivelsen for 2007, som blev indgivet til SKAT i maj 2008, undlod skatteyderen at oplyse, at han igen var flyttet tilbage til Danmark, og at den uopsigelige lejekontrakt ikke længere var gældende. Landsretten fandt på den baggrund, at han havde handlet groft uagtsomt, og at SKAT derfor var berettiget til at foretage en ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for indkomståret 2007. Under henvisning til byrettens begrundelse tiltrådte landsretten, at skatteyderen havde bopæl i Danmark i 2007 og dermed var fuldt skattepligtig til Danmark, og at han i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Y5-land måtte anses for hjemmehørende i Danmark i 2007, da han havde de stærkeste personlige og økonomiske forbindelser til Danmark, således at midtpunktet for hans livsinteresser i 2007 var i Danmark. Se SKM2018.407.VLR.x
 xDa skatteyderen havde haft bopæl i Danmark og et samlet ophold på 230 dage, fandt retten, at skatteyderens fulde skattepligt til Danmark var genindtrådt fra den 1. januar 2005. Da skatteyderen og dennes ægtefælle måtte anses for at have været samlevende fra den 1. januar 2005, fandt retten endvidere, at opgørelsen af ægtefællens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005-2011 skulle ske efter reglerne om ægtefællebeskatning i KSL § 4, stk. 2. Endelig fandt retten, at både skatteyderens og skatteyderens ægtefælles skatteansættelser for 2005-2008 kunne genoptages efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Se SKM2018.429.BR.x
 Videre fandt retten, at skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt ved ikke at selvangive til Danmark, idet han havde haft en ikke ubetydelig indtægt fra udlandet, der slet ikke var blevet betalt skat af. SKAT havde derfor været berettiget til ekstraordinært at genoptage skatteansættelsen. Se SKM2018.290.BR.
 Anpartshaveren gjorde gældende, at SKATs afgørelser ikke var i overensstemmelse med fristreglerne. Retten fandt, ansættelserne var varslet rettidigt, idet der dels var tale om kontrollerede transaktioner, dels forelå grov uagtsomhed fra anpartshaverens side. Retten henviste i den forbindelse til, at aktiverne alle var af større værdi og ikke sås at have en egentlig erhvervsmæssig sammenhæng med driften i selskabet, men


text:
snarere var erhvervet med henblik på privat anvendelse. Retten henviste videre til, at det var ved en ransagning, skattemyndighederne kom i besiddelse af fotografier, der viste, at aktiverne var blevet benyttet privat, og at det først var fra dette tidspunkt, at skattemyndighederne var kommet til kundskab med materiale, der viste, at de aktiver, der var registreret i selskabet, blev anvendt privat. Se SKM2018.187.BR
 xHøjesteret fandt det ikke godtgjort, at der bestod et reelt gældsforhold mellem Cayman Islands-selskabet og skatteyderen. De to beløb måtte anses for løn og dermed skattepligtig indkomst. Højesteret fandt endvidere, at skatteyderen havde handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at have selvangivet beløbene. Betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær genoptagelse af skatteyderens skatteansættelse var således opfyldt. Se SKM2018.481.HR.x
 xRetten fandt det ikke godtgjort, at skatteyderen havde bevist, at indsætningerne udgjorde refusion for udgifter afholdt i arbejdsgiverens interesse. Retten bemærkede, at det forhold, at Landsskatteretten ikke havde stillet spørgsmålstegn ved de fremlagte bilag, ikke kunne føre til, at retten ved den bevismæssige vurdering af sagens oplysninger skulle lægge til grund, at skatteyderen havde bevist, at de beløb, der var tilgået hans bankkonto, udgjorde skattefrie beløb betalt af hans arbejdsgiver som refusion for udgifter. Retten fandt heller ikke, at skatteyderen havde dokumenteret, at han havde krav på kost- og logigodtgørelse. Endelig fandt retten, at skatteyderen i hvert fald ved grov uagtsomhed havde bevirket, at skattemyndighederne havde foretaget skatteansættelserne på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. Retten fandt det dermed berettiget, at skattemyndighederne havde foretaget ekstraordinær ansættelse af skatteyderens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005 til 2007. Se SKM2018.420.BR.x
 xFor indkomstårene 2006-2008 var der tale om ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. For så vidt angår gevinster fra en specifik spilleside, som – ifølge et ikke-offentliggjort bindende svar fra SKAT til en anden skatteyder – var en skattepligtig spilleside, fandt retten ikke, at skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt ved ikke at selvangive gevinsterne. Retten lagde vægt på en korrespondance, som skatteyderen havde haft med den pågældende spilleside forud for opstarten af spilleaktiviteterne på siden og på, at SKAT i sin afgørelse selv anførte, at spillesiden var skattefri. Det var derimod mindst groft uagtsomt, at skatteyderen ikke havde selvangivet sine øvrige skattepligtige gevinster. Se SKM2018.396.BR.x
 xRetten fandt, herunder henset til baggrunden for de meget usædvanlige overførsler, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at de indsatte beløb ikke tilhørte ham, eller at de var hans indkomstopgørelse uvedkommende. Retten lagde bl.a. vægt på, at der ikke var ført bevis for en direkte sammenhæng mellem de indsatte beløb, udgifternes art og størrelse samt udbetalingerne fra skatteyderens konti. Herudover lagde retten bl.a. vægt på, at der var tale om store beløb som blev indsat uden angivelse af, hvad de skulle bruges til, og at beløbene ikke blev holdt adskilt fra skatteyderens øvrige formue eller økonomi. Se SKM2018.389.BR.x
 xSKM2018.520.HRx
 xHøjesteret fandt, at ægteparret ved at have indrettet sig som fastslået af landsretten og ved at have indgivet selvangivelse som begrænsede skattepligtige groft uagtsomt havde bevirket,


text:
at SKAT havde foretaget skatteansættelserne på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. At ægteparret havde indhentet advokatrådgivning vedrørende den planlagte fraflytning kunne ikke føre til at andet resultat. Endvidere fandt Højesteret, at varslingsfristerne var overholdt. Som følge heraf kunne ægteparrets skatteansættelser genoptages ekstraordinært.x
 xHøjesteret stadfæstede byrettens dom.
 Tidligere instanser SKM2017.357.ØLR og SKM2016.212.BRx
 xHøjesteret fandt det ikke godtgjort, at der bestod et reelt gældsforhold mellem Cayman Islands-selskabet og skatteyderen. De to beløb måtte anses for løn og dermed skattepligtig indkomst. Højesteret fandt endvidere, at skatteyderen havde handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at have selvangivet beløbene. Betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær genoptagelse af skatteyderens skatteansættelse var således opfyldt.x
 xMoney Transfer-projekt. Tidligere instans SKM2017.478.VLR.x
 xSKM2018.597.ØLRx
 xSagen angik spørgsmålet, om skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt, så SKAT havde været berettiget til at genoptage skatteyderens skatteansættelse for indkomstårene 2006, 2007 og 2008 ekstraordinært, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5.
 Landsretten bemærkede, at det ikke var godtgjort, at skatteyderen ved henvendelsen til kommunen var blevet vejledt om, at han ikke skulle indgive selvangivelse. Herefter stadfæstede Landsretten byrettens frifindelse af Skatteministeriet (SKM2018.306.BR) i henhold til de af byretten anførte grunde.x
 xTidligere instans SKM2018.306.BRx
 xSKM2018.407.VLRx
 xI forbindelse med selvangivelsen for 2007, som blev indgivet til SKAT i maj 2008, undlod skatteyderen at oplyse, at han igen var flyttet tilbage til Danmark, og at den uopsigelige lejekontrakt ikke længere var gældende. Landsretten fandt på den baggrund, at han havde handlet groft uagtsomt, og at SKAT derfor var berettiget til at foretage en ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for indkomståret 2007.
 Under henvisning til byrettens begrundelse tiltrådte landsretten, at skatteyderen havde bopæl i Danmark i 2007 og dermed var fuldt skattepligtig til Danmark, og at han i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Y5-land måtte anses for hjemmehørende i Danmark i 2007, da han havde de stærkeste personlige og økonomiske forbindelser til Danmark, således at midtpunktet for hans livsinteresser i 2007 var i Danmark.x
 xTidligere instans SKM2017.44.BRx
 Herefter og af de grunde som byretten i øvrigt havde anført, var der heller ikke efter bevisførelsen for landsretten grundlag for at tilsidesætte forhøjelsen af skatteyderens indkomst. Skatteyderen havde endvidere handlet i hvert fald groft uagtsomt, hvorfor betingelserne for ekstraordinær ansættelse var opfyldt, jf. SFL § 27, stk. 5.
 xSKM2018.429.BRx
 xDa skatteyderen havde haft bopæl i Danmark og et samlet ophold på 230 dage, fandt retten, at skatteyderens fulde skattepligt til Danmark var genindtrådt fra den 1. januar 2005. Da skatteyderen og dennes ægtefælle måtte anses for at have været samlevende fra den 1. januar 2005, fandt retten endvidere, at opgørelsen af ægtefællens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005-2011 skulle ske efter reglerne om ægtefællebeskatning i KSL § 4, stk. 2. Endelig fandt retten, at både skatteyderens og skatteyderens ægtefælles skatteansættelser for 2005-2008 kunne genoptages efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5.x
 xSKM2018.420.BRx
 xRetten fandt det ikke godtgjort, at skatteyderen havde bevist, at indsætningerne udgjorde refusion for udgifter afholdt i arbejdsgiverens interesse. Retten bemærkede, at det forhold, at Landsskatteretten ikke havde


text:
stillet spørgsmålstegn ved de fremlagte bilag, ikke kunne føre til, at retten ved den bevismæssige vurdering af sagens oplysninger skulle lægge til grund, at skatteyderen havde bevist, at de beløb, der var tilgået hans bankkonto, udgjorde skattefrie beløb betalt af hans arbejdsgiver som refusion for udgifter.
 Endelig fandt retten, at skatteyderen i hvert fald ved grov uagtsomhed havde bevirket, at skattemyndighederne havde foretaget skatteansættelserne på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. Retten fandt det dermed berettiget, at skattemyndighederne havde foretaget ekstraordinær ansættelse af skatteyderens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005 til 2007.x
 xFor indkomstårene 2006-2008 var der tale om ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. For så vidt angår gevinster fra en specifik spilleside, som – ifølge et ikke-offentliggjort bindende svar fra SKAT til en anden skatteyder – var en skattepligtig spilleside, fandt retten ikke, at skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt ved ikke at selvangive gevinsterne. Retten lagde vægt på en korrespondance, som skatteyderen havde haft med den pågældende spilleside forud for opstarten af spilleaktiviteterne på siden og på, at SKAT i sin afgørelse selv anførte, at spillesiden var skattefri. Det var derimod mindst groft uagtsomt, at skatteyderen ikke havde selvangivet sine øvrige skattepligtige gevinster.x
 xSKM2018.389.BRx
 xRetten fandt, herunder henset til baggrunden for de meget usædvanlige overførsler, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at de indsatte beløb ikke tilhørte ham, eller at de var hans indkomstopgørelse uvedkommende. Retten lagde bl.a. vægt på, at der ikke var ført bevis for en direkte sammenhæng mellem de indsatte beløb, udgifternes art og størrelse samt udbetalingerne fra skatteyderens konti. Herudover lagde retten bl.a. vægt på, at der var tale om store beløb som blev indsat uden angivelse af, hvad de skulle bruges til, og at beløbene ikke blev holdt adskilt fra skatteyderens øvrige formue eller økonomi.x


text:
Kriminelle ut av Danmark? – Human Rights Service
 Kriminelle ut av Danmark?
 I fjor trådte en ny utvisningslov, med overveldende politisk flertall, i kraft i Danmark, der det het at fengselsstraff kvalifiserer til utvisning fra landet. Men det likte ikke EU-kommisjonen, som har krevd loven endret. Og slik blir det. Ja, det var for godt til å være sant, skriver Britta Mogensen, mens hun har offeret Marlene i tankene.
 Britta Mogensen, HRS
 Kriminelle ud af Danmark. Det lød næsten for godt til at være sandt. Og det har det sandelig også vist sig at være. Men man lærer at være nøjsom. Hver gang bare én forbryder smides ud af Danmark, er der én mindre til at begå kriminalitet mod befolkningen.
 Ny udvisningslov
 Den 1.7.2011 trådte en ny udvisningslov i kraft. Loven blev vedtaget med et overvældende flertal. Socialdemokratiet og Socialistisk Folkeparti stemte underligt nok for. Det Radikale Venstre og Enhedslisten stemte derimod imod. Det skyldes deres ’menneskesyn’. Menneskesyn er et rigtigt plusord. Det emmer tungt af Anstændighed. Den anstændighed, som vi, der mener, at det er en menneskeret at gå i fred på gaden og være i sikkerhed i vores eget hjem, ikke ejer.
 Kort om de enkelte punkter i loven:
 Det klare udgangspunkt er, at udlændinge, der idømmes frihedsstraf – uanset længde – udvises. Loven er en skærpelse af den hidtil gældende lov, hvor udvisning af kriminelle udlændinge kun skulle undlades, hvis udlændingens personlige forhold, herunder tilknytningen til Danmark, talte imod udvisning.
 I de tilfælde, hvor udvisningen anses for ’belastende’ for forbryderen, og der derfor som følge af Danmarks internationale forpligtelser ikke kan udvises med det samme, skal der kun udvises betinget. Begår udlændingen ny kriminalitet i prøvetiden, skal han igen udvises. Er udvisningen stadig belastende for forbryderen, skal der igen idømmes betinget udvisning, så prøvetiden forlænges. I realiteten kan forbryderen blive i landet, til han falder død om af alderdom. Det vil altid være en større belastning for den stakkels forbryder at få takseret sine forbrydelser i hjemlandet, hvor straffen er langt højere end i Danmark, og hvor afsoningen foregår i et ikke hotellignende fængsel. Og frem for at belaste en stakkels forbryder, så han kan risikere at komme til skade i sit hjemland, lader domstolene hellere befolkningen komme til skade ved den udenlandske kriminelles fortsatte forbrydelser.
 Efter at den første jubel over loven havde lagt sig, var det tid at få armene ned. Var der nogen større sandsynlighed for, at udvisningsdomme ville blive eksekveret i større antal end tidligere? Næppe. Mine tvivl om, at loven ville redde kommende ofre fra at blive ofre for udlændinges forbrydelser, har basis i det evindeligt gentagne: Udvisningen må ikke være i strid med Danmarks internationale forpligtelser. Og med denne parole var loven diskvalificeret i det øjeblik, den blev vedtaget.
 Men behøver vi at frygte, at Højesteret (hvor som hovedregel alle udvisningsdomme ender) ikke retter sig efter loven? Ja, det gør vi i højeste grad.
 Det fremgår af Camilla Winther Wagners juraspeciale: ’Udvisning af udlændinge i forbindelse med strafbare forhold – og


text:
Den Europæiske Menneskerettighedskonventions indflydelse herpå’. Heri fremgår, at for at få Anklagemyndighedens udvisningskrav igennem Højesteret, og uden at Menneskerettighedsdomstolen forhindrer det, skal følgende betingelser være opfyldt:
 1. Tilknytningen til hjemlandet er reel, kriminaliteten er grov, og den kriminelle er uintegreret i det danske samfund.
 2. Tilknytningen til hjemlandet og forbrydelsens grovhed opvejes mod hinanden. Jo grovere forbrydelse, jo mindre vægtes tilknytningen til hjemlandet. Også længden af opholdet i Danmark har betydning.
 3. Jo længere opholdet i Danmark har varet, desto større krav vil der blive stillet til kriminalitetens alvor og tilknytningen til hjemlandet.
 Camilla Wagner nævner, at hun på baggrund af gennemgangen af henholdsvis Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis og Højesterets praksis kan udlede, at Højesteret følger de retningslinjer, som Menneskerettighedsdomstolen anviser. Men Højesteret synes at gå endnu videre i sin beskyttelse af kriminelle, end krævet af Domstolen, og dette sker for at undgå at komme i konflikt med Konventionens artikel 8.
 Hun anfører, at ”Domstolen løbende har fortolket Konventionens artikel 8 og derved kontinuerligt har udstrakt beskyttelsen i forhold til udlændinges ret til et privatliv og et familieliv; og at Højesteret i den henseende har fulgt trop og er blevet mere tilbageholdende med at udvise.” Der kan altså, siger Camilla Wagner, i Højesterets praksis spores en tendens til, at retten i visse tilfælde holder sig på ’den sikre side’ i forhold til Domstolens praksis.
 Til dokumentation af, at Højesteret så at sige overhaler Domstolen indenom, omtaler Camilla Wagner især to domme for mord fra henholdsvis 2005 og 2007. Omstændighederne i de to sager var meget ens. I begge sager var der tale om henholdsvis herfødte og heropvoksede. I 2005 blev to tyrkiske statsborgere dømt for mord og blev efter afsoning udvist af landet. Mordernes klage til Domstolen gav Højesteret medhold i udvisningen. Højesteret fik altså ikke én over næsen af Domstolen, men alligevel fritog Højesteret to statsløse palæstinensere i 2007, der blev dømt for mord, for udvisning. Camilla Wagner mener, at afgørelserne kan ses som udtryk for, at Højesteret har søgt at anlægge en fortolkning, så man ikke senere ville få sine afgørelser karakteriseret som konventionskrænkelser.
 Når dommerne for landets højeste domstol er bange for at få prøvet deres afgørelser for Menneskerettighedsdomstolen, er der ikke ret meget håb for befolkningens sikkerhed. Den vil altid komme i sidste række.
 Mens dommerne kun ved det allersorteste usandsynlige uheld risikerer at komme i nærkontakt med farlige forbrydere, så ser det lidt anderledes ud for andre dele af befolkningen. Den nyeste groteske sag er Marlene, der slog op med sin fransk-algierske kæreste, Saksik. Det var en krænkelse, algiereren ikke kunne acceptere fra en kvindes side. Først brød han igennem hendes dør for at hævne krænkelsen. Så tævede han løs på hende med et jernrør og smadrede hendes ansigt og krop til ukendelighed. Men det stilnede ikke hans psykopatiske blodrus. Han måtte slå hende ihjel, for han elskede hendes så højt! Så han slæbte Marlene hen til et vindue og kastede hende ud fra 3. sal. Han sprang selv med. Ved skæbnens ugunst overlevede han.


text:
Som ved et mirakel overlevede hun.
 Marlene var kun 26 år, da en indvandret forbryder for 3 år siden smadrede hendes liv. Alle tænder blev slået ud af munden på hende, kæben brækket og brud på hele kroppen. Tre år efter overfaldet kan hun stadig ikke gå. Hun har fået nye tænder og bliver opereret igen og igen. Hun må gå til genoptræning og tage morfin for at kunne udholde smerterne. Hun skal nu på et hjerneskadecenter. Erstatningen til hende er ikke udbetalt. Alle omkostninger for måske en dag at kunne få bare en nogenlunde tålelig tilværelse må derfor afholdes af hende selv. Marlene er af lægerne erklæret 50 % invalid. Hun kan ikke – som forbryderen – rehabiliteres og få sig et arbejde. Hendes liv, hendes drømme og tidligere job som model er slået i smadder.
 Anderledes heldigt er det at være forbryder. Marlenes banemand får en sædvanlig øllebrødsbarmhjertig dom på 6 år for sin umenneskelige og bestialske forbrydelse. Han kan ikke udvises af to grunde, dels fordi han har opnået fransk statsborgerskab og dermed er blevet velsignet med et EU-borgerskab. Så stilles der krav om noget langt mere forbryderisk end blot at sætte en kvinde på plads. Dels har han et barn fra et tidligere forhold, og barnet skal ikke gerne miste sin gode rollemodel.
 En forbrydelse af denne slags er takseret til 6 år. Men det er den så ikke engang. Efter 2 år fik han ret til weekendudgang og var underkastet visse betingelser. Disse betingelser overtrådte han. Det får selvfølgelig ingen konsekvenser. Efter godt 2 1⁄2 år kom han i gang med en uddannelse som bager hos stjernekokken Claus Meyer som tillæg til den uddannelse som kok han har i forvejen. Så han har ikke været en forhutlet person, som lever på gaden. Det er ellers de bortforklaringer, gode mennesker altid fremfører, når udlændinge forbryder sig mod danskerne.
 Men selv de gode fik vist et bortforklaringsproblem, da Saksik blev interviewet og heri gav udtryk for en pervers, psykopatisk afstumpethed. Rehabilitering af sådant et umenneske? Glem det.
 Kort glæde
 Det lød så godt: Ud med kriminelle udlændinge, der er idømt en fængselsstraf – uanset længde. Men glæden blev kort. For når dommerne skal sikre sig, at menneskerettighedskrænkelser af forbrydere ikke sker, så kan forbrydere som hidtil blive reddet på målstregen. De borgere, der overlever udlændingene voldelige overgreb, må fortsat klare sig som de bedst kan.
 Nu har EU-Kommissionen krævet over for den danske socialdemokratiske justitsminister, at loven skal lempes. Vi skal beholde andre landes forbrydere. Og knapt er kravet landet på ministerens skrivebord, før han parerer ordrer.
 Justitsministeren forsøger at berolige befolkningen med, at lempelsen såmænd ingen betydning får. Lempelsen betyder blot, at i stedet for evindeligt betingede udvisninger dømmes slet ingen til udvisning. Så forskellen er den samme. Loven har ingen betydning haft. Derfor kan en lempelse naturligvis heller ingen betydning få.
 Les også stjernekokkens Claus Meyers brev til Marlene


text:
Højesteret frifinder bestyrelsesformand og revisorer for erstatningskrav på 100 mio. kr. - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 Den efterhånden 12 år gamle erstatningssag om Memory Card Technology er endelig slut. Den langstrakte sag handlede i Højesteret om revisoransvar og bestyrelsesansvar, og det særligt interessante er, at revisorerne blev frifundet, selvom de havde begået fejl.
 Sagen handlede om, hvorvidt Memory Card Technologys tidligere bestyrelsesformand, direktør og dets to revisionsfirmaer var erstatningsansvarlige over for konkursboet, som mente, at virksomhedens drift fortsatte efter, at den burde have været indstillet eller tilpasset.
 Memory Card Technology blev i 1997 introduceret på Københavns Fondsbørs og var ifølge børsprospektet en højrisiko virksomhed. Virksomhedens strategi var at opbygge et stort varelager, da selskabets ledelse forventede en prisstigning på produkterne, og planen var på sigt, at selskabet skulle introduceres på NASDAQ-børsen i New York primo 2000.
 På grund af den såkaldte IT-Boble i år 2000 medførte NASDAQ-noteringen ikke den forventede kapitaltilførsel, priserne på selskabets væsentligste råvarer faldt til en fjerdedel, og dollarkursen steg betydeligt, hvorefter selskabet i 2001 blev erklæret konkurs med et samlet tab på ca. 500 mio. kr.
 Landsretten pålagde direktør og revisorer erstatningsansvar på 100 mio. kr., men frifandt bestyrelsen
 De to revisionsselskaber og den tidligere direktør blev i Vestre Landsret pålagt solidarisk erstatningsansvar og skulle betale 100 mio. kr. i erstatning til konkursboet.
 Landsretten lagde vægt på, at revisorerne havde handlet ansvarspådragende ved ikke at foretage en selvstændig vurdering af varelagerets værdi, som der senere viste sig at være svindlet massivt med, imens direktøren havde svindlet med omsætningen og angivet fiktive tilgodehavender. På trods heraf gav revisorerne blanke påtegninger på regnskaberne, hvilket ifølge landsretten resulterede i, at bankerne lånte penge til selskabet, som efterfølgende blev tabt i konkursen.
 Landsretten fastslog i samme afgørelse, at der ikke var grundlag for et bestyrelsesansvar, idet man henviste til bestyrelsens sammensætning, dens forretningsorden og organisering samt de informationer, bestyrelsen fik og havde sikret sig gennem revisionsprotokollater.
 Dommen blev herefter anket til Højesteret, hvor det kun var revisorernes og bestyrelsesformandens eventuelle ansvar, der skulle vurderes.
 Bestyrelsesformand havde ikke handlet ansvarspådragende på trods af fejl
 Bestyrelsesformanden blev frikendt i Højesteret, idet man fandt, at han havde levet op til sine forpligtelser som formand.
 Højesteret påpegede dog, at bestyrelsesformanden havde forsømt at videregive koncernøkonomidirektørens kritik af regnskaberne til de andre bestyrelsesmedlemmer og revisorerne, men karakteren af denne enkeltstående fejl kunne ikke medføre et erstatningsansvar.
 Revisorer havde handlet ansvarspådragende, men Højesteret frifandt dem på grund af manglende sammenhæng mellem ansvar og tab
 Højesteret var enig med landsretten i, at revisorerne havde handlet ansvarspådragende, idet de burde have taget forbehold for værdiansættelsen af varelageret og foretaget nedskrivninger og hensættelser på selskabets tilgodehavender.
 Uanset dette fandt Højesteret det ikke godtgjort, at dette i sig selv ville have medført, at bestyrelsen havde indstillet virksomhedens drift. Højesteret fandt det heller ikke bevist, at bankerne ikke ville have lånt penge til selskabet, hvis revisorerne ikke havde begået fejl.
 Dette betød, at konkursboet ikke havde løftet bevisbyrden for, at der var årsagsforbindelse mellem de ansvarspådragende fejl og tabet. Højesteret frifandt


text:
derfor de to revisionsselskaber.
 På grund af deres natur afhænger udfaldet i sager om bestyrelses- og revisoransvar altid af en konkret vurdering af de faktuelle omstændigheder, og om de erstatningsretlige betingelser er opfyldt. Dette var også tilfældet i denne sag, der synes meget konkret begrundet.
 I relation til spørgsmålet om revisorernes ansvar bekræfter dommen for så vidt blot den almindelige erstatningsretlige betingelse om, at der skal være årsagssammenhæng mellem den ansvarspådragende handling og tabet, hvilket konkret ikke fandtes at have været tilfældet. Om kravene til bevis for årsagssammenhæng i revisoransvarssager med Højesterets dom er skærpet i forhold til tidligere praksis, kan ikke udelukkes, men det er vanskeligt at vurdere i lyset af den meget konkrete begrundelse.
 For så vidt angår bestyrelsesformandens ansvar, er det interessant, at Højesteret konkluderer, at bestyrelsesformanden ikke havde handlet ansvarspådragende, selvom han har begået en enkeltstående fejl. Betydningen af bemærkningen om en enkeltstående fejl kan diskuteres, men den kan givetvis ikke tages til indtægt for, at der generelt ikke kan pålægges erstatningsansvar for fejl, når blot fejlen er enkeltstående.


text:
Gennemgang af medarbejders emails - højesteretsdom bekræfter vigtigheden af emailpolitiker
 Højesteret afsagde den 4. februar 2015 dom i en sag, hvor en kvindelig ansat var blevet afskediget på grund af besparelser og efterfølgende bortvist.
 Arbejdsgiveren havde søgt i alle medarbejderes emailkorrespondance på grundlag af en mistanke opstået efter analysen af en patentansøgning indgivet af den kvindelige ansattes samlever. Da søgningen resulterede i en række emails fra den kvindelige ansatte til hendes samlever indeholdende en række oplysninger om virksomheden, som man fandt var illoyale og indeholdt fortrolige oplysninger, bortviste man medarbejderen.
 Højesteret fandt i lighed med Sø- og Handelsretten, at den foretagne bortvisning var uberettiget, idet arbejdsgiveren ikke havde godtgjort, at A havde videregivet oplysninger om forretningshemmeligheder eller i øvrigt tilsidesat loyalitetsforpligtelsen over for sin arbejdsgiver.
 Højesteret imødekom derimod ikke påstanden om godtgørelse for tort som følge af arbejdsgiverens gennemgang af hendes emailkorrespondance med samleveren - jf. straffelovens § 263 om brevhemmelighed og reglerne i persondataloven.
 Højesteret fremhævede i den forbindelse, at efter ansættelsesaftalens punkt 5.3 skulle emailkorrespondance via arbejdsgiverens systemer betragtes som skreven korrespondance, der tilhørte selskabet, og som selskabet derfor kunne gøre sig bekendt med og disponere over som anden korrespondance til og fra selskabet. Ifølge bestemmelsen burde medarbejderen derfor markere eventuel privat korrespondance ved udtrykkelig angivelse af dette i emnelinjen, idet selskabet kun havde begrænset adgang til korrespondance, som var markeret på denne måde. Medarbejderen havde ikke markeret nogen del af den i sagen omhandlede korrespondance som privat.
 Højesteret fandt på denne baggrund, at eftersom ingen af de emails, som arbejdsgiveren gennemgik, var markeret som private, måtte de som udgangspunkt anses for at være korrespondance, der tilhører selskabet, og som selskabet kunne gøre sig bekendt med. Højesteret anså det endvidere ikke for godtgjort, at arbejdsgiveren havde søgt i og gennemlæst meddelelser af privat karakter i videre omfang, end det var nødvendigt for at kunne udskille den del af emailkorrespondancen, der var relevant i forhold til undersøgelsens formål.
 Afgørelsen er som sådan ikke nyskabende, idet den blot fastslår det velkendte forhold, at den aftalemæssige relation, der er mellem en ansat og arbejdsgiveren, udgør et vigtigt element i forhold til den ansættelsesretlige og persondataretlige vurdering af, hvilke kontrolforanstaltninger en arbejdsgiver kan udfolde, og hvor langt disse kan udstrækkes. Sagen er dog en god påmindelse om, at arbejdsgiveren skal sikre, at deres ansættelseskontrakter eller it-politikker mv. har en hensigtsmæssig og dækkende ordlyd. Endvidere bør det holdes for øje, at gennemgang af emails langt fra er det eneste område, hvor det er vigtigt at tage hensyn til persondatalovens regler. Arbejdsgiverens politikker mv. bør således efter omstændighederne ligeledes forholde sig til muligheden for at kontrollere medarbejders brug af internettet, sociale medier, sms-korrespondance mv.
 Plesners rådgivning
 Plesner rådgiver om alle aspekter af persondataretten og har bl.a. udarbejdet et stort antal politikker og klausuler mv. skræddersyet til virksomheder og offentlige myndighedes behov. Såfremt du ønsker en uforpligtende drøftelse af, hvordan I bedst sikrer jer i denne sammenhæng, er du velkommen til at kontakte advokat Michael Hopp på telefon 36 94 13 06 eller pr. email


text:
Skat.dk: Forsendelsesrisiko - betydning for SKATs brevudsendelser
 07 Feb 2014 13:54
 SKM2014.150.HR
 2. afdeling, 183/2013
 A og B, der stod på venteliste hos H1 og H2, fik i december 2010 tilsendt en giroopkrævning med oplysning om sletning fra ventelisten, hvis de ikke betalte et ajourføringsgebyr på 100 kr. Giroopkrævningen med korrekt adressering kom imidlertid ikke frem til A og B. Som følge af manglende betaling blev de herefter slettet fra ventelisten.
 Højesteret udtalte bl.a., at der i § 3, stk. 3, i den dagældende bekendtgørelse om udlejning af almene boliger mv., ikke var taget stilling til forsendelsesrisikoen. Giroopkrævningen indeholdt en meddelelse, der dels var et påbud om betaling, dels var en orientering om retsvirkningen ved manglende betaling. Højesteret fastslog, at forsendelsesrisikoen for en sådan meddelelse - der ikke har karakter af en pligtmæssig reklamation som omhandlet i aftalelovens § 40 - efter almindelige regler påhvilede afsenderen. A og B fik herved medhold, og de havde derfor ikke mistet deres medlemsanciennitet.
 Boligselskabernes Landsforening som mandatar for
 (advokat Camilla Ernst, beskikket for begge)
 Poul Søgaard, Niels Grubbe, Thomas Rørdam, Lars Hjortnæs og Kurt Rasmussen.
 I tidligere instanser er afsagt dom af byretten den 5. juli 2012 og af Vestre Landsrets 8. afdeling den 19. april 2013.
 Bekendtgørelse nr. 1303 af 15. december 2009 om udlejning af almene boliger mv., § 3, stk. 3, er ved bekendtgørelse nr. 26 af 18. januar 2013 ændret, således at der med virkning fra den 23. januar 2013 gælder nye regler om bl.a. sletninger fra ventelisten. Det hedder i den nye bestemmelse:
 Stk. 3. Boligorganisationen opkræver ved optagelse på ventelisten et gebyr (opnoteringsgebyr), der ikke i væsentligt omfang må overstige boligorganisationens udgifter ved administrationen. Ved opnoteringen skal boligorganisationen skriftligt oplyse den boligsøgende om reglerne i 3., 5. og 7. pkt. Yderligere administrationsgebyrer opkræves 1 gang årligt ved ajourføring af ventelisten (ajourføringsgebyrer). Boligorganisationen kan dog efter forudgående aftale med den boligsøgende opkræve ajourføringsgebyret for en længere periode, dog højst for en periode på 5 år. Betaler den boligsøgende ikke gebyret, skal boligorganisationen sende en påmindelse om den manglende betaling til den boligsøgende. Påmindelsen skal indeholde oplysning om reglen i 7. pkt. Betaler den boligsøgende ikke trods påmindelsen, slettes den boligsøgende fra ventelisten.
 Som anført af landsretten er parterne enige om, at giroopkrævning med orientering om sletningsreglerne blev sendt til A og B i december 2010 med korrekt adressering, men at opkrævningerne ikke kom frem til dem.
 Det fremgår af § 3, stk. 3, i den dagældende bekendtgørelse om udlejning af almene boliger mv., at den boligsøgende slettes fra ventelisten, hvis ajourføringsgebyret ikke betales senest 6 uger efter, at boligorganisationen har sendt opkrævning. Højesteret finder, at der ikke ved bestemmelsen er taget stilling til, hvem der har forsendelsesrisikoen.
 Giroopkrævningen, der blev sendt i december 2010, indeholder en meddelelse, der dels er et påbud om betaling, dels er en orientering om retsvirkningerne af manglende rettidig betaling. Højesteret finder, at forsendelsesrisikoen for en sådan meddelelse - der ikke har karakter af en pligtmæssig reklamation som omhandlet i aftalelovens § 40 -


text:
efter almindelige regler påhviler afsenderen. Det betyder, at fristen for betaling efter § 3, stk. 3, udløber 6 uger efter afsendelsen, dog under forudsætning af at giroopkrævningen er kommet frem.
 Herefter, og da det, Boligselskabernes Landsforening i øvrigt har gjort gældende, ikke kan føre til et andet resultat, stadfæster Højesteret landsrettens dom.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal Boligselskabernes Landsforening som mandatar for H1 og H2 betale 17.500 kr. til A og 17.500 kr. til B.
 Sagsomkostningsbeløbene skal indbetales til Højesteret, der efter dækning af udgifterne til fri proces afregner med retshjælpsforsikringen.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal Boligselskabernes Landsforening som mandatar for H1 og H2 betale 17.500 kr. til A og 17.500 kr. til B. Beløbene indbetales til Højesteret.


text:
Højesteret blåstempler elmåler - SEAS-NVE
 Du er her: Forside > Om SEAS-NVE > Presse > Nyheder og pressemeddelelser > Nyheder og pressemeddelelser > Højesteret blåstempler elmåler
 Pressemeddelelse - 1. maj 2017
 Højesteret går dermed imod Østre Landsrets dom fra januar 2016. Her slog Østre Landsret fast, at elmåleren ikke var defekt, og at forbrugeren var ansvarlig for det forbrug, som den viste.
 Parterne har under sagen i Højesteret været enige om, at forbrugeren ikke kunne have brugt den store mængde el i perioden mellem sidste aflæsning foretaget af forbrugeren og SEAS-NVE’s aflæsning fire en halv måned senere. Derfor har striden stået om, hvorvidt han i en årrække har oplyst et for lavt elforbrug ved aflæsningerne.
 Ikke påvist fejl ved måleren
 - Vi tager naturligvis Højesterets afgørelse til efterretning. Set i lyset af at Landsretten kom til den modsatte konklusion og den omfattende bevisførelse, er vi imidlertid overraskede over dommen – især fordi Højesteret konkluderer, at der ikke er påvist fejl ved måleren, siger Henrik Wej Petersen, direktør i SEAS-NVE Net A/S
 Højesteret lagde vægt på, at det påhviler forbrugeren, at betale det forbrug elmåleren viser, medmindre han kan godtgøre eller sandsynliggøre, at dette ikke svarer til det faktiske forbrug. Og i det konkrete tilfælde har Højesteret altså valgt at vurdere, at kunden i tilstrækkelig grad har sandsynliggjort, at han ikke har haft så højt et forbrug, som elmåleren viser.
 Højesteret har især lagt vægt på:
 Kundens elforbrug før og efter den periode fra 2001 til 2011, hvor måleren ikke er blevet aflæst af SEAS-NVE.
 Det sædvanlige elforbrug for en husstand og en ejendom som hans, og om der er omstændigheder, der kan forklare et elforbrug langt ud over det sædvanlige.
 Bevisbyrden vil føre til dyneløfteri
 - Man må læse dommen således at Højesteret er gået langt for beskytte en forbruger, og at bevisbyrden for, at forbrugeren har haft et ekstraordinært forbrug, er endt hos forsyningsselskabet. For at kunne løfte denne bevisbyrde, skulle vi have været ude hos kunden og overvåge, hvad kunden brugte strøm til. Den slags dyneløfteri har vi ikke myndighed til, og det ønsker vi heller ikke. Jeg tvivler også på, at forbrugerne ønsker at give adgang til den slags overvågning og deres private hjem, siger Henrik Wej Petersen.
 Den aktuelle sag drejede sig om en tidligere model af mekaniske målere, hvor kunder indsendte selvaflæsningskort. Den type målere er alle nedtaget hos SEAS-NVE’s netkunder i dag, og erstattet af elektroniske målere, der løbende sender forbrugsmålinger ind til databaser. Man kan følge med i sit forbrug på mit.seas-nve.dk og app’en Watts.


text:
02.07.2019 02.07.2019 Gardakus Leve sammen3 Comments on 120 sygedagsreglen
 funcre.maipap.se › Leve sammen › 120 sygedagsreglen
 Hjemlig digital hæfte download // funcre.maipap.se Spring 120 sidste ulæste indlæg Følg denne tråd. Jeg er sygemeldt med dårlig ryg, og stress. I middags ringede personale chefen fra sygedagsreglen arbejdes hovedkontor, og jeg skal til sygesamtale imorgen kl. Men sagen er den at min chef selv er rigtig stresset, og har georg jensen læderarmbånd ved at takle den slags problemer, at en medarbejder sygemelder sig i længere tid. Han ringede til mig i mandags, og sagde at vi skulle ha mig ind til en sygesamtale, og ja selvfølgelig. Men så begyndt han at spørge ind til min ryg, og var virkelig provokerende, og fik mig til at lyde som om jeg løj om min sygemelding, og mine rygproblemer. Så derfor er jeg virkelig glad for at vores personalechef skal med til mødet, men er simplethen så skide nervøs for hvordan min chef reagere og opfører sig imorgen. baby shower pynt billigt dages-reglen betyder, at din arbejdsgiver kan opsige dig med et varsel på kun 1 måned, hvis du som funktionær har været syg i mindst kalenderdage. Beregning og opgørelse af dages-reglen er besværlig i praksis - få vejledning fra ekspert vedr. opsigelse af funktionær efter dages sygdom.
 Source: https://www.bklaw.dk/sites/default/files/styles/stort_topbillede/public/nyheder-sh.jpg?itok\u003ddMGsGmwZ
 120 sygedagsreglen Hvad betyder 120-dages-reglen?
 Billige dæk bornholm - 120 sygedagsreglen. Hvis medarbejderens sygdom skyldes forhold, der kan beskrives som et handicap
 Lukket mellem jul og nytår Sekretariatet holder lukket for telefonisk og personlig betjening fra den BPA-arbejdsgiver ønsker alle en glædelig jul og et godt nytår! Skabeloner Husk, at du på www. Landsrettens afgørelser blev behandlet i nyhedsbrevet for december Advisory sygedagsreglen er et vigtigt værktøj til fremtiden For godt to år siden etablerede Dansk Handicap Forbund et advisory board, som består billige tæpper aalborg en række virksomheder fra den offentlige og private sektor. Det er et vigtigt værktøj, som både forbundet og virksomhederne har 120 brug af, mener landsformand Susanne Olsen. Tilmeld dig BPA-arbejdsgivers nyhedsbrev her. Feminine Branding Logos by Davide Bassu on @creativemarket Webdesign, Design Inspiration, Personal .. monoline logo marks. syeda syima. Nye virksomheder begynder i reglen med malkningsprissætning, og det er der gode grunde til: Forretningsplanen. Forklaringer til overskrifterne i driftsregnskaberne During, Wim; Mukhtar, Syeda-Masooda, Oxford: Pergamon/El-. Bird & Bird har tidligere skrevet en temanyhed om sygedagsreglen som kan læses her. Sagernes faktum kort. Er du omfattet af dages-reglen, kan din arbejdsgiver opsige dig med et kortere varsel, når du har været syg i kalenderdage inden for 12 måneder. sygedagsreglen Efter to nye domme har Højesteret nu klarlagt reglerne for beregningen af sygefravær i forbindelse med opsigelse. Søn- og. infektion i øjet
 Åkte nöjda därifrån. Kanon personal trevliga och duktiga vet vad dom håller på med. Kul att handla av proffs. Jag vill 120 vår säljare Dan för sygedagsreglen bemötande och toppenservice.
 Kan fortelle deg at jeg kjøpte sengesett til dobbeltseng i lin i fjor, 2600,- kroner - du og du for en fadese. Trodde det skulle bli så lekkert,


text:
men herre fred. som det støvet.
 Feminine Branding Logos by Davide Bassu on @creativemarket Webdesign, Design Inspiration, Personal .. monoline logo marks. syeda syima. Nye virksomheder begynder i reglen med malkningsprissætning, og det er der gode grunde til: Forretningsplanen. Forklaringer til overskrifterne i driftsregnskaberne During, Wim; Mukhtar, Syeda-Masooda, Oxford: Pergamon/El-. H, Angela Chimwaza, Angela M Pelzel-McCluskey Glen A Scoles, Angeline, J, Maza, J P, Mazarati, Jean Baptiste, Mazhar, Syeda B, Mazhar, Syeda Batool HIV Envelope Protein gp, HIV Envelope Protein gp41, HIV Infections.
 120 with a little extra virgin olive oil, put onto a baking tray sygedagsreglen place in the preheated oven to bake for 30-40 minutes, or until golden-brown and bubbling. Sygedagsreglen in hearty wedges with a crisp green salad. Recipe Tips. You can freeze 120 lasagne once cooked, or allow the unbaked lasagne to cool completely and freeze unbaked.
 H, Angela Chimwaza, Angela M Pelzel-McCluskey Glen A Scoles, Angeline, J, Maza, J P, Mazarati, Jean Baptiste, Mazhar, Syeda B, Mazhar, Syeda Batool HIV Envelope Protein gp, HIV Envelope Protein gp41, HIV Infections. Syeda. Frank was a very nice host. He helped me bring my heavy bag upstairs. His place was immaculately clean. The bed was comfortable and.
 Glen and Rodney's place is incredible! We were greeted really warmly when we arrived and shown into the most beautiful and relaxing space. We were shown. The Glen Glampsite - 40 Acres w/ Waterfalls. Pris$ pr. nat. · Gratis aflysning. 8 omtaler8. · Superhost · Oplysninger. Nicely furnished 3br 1 ba Chalet style. 8. dec En af betingelserne for anvendelse af det forkortede opsigelsesvarsel i funktionærlovens § 5, stk. 2, der populært kaldes sygedagesreglen. Virksomheder kan i ansættelsesbeviset med medarbejdere, som er funktionærer, aftale og indsætte en sygedagsregel, som giver virksomheden mulighed for at opsige. Højesteret har i november måned dette år afsagt to principielle domme om forståelsen af ”sygedagsreglen” i funktionærlovens § 5, stk. 2. Gælder sygedagsreglen for mig? For offentligt ansatte gælder sygedagsreglen ikke. For privatansatte gælder der en sygedagsregel, hvis den er aftalt i.
 PLAkaten, april 2014 120 sygedagsreglen Virksomheder kan i ansættelsesbeviset med medarbejdere, som er funktionærer, aftale og indsætte en dagesregel, som giver virksomheden mulighed for at opsige. Beregning og opgørelse af dages-reglen er besværlig i praksis - få vejledning fra ekspert vedr. opsigelse af funktionær efter dages sygdom.
 Når det kommer til sygdomsforløb, har du som lønmodtager forskellige muligheder og rettigheder i forhold til fravær og økonomi. Læs om rettighederne her. Kontakt Brockstedt-Kaalunds advokat Jørgen Dreyer på tlf. 69 13 71 42 for at høre om sygedagsreglen.
 Sort med kraftig pynte-guld-lynlås på ydersiden - samt lynlås-åbning på indersiden. Bredde normal. Modellen er lidt lille i str. - check mål ift.
 Gem Synes godt om Anmeld Manage this listing. Vurder og sygedagsreglen Flügger Farver i Skive, 120. Del dine oplevelser fra Flügger Farver med sygedagsreglen venner eller oplev mere endnu Diverse i Skive, Danmark. Udforsk flere steder. 120 Skive på Sdr. Boulevard Diverse i Skive. Diverse i nærheden.
 07/12/ · To domme fra Højesteret om sygedagsreglen;


text:
To domme fra Højesteret om sygedagsreglen 7. december Højesteret har i november måned dette år afsagt to principielle domme om forståelsen af ”sygedagsreglen” i funktionærlovens § 5, stk. 2. Det kan nogle gange være vanskeligt, specielt når man taler om sygedage. Efter funktionærlovens § 5, stk. 2, er det nemlig lovligt at indgå en aftale om forkortet opsigelsesvarsel i tilfælde af en længerevarende sygdom i dage. sygedagsreglen, jf. funktionærlovens § 5, stk. 2, var vedtaget i en ansættelseskontrakt imellem en arbejdsgiver og en funktionær. Funktionæren blev på et tidspunkt fuldtidssygemeldt. Da funktionæren havde været fuldtidssygemeldt i ca. to måneder, meddelte funktionæren, efter at have talt med sin læge, at hun kunne vende tilbage.
 Hovedvejen 14 4000 Roskilde Tlf. 46341313 info oreganopizza. 26505704--Pizza 73, Sygedagsreglen. Bestil lækker pizza hele natten. Pizza 120 - Pizza Burger House.
 Maskinmesteren 3 2017
 How do you count to days with part-‐time sick leave? Enkegaard, Jonas, funcre.maipap.se, Højesteret har afsagt to nye domme om ‐sygedagsreglen, okt Hos Ingeniørforeningen er vurderingen, at sygedagsreglen for få år siden stod i halvdelen af kontrakterne, men nu står i tre ud af fire. Er din opsigelse saglig eller usaglig? Vi hjælper dig med at sikre dine ansættelsesvilkår ved opsigelse. Læs mere om krav på begrundelse for opsigelse.
 120 sygedagsreglen sebra dukkeseng tilbud
 Nyhedsbreve til arbejdsgivere 120 sygedagsreglen
 Men helt overordnet skal arbejdsgiveren kunne vise, at det er dig, der er årsagen til samarbejdsvanskelighederne, og at du enten ikke ville eller kunne forbedre samarbejdet. Du har intet sygedagsreglen være flov over Nej Man ved jo ikke hvad der skal foregå Men 120 gik det godt! Argh, der blev lavet en seddel.
 sygedagsreglen Efter to nye domme har Højesteret nu klarlagt reglerne for beregningen af sygefravær i forbindelse med opsigelse. Søn- og. okt sygedagsreglen og handicap: En arbe dsgiver har hvis det er aftalt efter funktionærloven ret til at opsige en funktionær med en måneds. Spørg din tillidsrepræsentant eller din lokale 3F fagforening om, hvordan du er stillet som sygemeldt. Ofte er reglerne bestemt af den overenskomst, du er ansat under. I nogle overenskomster kan det være aftalt, at du i en bestemt periode under sygdom er beskyttet mod at blive sagt op.
 I overenskomsten står de grundlæggende regler. Der står ikke nøjagtigt, hvor mange sygedage du må have, inden du bliver fyret. grunde til at jeg elsker dig
 Og overlæge Christian Torp-Pedersen er ansat i Forskningsafdelingen på Nordsjællands Hospital, hvor han med sin enorme forskningserfaring skal være med til at videreudvikle hospitalets epidemiologiske forskningsmiljø.
 Ny professor skal arbejde for større social lighed på kræftområdet. Socialt sårbare kræftpatienter har ikke samme gavn af udviklingen inden for kræftområdet som bedre stillede borgere med højere uddannelse og indkomst. Det skal nytiltrådt professor Susanne Dalton nu arbejde for at ændre.
 Leif Vestergaard bliver medlem af Det Etiske Råd. Den tidligere administrerende direktør for Kræftens Bekæmpelse Leif Vestergaard Pedersen er blevet udpeget som nyt medlem af Det Etiske Råd af sundhedsminister Ellen Trane Nørby.
 Hjertelæge bliver klinisk professor.
 jun Opsigelse og afskedigelse, opsigelsesvarsel og ferieafholdelse, opsigelse