text:
deres andel af revisionsvirksomheden til et af dem hver for sig 100 pct. ejet aktieselskab. Sagen drejede sig om beskatningen i 1991 og 1992 af andelene i overskud fra revisionsvirksomheden, idet skattemyndighederne anså skatteyderne personligt skattepligtige af overskuddene. Desuden godkendte skattemyndighederne ikke skatteydernes overdragelse af virksomheden til deres selskab, og købesummen for goodwill blev anset skattepligtig for de pågældende som maskeret udbytte. Landsretten lagde til grund, at det var ubestridt, at sagsøgerne kunne drive virksomhed som statsautoriserede revisorer gennem et aktieselskab, og overdragelsen fandtes at have været en sådan realitet, at den skatteretligt skulle anerkendes. Skatteyderne var ikke rette indkomstmodtagere af overskud for 1991 og 1992. Skatteyderne havde overdraget deres ideelle andele i virksomheden, herunder goodwill, til deres helejede selskaber med skattemæssig virkning fra 1991.
 TfS 1999, 541 ØLD
 Sagen drejede sig om spørgsmålet, om skatteyderne med skatteretlig virkning kunne overdrage deres tidligere personligt drevne virksomhed med udarbejdelse af lærebøger til et af dem stiftet anpartsselskab. Skatteyderne var folkeskolelærere, og de stiftede i 1988 et anpartsselskab og overdrog til selskabet deres hidtil personligt drevne forfattervirksomhed omfattende indtægter fra forfattervirksomhed, afkast af forfatterrettigheder, biblioteksafgifter og kopieringsvederlag fra Copy-Dan. A Bogklub var deres betydeligste forretningsforbindelse, og landsretten lagde til grund, at A blev underrettet om overdragelsen til selskabet og accepterede denne i marts 1989. Under disse omstændigheder skulle Skatteministeriet skatteretligt anerkende overdragelsen af forfattervirksomheden til anpartsselskab, og også for så vidt angår biblioteksafgifter og kopieringsvederlag fra Copy-Dan, var selskabet rette indkomstmodtager.
 TfS 1999, 101 ØLD
 Rette indkomstmodtager: Sagen drejede sig om spørgsmålet, om et honorar var personlig indkomst for skatteyderen eller skulle beskattes i hans selskab, et anpartsselskab, som han havde stiftet i 1982. Skatteyderen havde i 1993 og 1994 været tilknyttet ejendomsmæglerfirmaet A som konsulent på provisionsbasis og med arbejdsopgaver inden for markedsføring og salg af ejendomme. Han indtægtsførte vederlagene herfor i sit selskab, men skattemyndighederne fandt, at indtægterne var personlig indkomst for skatteyderen. Landsretten lagde efter bevisførelsen til grund, at aftalen indebar arbejdsopgaver, som skulle udføres af skatteyderen personligt, og at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for at lade selskabet indgå som kontraktpart. Indtægterne kunne herefter ikke henføres til selskabet.
 TfS 1998, 791 VLD
 Rette indkomstmodtager: En skatteyder købte pr. 1. oktober 1992 alle aktierne i et selskab i likvidation. Selskabet havde på dette tidspunkt et skattemæssigt, fremførselsberettiget underskud på ca. 1,8 mio. kr. I forbindelse med købet ophævedes likvidationen af selskabet, der ændrede navn til A af 1. oktober 1992. Fra oktober 1992 til årets udgang havde selskabet ifølge regnskaberne en omsætning på 1.870.000 kr. Der var ikke afholdt løn- eller andre driftsomkostninger i selskabet, som ikke havde inventar eller andre driftsmidler. Skatteyderen var tillige eneejer af B A/S, som han havde erhvervet i 1982 med henblik på ingeniørvirksomhed. Landsretten lagde til grund, at beløbet 1.870.000 kr. udgjorde en del af B A/S indtægter og uden modydelse var blevet overført til A's regnskaber. Beløbet svarede i det væsentlige til det skattemæssige underskud, som kunne udnyttes i det pågældende år. Beløbet blev anset som skattepligtigt tilskud fra selskab B


text:
til selskab A.
 TfS 1998, 312, ØLD
 Rette indkomstmodtager: Konsulenthonorarer skulle beskattes som personlig indkomst. Skatteyderen blev i 1990 ansat i det tyske selskab As danske afdeling, og ifølge et appendix til ansættelsesaftalen skulle vederlaget 20.000 kr. månedligt samt en provision på 3 pct. af alt salg udbetales til det af skatteyderen ejede selskab B. Sidstnævnte selskab udskrev fakturaer, benævnt konsulenthonorarer, som blev honoreret af det tyske selskab. Landsretten anså vederlaget som lønindtægt for skatteyderen.
 TfS 1997, 69 VLD
 Rette indkomstmodtager: Skatteyderen var direktør og hovedanpartshaver i et handelsselskab ApS, som drev virksomhed bl.a. med salg af juletræer og grønt fra forpagtede eller lejede jorder. Disse aktiviteter blev overladt til et andet af hans søn ejet ApS. Sidstnævnte selskab (salgsselskab), som var uden ansatte og uden lønudbetalinger, skulle arbejde for størst mulig afsætning af handelsselskabets juletræer, men salgsselskabet kunne ikke indgå aftaler i eget navn, og kontrakter skulle indgås mellem handelsselskabet og køberne. Til salgsselskabet udbetaltes provision på 10 pct. Handelsselskabet foretog i 1988 fradrag for provisionsudgifter til salgsselskabet med 95.946 kr., svarende til 10 pct. af salget. Landsskatteretten og den stedlige skattemyndighed fandt, at provisionsindtægten var vederlag til skatteyderen for udført arbejde og skattepligtig som personlig indkomst, idet overførslen af provisionsindtægten til salgsselskabet ikke kunne anses forretningsmæssigt begrundet. Landsretten fandt ligeledes, at beløbet ikke var indkomst for salgsselskabet, men lagde til grund, at salgsarbejdet var udført af både skatteyderen og hans søn og derfor ikke skattepligtigt for skatteyderen alene.
 TfS 1996, 604 ØLD
 Rette indkomstmodtager: Skatteyderen stiftede i 1975 sammen med et dansk og et hollandsk firma et anpartsselskab for at udføre landopmålingsopgaver i Arabien. Skatteyderen, der ejede 10 pct., blev udpeget til at lede arbejdet, og i 1976 etablerede selskabet et samarbejde med et arabisk selskab. Efter samarbejdsvanskeligheder imellem den danske og den hollandske hovedanpartshaver blev det aftalt, at alle i det danske selskab ansatte personer skulle overgå til ansættelse i det arabiske selskab. I 1980 blev der indgået nye aftaler, hvorved det arabiske selskab stillede som betingelse, at skatteyderen påtog sig at være daglig teknisk leder i selskabet, og at han som ejer af det danske selskab, der i 1979 var erklæret konkurs, forpligtede sig til at være til rådighed i Arabien i et nærmere fastsat tidsrum. Med henvisning til de i 1980 indgåede aftaler og til, at det danske selskab efter en rekonstruktion reelt var et tomt selskab, fandt Landsskatteretten, at skatteyderen var personligt skattepligtig af indkomster, som han havde selvangivet i det danske selskab. Landsretten fandt ligeledes, at honorarer mv. fra det arabiske selskab var lønindkomst for skatteyderen, og sagen blev for landsretten forligt på dette grundlag.
 SKM2014.778.BR
 Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren med rette var blevet nægtet fradrag i indkomståret 2009 for løn- og honoraromkostninger svarende til kr. 430.677,-, der skulle være udbetalt til henholdsvis sagsøgerens tidligere direktør og til sagsøgerens repræsentant i sagen, som også tidligere havde været direktør for selskabet. Sagsøgeren frafaldt i sit påstandsdokument sine påstande vedrørende indkomstårene 2010 og 2011.
 Som grundlag for sagsøgerens krav på fradrag i indkomståret

type: other


text:
2009 henviste sagsøgeren til en engelsk domstolskendelse af 12. september 2008 vedrørende bodeling i forbindelse med skilsmissen mellem sagsøgerens tidligere direktør og sagsøgerens repræsentant i sagen.
 Retten udtalte, at bevisbyrden for, at der var afholdt en fradragsberettiget udgift, som udgangspunkt påhvilede sagsøgeren, og retten lagde til grund, at der ikke fandtes løn- eller honorarbilag eller løn- eller ansættelsesaftaler i selskabet, der kunne dokumentere udbetaling af løn eller honorar for udført arbejde.
 For så vidt angår den engelske domstolskendelse fandt retten, at den fremstod som et privatretligt dokument udfærdiget som led i skilsmissen, og at beløbet, der ifølge domstolskendelsen skulle udbetales til sagsøgerens tidligere direktør og til sagsøgerens repræsentant i sagen, måtte anses for en privat udgift uden relevant forbindelse til driften af selskabet. Til støtte herfor henviste retten til, at parterne ikke selv havde anset beløbet som en løn- eller honorarudbetaling, og at sagsøgerens repræsentant i retten havde forklaret, at der var tale om en udbetaling af et rådighedsbeløb fra fællesboet til advokatudgifter og andre fornødenheder mv.
 Sagsøgeren havde således ikke godtgjort, at der var afholdt en udgift for at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets indkomst i indkomståret 2009, og udgiften kunne derfor ikke anses for fradragsberettiget.
 Sagen vedr. bl.a. spørgsmålet, om en række fakturaer skulle henføres til sagsøgeren personligt eller hans selskab, og dermed hvem der skulle beskattes af indtægten i medfør af fakturaerne.
 Byrettens dom er stadfæstet af Vestre Landsret. Se SKM2016.68.VLR
 Rette indkomstmodtager: Vederlag for arbejde som læger på et privathospital blev efter en samlet vurdering bedømt som lønindkomst for de pågældende læger og ikke som indkomst, der kunne henføres til deres selskaber.
 Byretten lagde vægt på, at at kontrakterne blev indgået med sagsøgerne personligt og ikke efterfølgende blev ændret, hvorfor de senere stiftede aktiebolag hverken var berettigede eller forpligtede i henhold til kontrakterne med hospitalet, at sagsøgernes arbejdsydelse ikke var begrænset til enkeltstående, afgrænsede opgaver, men indgik som en løbende og integreret del af hospitalets ydelsesudbud og virksomhed i forhold til hospitalets patienter, at sagsøgerne på hospitalets hjemmeside fremstod som fast tilknyttet hospitalet i præsentationen af hospitalets lægeteam, at der i honoraret ikke indgik betaling for andet og mere end sagsøgernes personlige arbejdsydelse, at honoraret blev udbetalt periodisk på baggrund af hospitalets registrering af udførte undersøgelser og operationer og ikke på baggrund af udstedte fakturaer, at aktiebolagenes indtægter i det væsentlige alene hidrørte fra Privathospitalet G1 A/S, at sagsøgerne benyttede hospitalets faciliteter uden at yde betaling herfor, og at sagsøgerne i øvrigt ikke har godtgjort at have afholdt udgifter, der efter art og omfang adskiller sig fra, hvad der er sædvanligt for lønmodtagere.
 Hovedanpartshaver blev anset for rette indkomstmodtager af honorar, som var indtægtsført i hans helejede selskab. Byretten lagde blandt andet vægt på, at der var tale om et honorar, der ubestridt var vederlag for hovedanpartshaverens personlige arbejdsydelser.
 Byretten fandt, at betingelserne for omgørelse ikke var opfyldt, idet vederlaget måtte anses for indtægtsført i selskabet med henblik på at udskyde beskatningen heraf. Betingelsen for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1 blev, derfor


text:
ikke anset for opfyldt.
 Byretten tiltrådte endelig, at betingelserne for betalingskorrektion efter den dagældende bestemmelse i ligningslovens § 2, stk. 4 (nu ligningslovens § 2, stk. 5), ikke var opfyldt, idet der ikke ved henførelsen af indkomsten til hovedanpartshaveren forelå en korrektion omfattet af ligningslovens § 2, stk. 1, men derimod en korrektion foretaget med hjemmel i statsskattelovens § 4.
 Sagsøgeren var anset som rette indkomstmodtager af en henvisningsprovision på kr. 400.000,- (inkl. moms) oppebåret i 2005 i forbindelse med, at den koncern, hvori sagsøgeren var ansat, erhvervede en række byggegrunde.
 SKM2009.230.BR
 Hovedanpartshaveren, der udførte opgaverne var rette indkomstmodtager af konsulenthonorar. Et selskab indgik aftale med en virksomhed, hvorefter den skulle være ansvarlig for virksomhedens daglige drift, herunder indkøb af fiskenet, fiskeartikler, kæder m.v. Selskabet skulle endvidere stå for forarbejdning, produktion og reparation af fiskenet, trawl m.v. efter anvisning fra virksomheden. Byretten lagde vægt på, at selskabets indtægter hovedsageligt hidrørte fra virksomheden, at det udførte arbejde indgik som en løbende og integreret del af virksomhedens arbejde, og at ydelsen alene omfattede arbejdskraft, der blev honoreret månedsvist på baggrund af timeforbrug, ligesom der ikke blev foretaget annoncering. Retten lagde også vægt på, at selskabet, der alene havde afholdt beskedne udgifter, ikke havde påtaget sig en driftsrisiko.
 SKM2009.6.BR
 A - og ikke hans selskab H1 ApS - var rette indkomstmodtager af indkomst fra managementaftaler, som H1 ApS havde indgået med et selskab, der producerede motorer. A og H1 ApS var ikke berettiget til omgørelse. Retten lagde til grund, at baggrunden for, at indkomsten var henført til H1 ApS, var ønsket om at foretage en opsparing i selskabet. Det var derfor ikke godtgjort, at de foretagne dispositioner ikke i overvejende grad havde været båret af hensyn til at spare eller udskyde skat. Betingelserne for omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1 (tidligere skattestyrelseslovens § 37 C) var derfor ikke opfyldt.
 SKM2008.660.BR
 Hovedaktionæren var rette indkomstmodtager af vederlag for konsulentarbejde.
 Der blev lagt vægt på selskabets formål, at der ikke forelå nogen ansættelsesaftale mellem selskabet og dets hovedaktionær, at selskabet ikke havde haft lønudgifter i de omhandlede indkomstår, at selskabet heller ikke i disse år havde haft andre indtægter end konsulenthonorarerne, at disse blev faktureret med stort set samme månedlige beløb, at der ikke forelå et interessemodsætningsforhold mellem hovedaktionæren og ejeren af de øvrige anparter i det selskab, der modtog konsulentydelserne, og at hovedaktionæren var direktør i det selskab, der modtog konsulentydelserne.
 I SKM2009.277.LSR ansås en hovedanpartshaver for rette indkomstmodtager af konsulenthonorar udbetalt til hans selskab. Også det som moms betegnede beløb skulle anses som vederlag til hovedaktionæren.
 Skatterådet og andre
 Skatterådet bekræftede, at spørger ikke kunne anses for at være rette indkomstmodtager, jf. SL § 4, for indkomst retmæssigt oppebåret af A i medfør af artikel 7 i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og x-land.
 Dog kunne Skatterådet ikke bekræfte, at spørger ikke var rette indkomstmodtager i forhold til tjenesteydelsesaftalen indgået mellem A og B.
 Skatterådet kunne efter en konkret vurdering bekræfte, at spørger, der var plastikkirurg, kunne betragtes som selvstændig erhvervsdrivende.
 Skatterådet lagde vægt


text:
på, at spørger tidligere havde arbejdet som selvstændig erhvervsdrivende, da han var ejer af C Privathospital, og det var denne virksomhed, han havde ført videre. Der blev endvidere lagt vægt på, at denne virksomhed var spørgers hovederhverv.
 Der blev endelig lagt vægt på, at spørger i høj grad selv skaffede sine patienter, idet langt de fleste af spørgers patienter, var tidligere patienter eller havde fået ham anbefalet, og patienterne henvendte sig derfor til de hospitaler, hvor de vidste, at han opererede.
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at A ApS og B ApS var rette indkomstmodtagere af et fast kvartalsvist honorar fra C ApS, hvis personerne D og E overgik til ansættelse i hvert sit helejede anpartsselskab, henholdsvis A ApS og B ApS. Det var ikke sammenhæng med levering af rådgivningsydelser fra A ApS og B ApS og betaling af et fast kvartalsvis beløb. En del af dette honorar kunne henføres til D og E's levering af ydelser som direktører i C ApS. Skatterådet bekræftede dog, at A ApS og B ApS var rette indkomstmodtagere af en såkaldt bonus samt af udbytte udbetalt fra C ApS. Endelig bekræftede Skatterådet, at A ApS og B ApS var rette indkomstmodtagere af en overskudsdeling, udbetalt fra det udenlandske transparente selskab F. Overgik D og E til ansættelse i henholdsvis A ApS og B ApS, sker der efter praksis som udgangspunkt ingen lønfiksering.
 SKM2009.444.SR
 Skatterådet bekræftede dels at H1 kunne anses at være rette indkomstmodtager til honorarer fra H2 (speciallægepraksis), og dels at en med H2 planlagt indgået samarbejdsaftale ikke kunne tages som udtryk for en skattepligtig overdragelse af aktivitet til H1.
 SKM2009.321.SR
 Skatterådet bekræftede, at H1, H2 og H3 vil være skattesubjekter og dermed rette indkomstmodtagere i relation til indgåede kontrakter om konsulentopgaver med G1, som ejes med 1/3 af hvert af selskaberne H1, H2 og H3. Via selskabet G1 etableres en fælles overbygning, som varetager salg, markedsføring, administration mv. vedrørende konsulentopgaver, som ofte udføres af konsulenter - ansat i de tre ejerselskaber - i fællesskab.
 SKM2009.68.SR
 Et anpartsselskab (H ApS), der var ejet 100 pct. af en kiropraktor, havde indgået en aftale med et interessentskab (G I/S) om, at anpartsselskabet fremover skulle levere kiropraktik til både selskabets egne patienter og til patienter tilhørende interessentskabet. Kiropraktorinteressentskabet - som bestod af to kiropraktorer - afregnede en procentdel af honorarindtægten til anpartsselskabet, som senest 1. januar 2010 havde til hensigt at indtræde i interessentskabet, hvis samarbejdet forløb tilfredsstillende. Skatterådet bekræftede - efter en konkret vurdering af forelagte oplysninger - at H ApS vil være rette indkomstmodtager af honorarindtægt fra G I/S.
 SKM2009.66.SR
 Rette indkomstmodtager: Skatterådet bekræftede, at person As selskab ville være rette indkomstmodtager af honorar fra en indgået kontrakt med G om projektledelse på afhjælpning af indeklimaet i G. Efter en konkret vurdering af fremlagte oplysninger - herunder kontraktens indhold - var det rådets opfattelse, at kontrakten indeholdt de for erhvervsmæssig virksomhed centrale karakteristika, herunder reel økonomisk risiko og ansvar. Selskabet vil derfor som aftalepart være rette indkomstmodtager af honorarindtægt fra G.
 Skatterådet bekræftede, at et


text:
påtænkt udenlandsk stiftet selskab ville være rette indkomstmodtager af et vederlag.
 Det forhold, at X er en førende ekspert på sit område og vanskeligt lader sig substituere medfører ikke, at selskabet ikke kan betragtes som rette indkomstmodtager, jf. TfS 1998, 485 H. SKAT har endvidere lagt vægt, at X's repræsentant har oplyst, at der findes andre undervisere på området, samt at X ofte underviser sammen med en af disse.
 Herefter er det afgørende for bedømmelsen af, hvem der er rette indkomstmodtager, at der som følge af de faktiske forhold er tvivl om, hvem der reelt har erhvervet indkomsten. I tvivlstilfælde må der foretages en konkret vurdering ud fra bl.a. aftaleretlige og selskabsretlige regler om, hvem der er berettiget til og forpligtet i henhold til kontrakten om arbejdets udførelse. Andre forhold som instruktionsbeføjelse, hvem der tilrettelægger og leder arbejdet, hvem der bærer risikoen kan blandt andet også indgå i bedømmelsen.
 SKATs vurdering er baseret på en samlet bedømmelse af den konkrete situation. SKAT har lagt særligt vægt på, at den aktivitet, som et påtænkt udenlandsk stiftet selskab skal overtage, hidtidigt har været udført i selvstændig og uafhængig selskabsform, og at det er selskabet selv, der tilrettelægger og leder arbejdet uden instruktion fra en evt. hvervsgiver, og at selskabet ved annoncering via internettet tilkendegiver, at det er fagkyndigt og påtager sig at udføre arbejde af en nærmere bestemt art.
 Skatterådet anerkendte ikke et konsulentselskab som rette indkomstmodtager til honorarer, da arbejdsopgaverne ikke havde karakter af selvstændig erhvervsvirksomhed, men som lønmodtagervirksomhed.
 A A/S var et selskab ejet 100 pct. af personen B. Selskabet drev tidligere VVS-virksomhed, men solgte alle sine aktiviteter til C A/S. Efter afståelsen af virksomheden pr. 1. juni 2005 til C A/S har B været ansat som lønmodtager hos C A/S. Dette job er sagt op, og fremover ønsker B at drive konsulentvirksomhed i selskabsform inden for bygningsrådgivning m.v.
 Der var indtil videre indgået én konsulentaftale mellem A A/S og D A/S. Aftalen skulle have virkning fra 1. november 2006 og 6 måneder frem med mulighed for efterfølgende forlængelse af kontrakten.
 SKAT lagde vægt på, at der kun udføres arbejde for D A/S og B er eneste ansatte i A A/S. D A/S er således eneste indtægtskilde for A A/S. Arbejdet har karakter af løbende arbejdsydelser, herunder løbende honorering på timebasis betalt månedsvis bagud og ikke efter afslutning af en bestemt opgave.
 SKM2006.739.SR
 Rette indkomstmodtager: Skatterådet var ikke enig i, at de arbejdsopgaver, som en "drilling supervisor" udførte på en boreplatform, kunne karakteriseres som selvstændig erhvervsvirksomhed. Funktionen kunne derfor ikke drives i selskabsform.


text:
To nye Højesteretsdomme vender op og ned på handel af andelsboliger
 Højesteret har d. 18. januar 2013 afsagt to domme om regulering af købesummen ved faldende maksimalpriser.
 Der bliver i dommene (HR sagsnr 97/2012HR sagsnr 365/2011) taget stilling til nogle principielle spørgsmål, der vil få betydning for behandling af andelsbolighandler fremadrettet.
 Først og fremmest fastslår Højesteret endeligt, at værdien af renteswaps skal indgå i andelsværdien, når denne ikke beregnes efter anskaffelsesværdien, dvs. når andelsværdien beregnes efter den offentlige vurdering eller en valuarvurdering (en konkret markedsvurdering foretaget af en ejendomsmægler). Dette er ikke overraskende for de fleste, og det har været generel praksis i langt de fleste foreninger, men det er nu slået endeligt fast.
 Mere problematisk er det at Højesteret fastslår, at der altid, og uden generalforsamlingsbeslutning, skal ske regulering af maksimalprisen i nedadgående retning, når der sker væsentlige ændringer i værdiansættelserne mellem to generalforsamlinger. En tidligere dom fra 1997 – U1997.1271Ø har tolket det således, at administrative hensyn kunne føre til at der ikke var pligt til løbende at regulere andelskronens værdi indenfor et regnskabsår ved forøgelse af andelsboligforeningens passiver. Højesteret har nu ændret nu denne praksis, og det gør i nogle foreninger reelt andelskronen til en variabel ukendt størrelse!
 Højesteret anfører, at andelsboligforeningslovens i § 5, stk. 1, indeholder en bestemmelse, som maksimerer prisen ved overdragelse af en andel i en andelsboligforening med tilknyttet ret til en bolig. Prisen må ikke overstige, hvad værdien af andelen i foreningens formue ”med rimelighed kan betinge”. Dette er efterfølgende specificeret i ABL § 5, hvor der er detaljerede regler for værdiansættelsen.
 Det medfører, at hvis der f.eks. indhentes en ny og lavere valuarvurdering, kan man ikke bare blive ved med at bruge den gamle valuarvurdering frem til generalforsamlingen hvor det nye regnskab skal vedtages. Det gælder selv om den gamle vurdering stadig er gyldig. Dette er på linje med det tidligere gældende vedrørende nye lavere offentlige ejendomsvurderinger. Nyt er det dog at man nu også (rent administrativt) skal regulere maksimalprisen ned straks, når der foreligger en ny lavere valuarvurdering.
 I et marked med faldende vurderinger, giver dette nogle praktiske udfordringer. Normalt vil der nemlig gå noget tid fra, at vurderingen er modtaget, til at den er indregnet i andelskronen og godkendt af en generalforsamling.
 Samtidig er det ikke klart, hvordan man skal forholde sig i de tilfælde hvor der foreligger flere vurderinger med forskelligt niveau. Det kan være, hvor der foreligger en meget høj offentlig vurdering og en lavere valuarvurdering. Vi antager, at man ikke skal blande vurderingssporene, dvs. at hvis man bruger offentlig vurdering, er det ligegyldigt, hvad valuaren måtte mene, ligesom det også tidligere har været således, at hvis man brugte valuarvurdering, var den offentlige vurdering ligegyldig. Hvis man vil skifte spor kræver det en generalforsamlingsbeslutning, og det kan være relevant hvis man ønsker at holde hånden under andelskronen.
 Ser man mere generelt på dommene, betyder de, at så snart foreningen 1) har modtaget en oplysning, 2) har truffet en beslutning eller 3) været udsat for en begivenhed, som


text:
kan have en væsentlig negativ betydning for fastsættelsen af andelens værdi, så skal der ved prisfastsættelsen af en andel og bestyrelsens kontrol heraf tages højde for dette straks. Dvs. at der skal laves en administrativ korrektion af andelskronen uden en generalforsamling.
 Sådanne situationer kan opstå f.eks. i forbindelse med skader, vedtagelse af byggesager, eller når man modtager oplysninger om kursværdi af lån og finansielle aftaler (swap's). Fremover vil det også være af øget vigtighed at der er en meget tæt kommunikation mellem bestyrelse og administrator og at informationer, af en art som kræver sådanne reguleringer, tilflyder administrator straks! Fremover vil det således være fast procedure at det er administrator der bestiller og modtager valuarrapporter.
 Vi har udarbejdet en særskilt artikel om de praktiske konsekvenser og nye administrative tiltag dommene medfører.
 På et punkt giver Højesteret dog en lettelse. Det anføres klart, at tidspunktet for vurdering af maksimalprisen er aftalens indgåelse. Det betyder, at det er parternes underskrifter, der er afgørende for vurderingstidspunktet, og vi skal således ikke lave nogen reguleringer, såfremt der efter aftalens indgåelse (underskrift af køber og sælger), men inden bestyrelsens godkendelse eller inden overtagelsesdagen fremkommer en ny vurdering, kursregulering eller lignende.
 Såfremt der måtte være spørgsmål til ovenstående er man velkommen til at kontakte sin administrator.


text:
Højesteret afklarer praksis om fradrag for sygedagpenge i løntabserstatning | Horten
 Højesteret har i en ny dom slået fast, at sygedagpenge, som en funktionær modtog i hele opsigelsesperioden, kunne fradrages i kravet på erstatning ud over minimalerstatningen. Dommen gør op med den tvivl, der har eksisteret siden 2015 om, hvorvidt der ved erstatning ud over minimalerstatningen kan fradrages sygedagpenge modtaget i hele opsigelsesperioden.
 Sagen handlede om en funktionær, der uberettiget blev bortvist fra sin stilling i en virksomhed, som efterfølgende gik konkurs. Han havde et opsigelsesvarsel på fem måneder og modtog sygedagpenge i hele opsigelsesperioden. Spørgsmålet under sagen var, om Lønmodtagernes Garantifond var berettiget til at reducere funktionærens krav på løn svarende til de sygedagpenge, han havde modtaget i perioden, eller om der alene kunne ske reduktion for den del, der rakte ud over minimalerstatningsperioden på tre måneder.
 Modstridende retspraksis
 Siden 1951 havde det være fast antaget i både retspraksis og den juridiske litteratur, at anden indtægt i hele opsigelsesperioden kunne modregnes i den tabsafhængige del af erstatningskravet (løn ud over de første tre måneder). Efter hidtidig opfattelse så man på, om der var lidt et tab for perioden som helhed, som var større end minimalerstatningen.
 Den opfattelse blev imidlertid udfordret af Højesteret i en afgørelse fra 2015, hvor Højesteret nåede til det resultat, at løntabserstatningen alene skulle reduceres med de sygedagpenge, der lå ud over minimalerstatningsperioden.
 Fradrag for anden indtægt i hele opsigelsesperioden
 I den nye sag henviste Højesteret til ordlyden af funktionærlovens bestemmelse om minimalerstatning, hvoraf det fremgår, at erstatningsopgørelsen skal ske efter dansk rets almindelige erstatningsregler, hvis funktionæren har krav på mere end tre måneders varsel.
 Højesteret slog derefter fast, at der ikke var holdepunkter for, at funktionæren på trods af anden indtægt i opsigelsesperioden skulle tillægges yderligere tabsuafhængig erstatning. Herefter fastslog Højesteret – med henvisning til retspraksis fra 1950 – at al anden indtægt i hele perioden skulle fradrages i den tabsafhængige del af erstatningen.
 Endelig afklaring af retstilstanden
 Højesteret gjorde med sin henvisning til den siden 2015 modstridende retspraksis klart, at retsstilling med hensyn til fradrag i den tabsafhængige del af erstatning på løn i opsigelsesperioden, som er relevant for funktionærer med et opsigelsesvarsel på mere end tre måneder, som fritstilles eller uberettiget bortvises, er, at der skal ske fradrag for al anden indtægt – herunder fx sygedagpenge – i hele perioden.
 Om erstatning efter funktionærlovens § 3, stk. 2 - Dom afsagt den 11. december 2019


text:
Skat.dk: A.A.14.2 Omvalg af oplysninger afgivet til Skatteforvaltningen efter SKL § 2
 Dette afsnit handler om ændring af valg af oplysninger afgivet til Skatteforvaltningen efter SKL § 2.
 Vejledningspligt
 Skatteforvaltningen kan, efter anmodning fra den skattepligtige, give tilladelse til at ændre valg af oplysninger afgivet til Skatteforvaltningen efter SKL § 2 (omvalg). Se SFL § 30, stk. 1.
 SFL § 30 er en videreførelse af SSL § 37 D. SFL § 30 er i forhold til SSL § 37 D udvidet med gaveafgift.
 Følgende betingelser skal alle være opfyldt for, at Skatteforvaltningen giver tilladelse til omvalg:
 Skatteforvaltningen har ændret ansættelsen i forhold til det selvangivne, og
 ændringen har betydning for valget, og
 valget som følge af ændringen har fået utilsigtede skattemæssige konsekvenser, og
 den skattepligtige beder om tilladelse til omvalg inden 6 måneder, efter den skattepligtige er "kommet til kundskab" om den ansættelsesændring, der begrunder anmodningen. Hvis ansættelsen påklages, løber 6 måneders fristen for at anmode om omvalg fra det tidspunkt, hvor klage - eller domstolssagen er endelig afsluttet. Skatteforvaltningen kan ved særlige omstændigheder dispensere fra fristen. Se SFL § 30, stk. 2. Dispensation gives efter en konkret vurdering af det enkelte forhold, herunder sagens karakter og den skattepligtiges personlige forhold. Se bemærkningerne til LFF nr. 175 af 12. marts 2003, og
 der ikke er strafbare forhold eller forsøg på skatteunddragelse. Se bemærkningerne til LFF nr. 175 af 12. marts 2003, og SKM2016.60.LSR, og
 materielle regler i anden lovgivning ikke forhindrer et omvalg. Se bemærkningerne til LFF nr. 175 af 12. marts 2003.
 Det er Skatteforvaltningens opfattelse, at specielle frister i de enkelte bestemmelser om, hvornår et valg senest skal være foretaget, fx bestemmelsen i VSL § 2, stk. 2 om valg af VSO, ikke medfører, at der ikke kan gives tilladelse til omvalg, forudsat betingelserne herfor i øvrigt er opfyldt. Dette skyldes, at det af bemærkningerne til SSL § 37 D fremgår, at "Bestemmelsen finder anvendelse ved siden af de regler, hvorefter den skattepligtige i dag i nærmere angivne situationer kan ændre et tidligere foretaget valg på selvangivelsen. Bestemmelsen finder dog ikke anvendelse, hvis materielle regler i anden lovgivning forhindrer et ændret valg." Se bemærkningerne til LFF nr. 175 af 12. marts 2003.
 Det er ikke en betingelse, at ændringen af ansættelsen vedrører samme indkomstår, som der ønskes omvalg i, hvis en ansættelsesændring for et tidligere indkomstår har betydning for et valg i et senere indkomstår. Se SKM2004.196.LR.
 Det er ikke en betingelse, at ændringen skal ske på Skatteforvaltningens initiativ. Hvis en skattepligtig beder om genoptagelse, som imødekommes af Skatteforvaltningen, berettiger dette også til omvalg, forudsat de øvrige betingelser i SFL § 30 er opfyldt.
 xDer skal være en direkte sammenhæng mellem det valg, som skatteyderen har truffet, og den ændring, som skattemyndighederne efterfølgende foretager. Se SKM2019.316.VLR, hvor SKATs ændring af skatteyderens aktieindkomst ikke var en skatteansættelse af betydning for de valg, som skatteyderen havde taget i virksomhedsordningen. Se også SKM 2014.470.LSR, hvor anmodning om omvalg med henblik på at ændre fordelingen af prioritetsgæld i virksomhedsordningen mellem erhverv og


text:
privat blev ikke imødekommet. Der var ikke foretaget en ændring af skatteansættelsen vedrørende prioritetsgælden, men alene korrigeret vedrørende opgørelsen af ejendomsavancen ved salg af to ejendomme. x
 En borger var berettiget til at foretage omvalg og anvende virksomhedsordningen i stedet for kapitalafkastordningen. Se SKM2014.821.LSR. Se også SKM2014.730.LSR og SKM2015.64.LSR. Se modsat SKM2014.389.LSR - hvor Landsskatteretten fandt, at den forkert opkrævede kapitalafkastsats ikke havde været af betydning for A's valg og ikke i sig selv havde medført, at han ikke havde kunnet placere en større del af gælden i virksomhedsordningen. Der var ikke tale om en utilsigtet skattemæssig konsekvens, som kunne give adgang til selvangivelsesomvalg efter SFL § 30. Se også SKM2016.468.LSR, hvor den væsentligste ændring af skatteansættelsen skyldes, at den tidligere revisor fejlagtigt ved konvertering fra skatteregnskabet til selvangivelsen har fratrukket kapitalafkastet på 166.188 kr. to gange ved opgørelsen af den personlige indkomst. Idet tidligere revisors skatteregnskab har været til rådighed for valg af beskatningsform, er det ikke godtgjort, at klageren som følge af ændringen ville have valgt en anden beskatningsform på selvangivelsestidspunktet, som har fået utilsigtet skattemæssig virkning. På baggrund heraf er betingelserne for et omvalg ikke opfyldt.
 Hvis Skatteforvaltningen træffer afgørelse om, at en bil i virksomhedsordningen udelukkende er privat anvendt, kan skatteyderen bede om tilladelse til omvalg, så bilen ikke indgår i virksomhedsordningen. Se bemærkningerne til LFF nr. 175 af 12. marts 2003. Se også SKM2004.41.LR, SKM2004.79.LR og SKM2004.196.LR.
 Hvis Skatteforvaltningen træffer afgørelse om, at en skatteyder skal beskattes af fri bil, kan skatteyderen foretage omvalg vedrørende oplysninger om befordringsfradrag afgivet til Skatteforvaltningen .
 Et selskab ønskede at foretage et selvangivelsesomvalg, så en skattefri fusion i stedet blev en skattepligtig fusion. Højesteret fandt, at da SKAT ikke havde foretaget nogen skatteansættelse af betydning for selskabets valg af en skattefri fusion, var betingelserne for selvangivelsesomvalg ikke opfyldt. Højesteret fandt, at valget af den skattefri fusion ikke havde karakter af en fejl, der kunne berigtiges. At Skatteministeriet tidligere, jf. SKM2007.371.DEP, havde tilladt en forening, der havde indleveret selvangivelse, i stedet at afgive en erklæring efter FBL § 15, stk. 2 kunne ikke ændre herved. Se SKM2013.248.HR.
 Valg af tonnageskatteordning. Højesteret fandt, at der ikke var tale om omvalg, men om at berigtige en fejl, som revisor havde begået.
 Sagen drejede sig om, hvorvidt selskabet havde krav på genoptagelse af skatteansættelsen, eller om selskabet kunne foretage omvalg i henhold til SFL § 30, således at selskabet blev beskattet efter tonnageskatteloven i stedet for selskabsskatteloven.
 Højesteret lagde til grund, at det utvivlsomt havde været selskabets hensigt, at der skulle ske beskatning efter tonnageskatteloven, og at det udelukkende var en fejl fra revisors side, at indkomsten blev opgjort efter selskabsskatteloven. Da ansættelsen derfor hvilede på forkerte oplysninger, havde selskabet krav på genoptagelse med henblik på berigtigelse af fejlen. Se SKM2016.165.HR.
 Se også SKM2018.100.LSR, der vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt en anmodning fra skatteyderens revisor var omfattet af reglerne om genoptagelse af skatteansættelsen eller af reglerne om omvalg.
 Landsskatteretten finder, at de i motiverne til SSL § 37 D, der er videreført i SFL


text:
§ 30, nævnte strafbare forhold og forsøg på skatteunddragelse, der er hindrende for skattemæssige omvalg, skal forstås således, at de skal vedrøre de forhold, der ønskes omvalgt. Se SKM2016.60.LSR.
 Skatteforvaltningen skal ved forslag om ansættelsesændringer vejlede om muligheden for omvalg iht. SFL § 30, hvor dette er relevant. Se FVL § 7.
 Hvis anmodningen om omvalg drejer sig om af- eller nedskrivninger, kan skatteyder eventuelt benytte muligheden for efterfølgende af- og nedskrivninger i stedet for omvalg, hvis betingelserne for efterfølgende af- og nedskrivninger i øvrigt er opfyldt. Se C.C.2.4.1.8.
 Skatteforvaltningens afgørelser klages til Landsskatteretten. Se SFL § 11.
 Se A.A.10.1.1.
 Klage over afslag på omvalg medfører ikke, at der kan gives henstand i henhold til SFL § 51. Se SKM2013.688.LSR. Se A.A.12.1.
 SKM2016.165.HR
 Højesteret lagde til grund, at det utvivlsomt havde været selskabets hensigt, at der skulle ske beskatning efter tonnageskatteloven, og at det udelukkende var en fejl fra revisors side, at indkomsten blev opgjort efter selskabsskatteloven. Da ansættelsen derfor hvilede på forkerte oplysninger, havde selskabet krav på genoptagelse med henblik på berigtigelse af fejlen.
 Se A.A.8.1.
 SKM2013.248.HR
 Afslag på omvalg.
 Et selskab ønskede at foretage et selvangivelsesomvalg, så en skattefri fusion i stedet blev en skattepligtig fusion. Højesteret fandt, at da SKAT ikke havde foretaget nogen skatteansættelse af betydning for selskabets valg af en skattefri fusion, var betingelserne for selvangivelsesomvalg ikke opfyldt. Højesteret fandt, at valget af den skattefri fusion ikke havde karakter af en fejl, der kunne berigtiges. At Skatteministeriet tidligere, jf. SKM2007.371.DEP, havde tilladt en forening, der havde indleveret selvangivelse, i stedet at afgive en erklæring efter FBL § 15, stk. 2 kunne ikke ændre herved.
 SKM2019.316.VLR
 SKAT ændrede skatteyders skatteansættelse, idet fradrag for tab på unoterede aktier blev nægtet. Skatteyder anmodede herefter om omvalg vedrørende placering af gæld, så gælden blev placeret i privat regi frem for i virksomhedsordningen.
 Landsretten fandt, at SFL § 30, efter bestemmelsens ordlyd og forarbejder, og dens karakter af en undtagelse til et generelt udgangspunkt, må forstås således, at tilladelse til omvalg forudsætter, at der er en direkte sammenhæng mellem valget og den ændring af ansættelsen, som Skattemyndighederne efterfølgende foretager.
 Landsretten anførte videre, at SKATs ansættelsesændring vedrørte skatteyderens adgang for tab på aktier og ikke hans valg om at placere gælden i virksomhedsordningen. SKAT havde herefter ikke foretaget en ændring, som havde betydning for skatteyders valg.
 Erstater SKM2018.471.LSR
 SKM2008.312.BR
 Selskabet ønskede sambeskatning, hvilket krævede tilladelse. Retten fandt ikke, at der var tale om et valg i SSL § 37 D ́s forstand (nu SFL § 30), og selskabet fik derfor ikke tilladelse til omvalg.
 Da sambeskatning ikke længere kræver tilladelse, vil situationen nu sandsynligvis være omfattet af SFL § 30.
 SKM2018.100.LSR
 Der var tale om en sag, der vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt en henvendelse fra et selskabs revisor til Skatteforvaltningen skulle anses som en anmodning om genoptagelse af skatteansættelsen, jf. SFL § 26, eller som en anmodning om selvangivelsesomvalg, jf. SFL § 30. Dette havde betydning for, om selskabet kunne anvende LL § 33 H eller ej.
 På baggrund af lovforarbejderne


text:
til LL § 33 H samt bestemmelsens ordlyd anså Landsskatteretten, at selskabets anmodning om anvendelse af LL § 33 H og dermed en ændring af selskabets indkomst i 2010 og 2011 var en anmodning om omvalg, jf. SFL § 30.
 Betingelserne for omvalg efter SFL § 30 ansås ikke for opfyldte, fordi fristen på 6 måneder for fremsættelse af anmodning om omvalg ikke var overholdt, jf. SFL § 30, stk. 2. Der ansås endvidere ikke at foreligge særlige omstændigheder, der gjorde det muligt at dispensere fra fristen.
 Derudover ansås Skatteforvaltningens ansættelse ikke at have fået utilsigtede skattemæssige konsekvenser for selskabet, jf. SFL § 30, stk. 1.
 Selskabets anmodning om anvendelse af LL § 33 H kunne derfor ikke imødekommes, jf. SFL § 30.
 Landsskatteretten stadfæstede derfor Skatteforvaltningens afgørelsex
 SKM2016.468.LSR
 Omvalg fra kapitalafkastordningen til virksomhedsskatteordningen.
 Landsskatteretten udtalte: Det må lægges til grund, at SKAT har foretaget en væsentlig beløbsmæssig forhøjelse/ændring af skatteansættelsen. Der er også fremsendt beregninger på, at der ved et eventuelt omvalg vil være en skattebesparelse ved valg af virksomhedsordningen frem for kapitalafkastordningen.
 Borgeren og den tidligere revisors grundlag og forudsætninger for at træffe valg på selvangivelsestidspunktet fremgår af indsendte regnskabsspecifikationer. Virksomhedens skattemæssige resultat er 1.839 kr. lavere på ændringstidspunktet set i forhold til selvangivelsestidspunkt.
 Den væsentligste ændring af skatteansættelsen for indkomståret 2009 skyldes imidlertid, at den tidligere revisor fejlagtigt ved konvertering fra skatteregnskabet til selvangivelsen har fratrukket kapitalafkastet på 166.188 kr. to gange ved opgørelsen af den personlige indkomst. Idet tidligere revisors skatteregnskab har været til rådighed for valg af beskatningsform, er det ikke godtgjort, at borgeren som følge af ændringen ville have valgt en anden beskatningsform på selvangivelsestidspunktet, som har fået utilsigtet skattemæssig virkning. På baggrund heraf er betingelserne for et omvalg ikke opfyldt.
 Det er ikke godtgjort, at forhøjelsen af kapitalindkomsten på 29.169 kr., og nedsættelse af honorar på 3.148 kr. har haft betydning for valg af beskatningsform på selvangivelsestidspunktet, og at valget har haft utilsigtede skattemæssige konsekvenser, hvorfor betingelserne i SFL § 30, ikke er opfyldt.
 SKM2016.60.LSR
 Landsskatteretten finder, at de i motiverne til SSL § 37 D, der er videreført i SFL § 30, nævnte strafbare forhold og forsøg på skatteunddragelse, der er hindrende for skattemæssige omvalg, skal forstås således, at de skal vedrøre de forhold, der ønskes omvalgt, jf. også princippet i SFL § 29, stk. 1, nr. 1, om omgørelse.
 Da anvendelse af virksomhedsordningen ikke er blandt de forhold, der er opregnet i SKATs advarsel, som SKAT har anset for groft uagtsomme i relation til SKL § 13, stk. 2, jf. stk. 1, og som borgeren har modtaget en advarsel for, finder Landsskatteretten ikke, at denne advarsel kan være hindrende for, at der sker omvalg som ønsket således, at der kan ske anvendelse af kapitalafkastordningen.
 SKM2015.64.LSR
 VSO. Kapitalafkastsats. Tilladelse til omvalg vedrørende hensættelser til senere hævning og overskudsdisponering, da direkte betydning.
 SKM2014.821.LSR
 En borger var berettiget til at foretage omvalg og anvende virksomhedsordningen i stedet for kapitalafkastordningen.
 SKM2014.730.LSR
 SKM2014.470.LSR
 Anmodning om omvalg med henblik på at ændre fordelingen af prioritetsgæld i virksomhedsordningen


text:
mellem erhverv og privat blev ikke imødekommet. Der var ikke foretaget en ændring af skatteansættelsen vedrørende prioritetsgælden, men alene korrigeret vedrørende opgørelsen af ejendomsavancen ved salg af to ejendomme.
 SKM2014.389.LSR
 Landsskatteretten fandt, at den forkert opkrævede kapitalafkastsats ikke havde været af betydning for A's valg og ikke i sig selv havde medført, at han ikke havde kunnet placere en større del af gælden i virksomhedsordningen. Der var ikke tale om en utilsigtet skattemæssig konsekvens, som kan give adgang til selvangivelsesomvalg efter SFL § 30.
 SKM2013.767.LSR
 En landmand, der benyttede VSO, ønskede med henvisning til SKM2011.810.SKAT at ændre kapitalafkast og opsparet overskud. Landsskatteretten gav tilladelse til omvalg, da omvalget var direkte forbundet med ændringen. Landsskatteretten bemærkede, at der alene kunne ske omvalg i de tilfælde, hvor der er en dokumenteret direkte sammenhæng mellem de ønskede ændringer og den for høje kapitalafkastsats, hvilket var tilfælde i denne sag, hvor den for høje kapitalafkastsats havde medført for høje tvangshævninger i medfør af VSL § 4.
 SKM2013.688.LSR
 Der kunne ikke bevilges henstand i henhold til SFL § 51 i forbindelse med en klage over afslag på omvalg.
 SKM2007.732.LSR
 Borgeren havde indskudt en udlejningsejendom i virksomhedsordningen som et nettoindskud. SKAT ændrede dette til et indskud af ejendommens bruttoværdi og gælden i ejendommen blev anset som en hævning. Borgeren fik tilladelse til omvalg, så gælden i ejendommen blev holdt udenfor virksomhedsordningen. Landsskatteretten lagde vægt på, at borgeren ved indskud af en privat ejendom i virksomhedsordningen har ret til at vælge om ejendommens prioritetsgæld skal medtages i virksomhedsordningen.
 SKM2007.461.LSR
 Borgeren havde ved opgørelse af ejendomsavance ved delsalg i tidligere år beregnet ejertidsnedslag. Ved salget af ejendommen kunne der derfor ikke anvendes bundfradrag. Borgeren ønskede omvalg vedrørende valg af ejertidsnedslag i tidligere år. Landsskatteretten fandt ikke, at borgerens valg havde haft utilsigtede skattemæssige konsekvenser. Landsskatteretten lagde vægt på, at det fremgik af lovbestemmelsen, at anvendelse af ejertidsnedslag udelukker bundfradrag.
 SKM2007.166.LSR
 Borgeren havde af sit anpartsselskab fået udbetalt skattefri kørselsgodtgørelse. Den kommunale skattemyndighed anså kørselsgodtgørelsen for skattepligtig. Borgeren ønskede omvalg, så den udbetalte godtgørelse i stedet blev anset som afdrag på skatteyders tilgodehavende i selskabet. Landsskatteretten fandt, at anmodningen faldt uden for anvendelsesområdet af SFL § 30, da der ikke var tale om et valg i selvangivelsen
 Stadfæstet ved SKM2008.828.BR - der dog ikke drejede sig om omvalg.
 SKM2006.563.LSR/
 SKM2007.371.DEP
 En forening havde indgivet selvangivelse, men ønskede efterfølgende i stedet at indsende en erklæring. Se FBL § 15, stk. 2. Skatteministeriet indgik forlig ved byretten. Departementet har kommenteret forliget. I henhold til Departementets kommentar var der ikke tale om, at foreningen ønskede at ændre et valg i sin selvangivelse, idet foreningen snarere ønskede at ændre valget af i det hele taget at have indgivet selvangivelse. Foreningen var heller ikke blevet genstand for utilsigtede skattemæssige konsekvenser, da foreningen havde fået den skatteansættelse som foreningen oprindeligt selv - med revisorbistand - havde anmodet om. Departementet skriver, at når foreningen alligevel fik tilladelse, er det fordi, at SSL § 37 D (nu SFL § 30) må antages at have en rækkevidde, der


text:
med støtte i forarbejderne til bestemmelsen omfatter situationer, hvor der er tale om uhensigtsmæssige skattemæssige virkninger beroende på egentlige fejltagelser.
 SKM2006.242.LSR
 Et selskab fik ikke tilladelse til omvalg vedrørende sambeskatning mellem selskabet og et datterselskab. Selskabet havde i selvangivelsen ikke valgt sambeskatning og der var ikke lavet nogen ansættelsesændring vedrørende selskabet.
 SKM2005.390.LR
 Selskaberne havde ved en fejl ophævet sambeskatningen. Fik ikke tilladelse til omvalg vedrørende sambeskatning.
 SKM2004.349.LR
 Ansættelsesanmodningen vedrørte ikke det valg, som borgeren ønskede ændret. Ansættelsen var ændret vedrørende avance ved salg af goodwill og driftsmidler. Borgeren ønskede omvalg vedrørende avance ved delsalg af lægepraksis som virksomhedsaktiv i stedet for privat aktiv.
 Borgeren fik tilladelse til at tage en bil ud af virksomhedsordningen. Bilen var udelukkende erhvervsmæssigt benyttet. En ansættelsesændring vedrørende et andet forhold i et tidligere år medførte, at borgerens forudsætninger (begrænsning af opsparet overskud) for at placere bilen i virksomhedsordningen bortfaldt.
 SKM2004.41.LR
 Borgeren fik tilladelse til at tage en blandet benyttet bil ud af virksomhedsordningen. Bilen var ved en fejl ikke ført ud af virksomhedsordningen ved årets begyndelse og borgeren blev derfor beskattet af fri bil i indkomståret.
 Se også SKM2004.79.LR


text:
Skat.dk: Ren jord - lettere forurenet jord - slutafdækning - affaldsafgift
 23 Jun 2015 08:49
 SKM2015.529.SR
 15-0581164
 Affaldsafgift – slutafdækning – jord
 Skatterådet kan bekræfte, at brug af lettere forurenet jord ved slutafdækning af deponeringsenhed er afgiftspligtigt efter affaldsafgiftsloven.
 Skatterådet kan ikke bekræfte, at brug af ren jord ved slutafdækning af deponeringsenhed er afgiftspligtigt efter affaldsafgiftsloven.
 Affaldsafgiftsloven
 Affaldsafgiftsloven § 9, stk. 1 og 2
 Den juridiske vejledning 2015-2, afsnit E.A.7.3.3.
 Stadfæstet af Landsskatteretten 28. oktober 2016. Ikke offentliggjort som SKM.
 Skal der betales afgift efter affaldsafgiftsloven ved genanvendelse af lettere forurenet jord i slutafdækningen over deponeringsenheder, der ikke længere modtager affald til deponering?
 Skal der betales afgift efter affaldsafgiftsloven ved genanvendelse af ren jord i slutafdækningen over deponeringsenheder, der ikke længere modtager affald til deponering?
 Spørger driver et affaldsdeponi. Spørger er registreret efter affaldsafgiftsloven. Spørgers affaldsdeponeringsanlæg består af flere enheder.
 En række af enhederne er fyldt op til den godkendte opfyldningskote eller vil blive det indenfor de næste ca. 2 år, og skal herefter slutafdækkes i henhold til gældende miljøgodkendelse.
 Det fremgår af den gældende miljøgodkendelse for spørgers deponeringsanlæg, at:
 Vilkår 88. Der skal etableres en slutafdækning på min. 1 meter jord.
 Miljøgodkendelsen indeholder ikke krav om, hvorvidt jorden er uforurenet eller ej, ligesom der ikke er krav om rodspærre eller udlægning af muld.
 Det fremgår af miljøgodkendelsen og den gældende lokalplan for området, at terræn efter slutafdækning skal ligge i kote +5,20 m DVR.
 Idet spørger skal slutafdække det deponerede affald med 1 m jord betyder dette, at oversiden af affaldet vil være beliggende i kote +4,20 m DVR - se også nedenstående skitse.
 Med reference til deponeringsbekendtgørelsen (Bek. 1049 om deponeringsanlæg af 28-8-2013), bilag 2 afsnit 14.3,
 "Den samlede slutafdækning skal være minimum 1,0 m tyk og skal etableres, så regnvand kan infiltrere gennem slutafdækningen. Slutafdækningen skal udføres med minimum 0,5 m uforurenet jord øverst og kan udføres med op til 0,5 m uforurenet jord eller kategori 2 jord nederst."
 ønsker spørger, at anvende lettere forurenet jord - kategori 2 - i den nederste 0,5 m af slutafdækningen - dvs. direkte over det deponerede affald.
 Miljøstyrelsen har givet tilladelse til slutafdækning, hvor der ved nederste 0,5 meter kan anvendes kategori 2 jord.
 Jorden bliver kørt til deponeringsenhederne ved etableringen af slutafdækningen, når der ikke længere må modtages affald til deponering på den enkelte enhed.
 Der er separate indkørsler til de enkelte celler på deponeringsanlægget. Der er alene indhegning om celler med shredderaffald hhv. celler til modtagelse af ikkegenanvendeligt forurenet jord.
 Modtagelse af ren og lettere forurenet jord til genanvendelse i slutafdækningen vil følge en fastlagt procedure:
 Ved indkørsel til deponeringsanlægget kontrolleres oprindelse og forureningsgraden af jorden ved anvisning/deklaration af jordlæsset i henhold til jordflytningsbekendtgørelsen.
 Læsset vejes og registreres.
 Transportøren instrueres i hvor aflæsning skal ske. Der vil være tydelig skiltning til og ved aflæsningsstedet.
 Ved aflæsningsstedet foretages visuel inspektion af det enkelte læs.
 Jf. affaldsafgiftslovens § 9, stk. 1, skal der svares afgift af affald, som tilføres et registreringspligtigt anlæg.
 Praksis - jf. SKM2014.43.VLR - er, at afgiftspligten


text:
ikke omfatter affald, der tilføres med henblik på genanvendelse.
 Enheder, der skal slutafdækkes, har separat indkørsel fra den centrale adgangsvej og tilkørslen sker efter en forud fastlagt procedure. Der modtages ikke længere affald til deponering på enhederne, når slutafdækningen skal etableres. Der sker således ikke sammenblanding af afgiftspligtigt affald til deponering og den jord, som tilkøres til genanvendelse i slutafdækningen.
 Spørger er derfor af den opfattelse, at da der ikke sker deponering - jf. gældende miljøgodkendelse - på deponeringsenheder der slutafdækkes, men alene genanvendelse er tilførslen af jord hertil ikke afgiftspligtig efter affaldsafgiftslovens § 9, stk. 1.
 Spørger har i forbindelse med høring af udkast til bindende svar bemærket, at Miljøstyrelsen i dag giver tilladelse til anvendelse af lettere forurenet jord i de nederste 0,5 meter af slutafdækningen, hvorfor Miljøstyrelsen har ændret synspunkt i forhold til anvendelse af lettere forurenet jord til slutafdækning.
 Endvidere har spørger fremsendt kopi af en afgørelse af 8. oktober 2014 fra SKAT sendt til X-deponi. SKAT bekræfter i afgørelsen, at X-deponi afgiftsfrit kan anvende lettere forurenet jord afgiftsfrit til terrænregulering og slutafdækning udenfor et afgiftspligtigt deponi, når genanvendelsen er godkendt efter miljølovgivningens regler - eksempelvis ved godkendelse efter miljøbeskyttelseslovens § 19.
 Efterfølgende har spørger fremsendt afgørelse af 7. oktober 1997, også vedrørende X-deponi, hvoraf fremgår, at rent jordfyld og ren jord, (herunder lettere forurenet jord, kriterier for forureningsgrad fastsat af Y-Amt) er afgiftsfritaget efter affaldsafgiftslovens § 9, stk. 3, nr. 3, på de anførte betingelser (tilførsel i hele selvstændige læs til og anvendes til daglig afdækning, herunder slutafdækning og interimsvej).
 Spørger har i høringssvar anført, at der er 3 væsentlige problemstillinger knyttet til, hvorvidt der skal betales affaldsafgift ved anvendelse af lettere forurenet jord til slutafdækning:
 Er slutafdækning deponering i affaldsafgiftslovens forstand?
 Er den registreringspligtige aktivitet ophørt, når godkendelsen ikke længere giver mulighed for deponering?
 Er kravet om faktisk adskillelse af genanvendelse og registreringspligt aktivitet som grundlag en forudsætning for at opnå fritagelse, herunder er denne fulgt undtagelsesfrit i praksis?
 Ad. 1. Er slutafdækning deponering i affaldsafgiftslovens forstand?
 Spørger finder, at SKAT i indstillingen til bindende svar har argumenteret for, at retstilstanden er, at anvendelsen af affald som driftsmiddel i forbindelse med slutafdækning er afgiftspligtig. Hovedsynspunktet heri er, ifølge spørger, at den blotte tilførsel af affald til en registreringspligtig virksomhed i sig selv udløser afgiftspligt. Der er ifølge spørger to elementer i denne antagelse, som bør undersøges nøjere. Disse to er:
 tilførsel af affald til en registreringspligtig virksomhed, som er afgiftspligtig, må forudsætte, at affaldet tilføres virksomheden til deponering (som modsætning til genanvendelse, genbrug, etc.), og
 tilførsel af affald til en registreringspligtig virksomhed medfører afgiftspligt uanset om tilførslen sker til en del af virksomheden, som ikke længere lovligt kan udføre registreringspligtige aktiviteter.
 Ifølge spørger er der meget stor forskel i argumentation og detaljeringsgrad af fakta og argumentation i de retssager, som SKAT henviser til. Højesteret har truffet afgørelse om, at anvendelse af støbesand og vandstandsende filtersand måtte anses for at være deponering, da det blev tilført et deponeringsanlæg. Det fremgår af sagen, at der ikke


text:
var tale om, at sandet blev anvendt som led i et genanvendelsesprojekt.
 Landsretten har i sagen om renset jord, der blev tilført et deponeringsanlægs volde og øvrige arealer som led i et genanvendelsesprojekt, truffet afgørelse om, at tilførslen var afgiftsfri. Landsretten lagde vægt på to elementer som begrundelse for afgiftsfritagelse. Disse var:
 der var ikke hjemmel til at kræve, at et genanvendelsesanlæg kun kan opnå afgiftsfritagelse, hvis anlægget ikke er en integreret del af et deponeringsanlæg
 den ovennævnte sondring er heller ikke konsekvent håndhævet i praksis
 Ad. 2 Krav om fysisk adskillelse af afgiftspligtigt affald fra ikke afgiftspligtigt affald
 Spørger finder, at SKAT i sin indstilling tager udgangspunkt i, at så længe der tilføres affald til en registreringspligtig virksomhed (som helhed), vil dette medføre krav om erlæggelse af affaldsafgift. SKAT har hidtil argumenteret for, at der kun kunne indrømmes afgiftsfritagelse, såfremt det tilførte affald/materiale blev holdt klart adskilt fra de øvrige aktiviteter på den registreringspligtige virksomhed - eksempelvis med hegning eller lignende foranstaltning.
 I dommen SKM2014.43.VLR, fremgår det, at Landsretten ikke finder, at dette krav om fysisk klar adskillelse har hjemmel i affaldsafgiftsloven, og ej heller fremgår af en utvivlsom praksis på området. Ifølge spørger må det på denne baggrund antages, at argumentet om en klar fysisk adskillelse af det ikke-afgiftspligtige affald fra det afgiftspligtige affald næppe er holdbart - heller ikke i en situation, hvor affaldet tilføres den registreringspligtige virksomhed som led i slutafdækningen.
 SKATs argumenter i indstillingen til bindende svar må i den forbindelse karakteriseres som ensidige i forhold til kravet om adskillelse.
 Ad. 3 Genanvendelse frem for deponering
 SKAT argumenterer i indstillingen med, at afgiftspligten indtræder på det tidspunkt, hvor affaldet tilføres den registreringspligtige virksomhed. Spørger finder, at udgangspunktet for begrebet "tilføres en registreringspligt virksomhed" i lovens § 9, må forstås som rummende den underliggende aktivitet - tilførsel med henblik på deponering.
 Dette understreges ikke mindst af forståelsen af undtagelsesbestemmelserne nævnt i lovens § 9, stk. 2-4, som omhandler specifikke fraktioner af affald, som er undtaget fra deponeringsafgiften.
 SKAT har i indstillingen til bindende svar anført, at praksis, som fastlagt i SKM2014.43.VLR, ikke kan påberåbes, da der ikke var tale om deponering. Spørger finder, at hvis der kan tilføres en registreringspligtig virksomhed renset jord, som led i et genanvendelsesprojekt, så er det ganske klart, at der ikke er tale om deponering. Argumentet bør kunne anvendes af spørger i den foreliggende sag.
 Det fremgår ikke af SKATs indstilling til bindende svar, at der er taget hensyn til det faktum, at det ikke længere er lovligt at deponere på de pågældende deponeringsenheder.
 "§ 9. Der skal betales afgift af affald, der tilføres en registreringspligtig virksomhed.
 Rent jordfyld og ren jord, der tilføres et deponeringsanlæg som hele selvstændige læs, og som anvendes til daglig afdækning eller slutafdækning.
 Kompost, der opfylder kravene til anvendelse uden særskilt tilladelse efter miljøbeskyttelseslovens § 19, til slutafdækning på lossepladser.
 Stk. 3. Affald i form af sten, tegl og brokker og lettere forurenet jord, der overholder de afskæringskriterier, der er angivet i vejledning nr. 7, 2000,


text:
fra Miljøstyrelsen, kan tilføres deponeringsanlæg, uden at der skal svares affaldsafgift. Mængden af sten, tegl og brokker og lettere forurenet jord kan samlet årligt maksimalt udgøre 2 pct. af den sidste års deponerede affaldsmængde eksklusive midlertidigt deponeret affald og skal tilføres anlægget i hele, selvstændige læs. De to fraktioner må kun anvendes afgiftsfrit til daglig afdækning og interimsveje. For nye anlæg beregnes mængden ud fra første års deponerede affaldsmængde eksklusive midlertidigt deponeret affald.
 "§ 11. Virksomheder og anlæg, der til deponering modtager affald, der er omfattet af kommunalbestyrelsens anvisningspligt eller en kommunal indsamlingsordning, skal registreres hos told- og skatteforvaltningen.
 Gældende § 9, stk. 2, nr. 1 og 2 er indsat ved lov nr. 1224 af 27. december 1996. Af bemærkningerne til lovforslagets enkelte punkter fremgår:
 "Rent jordfyld, som anvendes til daglig afdækning i en registreret virksomhed, og som tilføres denne som hele selvstændige læs, er efter forslaget fritaget for afgiften. Dette gælder også for ren jord og kompost, der anvendes til slutafdækning i forbindelse med etablering af vækstlag. (...)."
 Gældende § 9, stk. 3, er indsat ved lov nr. 1057 af 12. december 2002. Af bemærkningerne til lovforslagets enkelte bestemmelser fremgår:
 Lettere forurenet jord, som skal anvendes til daglig afdækning, skal opfylde de afskæringskriterier, der er angivet i vejledning nr. 7, 2000, »Rådgivning af beboere i lettere forurenede områder«. Vejledningen indeholder afskæringskriterier for et antal stoffer, som erfaringsmæssigt kan forekomme i større diffust forurenede byområder. (...)
 Afskæringskriterierne er ikke fastsat med henblik på anvendelse af forurenet jord til daglig afdækning og bygning af interimsveje på deponeringsanlæg. Afskæringskriterierne er valgt, fordi de på nuværende tidspunkt er det eneste egnede sæt af landsdækkende kriterier, som forventes at kunne anvendes på stort set alle deponeringsanlæg, med et minimum af administration.
 De stoffer, der er fastsat afskæringskriterier for, er kendetegnet ved primært at være immobile forureninger. Brugen af lettere forurenet jord, der overholder afskæringskriterierne, forudsætter, at jorden som driftsmiddel er omfattet af anlæggets miljøgodkendelse.
 Forslaget vil dels tage højde for kritikpunkterne, og det vil samtidig begrænse de affaldsmængder, der afgiftsfrit kan tilføres anlægget. Herunder begrænses muligheden dels for unødvendigt store anlægsprojekter og dels for en daglig afdækning, som er mere omfangsrig end nødvendigt på selve deponeringsanlæggene. (...)."
 Det fremgår af høringssvar fra høring af udkast til lovforslag inden fremsættelsen (bilag 1 til lovforslag 42 - senere lov 1057 af 12. december 2002), at Affaldsteknisk Samarbejde havde foreslået, at "Det bliver muligt efter § 9, stk. 3 også at anvende bygge- og anlægsaffald samt lettere forurenet jord til slutafdækning". Skatteministeren bemærkede hertil "Kommentarerne er forelagt Miljøstyrelsen, som har oplyst følgende: (...) Miljøstyrelsen finder ikke, at anvendelsen af bygge- og anlægsaffald og lettere forurenet jord til slutafdækning af deponier er i overensstemmelse med deponeringsbekendtgørelsen. Heraf fremgår det, at der kun må anvendes jord/muld til det øverste lag af slutafdækningen, når arealet efterfølgende skal anvendes til jordbrugsformål. Miljøstyrelsen forslår derfor, at det oprindelige forslag fastholdes."
 SKM2014.43.VLR drejede sig om, hvorvidt affaldsselskabet var forpligtet til at betale affaldsafgift, jf. affaldsafgiftslovens § 9, stk. 1, jf. § 11, stk.


text:
1, af 12.183 tons olieforurenet jord, som var tilført affaldsselskabets miljøanlæg H1.1 i perioden 1. januar 1997 til 17. februar 2000. Den pågældende jord var blevet renset og var tilført de voldanlæg, der omgav det samlede anlæg, som både omfattede områder henlagt til deponi og miljøbehandlingsanlæg. Landsretten fandt, at afgiftspligten ikke kan antages at omfatte affald, der tilføres virksomheden med henblik på genanvendelse. Spørgsmålet i sagen var herefter kun, hvorvidt miljøanlægget qua dets indretning og opbygning, herunder mangel på tilstrækkelig adskillelse de enkelte afsnit imellem, i afgiftsmæssig forstand var omfattet af Affaldsselskabet H1 I/S's registreringspligtige affaldsdeponivirksomhed. Landsretten gav sagsøgeren medhold, idet landsretten fandt, at udsagnet i Told- og Skattestyrelsens vejledning om affaldsafgift 1992, side 9, 4. afsnit, hvorefter det som betingelse for at holde genanvendelsesanlæg uden for afgiftspligten kræves, at anlægget ikke er en integreret del af et deponi/forbrændingsanlæg, ikke har klar hjemmel i loven, og at det heller ikke - på grundlag af de under sagen fremkomne oplysninger - kunne lægges til grund, at en sådan betingelse faktisk var blevet konsekvent håndhævet i praksis.
 I SKM2004.233.HR har Højesteret vurderet afgiftspligten ved brug af støbesand til slutafdækning. I en årrække havde jernstøberiet J i sin produktion anvendt støbesand, der efter brug blev transporteret til en losseplads i kommunen K. I 1990 fik K amtskommunens miljøgodkendelse til at anvende det kasserede formsand og afsugningsstøv fra J til etablering af vandstandsende topmembran i forbindelse med slutafdækning på lossepladsen. Derefter meddelte K told- og skattemyndighederne T, at K på baggrund af miljøgodkendelsen havde fritaget J fra affaldsafgift af støbesandet. T meddelte K, at K ikke havde haft kompetence hertil, og traf afgørelse om, at støbesandet ikke kunne fritages fra affaldsafgiften. K indbragte spørgsmålet om afgiftspligten for landsretten, der frifandt T. Højesteret udtalte, at det af bemærkningerne til de tidligere gældende regler i §§ 82a, 82c og 82d i miljøbeskyttelsesloven fulgte, at afgiftspligten omfattede »alt affald, der tilføres den registreringspligtige virksomhed«, idet alene tilført jord til retablering af vækstlag på lossepladsen var undtaget fra afgiftspligten. Denne fastlæggelse af afgiftspligtens omfang var senere blevet præciseret ved en detaljeret undtagelsesbestemmelse i den gældende affaldsafgiftslov § 9, stk. 3. Da støbesandet var affald, der ikke var omfattet af disse undtagelserne, var sandet - uanset dets anvendelse som membranlag - omfattet af afgiftspligten, og Højesteret stadfæstede landsrettens dom (dissens).
 Det er oplyst, at spørger skal etablere slutafdækning på deponeringsenheder. Den nederste halve meter af slutafdækningen ønskes etableret ved brug af lettere forurenet jord - kategori 2 jord, som erstatning for brug af rene råstoffer. Slutafdækningen skal ske i overensstemmelse med miljøgodkendelsen. Miljøstyrelsen har givet tilladelse til slutafdækning, hvor der ved nederste 0,5 meter anvendes kategori 2 jord.
 Efter affaldsafgiftslovens § 9, stk. 1, skal der betales afgift af affald, der tilføres en registreringspligtig virksomhed.
 Det er SKATs vurdering, at slutafdækning skal anses for at være deponering efter affaldsafgiftsloven, uanset hvilken type affald, som anvendes til slutafdækning.
 Dette begrundes med, at det fremgår direkte af affaldsafgiftslovens § 9, stk. 2, nr. 1 og 2, hvilke fraktioner af affald, der


text:
er fritaget for afgift ved brug som slutafdækning, hvorfor slutafdækning nødvendigvis må anses for at være en afgiftspligtig aktivitet. Og slutafdækning med øvrige fraktioner af affald modsætningsvis er at anse for at være afgiftspligtig deponering efter affaldsafgiftsloven.
 Brug af lettere forurenet jord, som anvendes til daglig afdækning og interimsveje, anses også for at være afgiftspligtig deponering, jf. affaldsafgiftslovens § 9, stk. 3, hvorfor der kun i begrænset omfang (max 2 pct. af den deponerede mængde) afgiftsfrit kan tilføres disse fraktioner til et deponeringsanlæg. Det fremgår af lovens bemærkninger, at begrænsningen har til formål at begrænse muligheden for unødvendigt store anlægsprojekter inde på selve deponiet.
 Det fremgår også af skatteministerens kommentar til høringssvar fra Affaldsteknisk Samarbejde (bilag 1 til lovforslag 42 - senere lov nr. 1057 af 12. december 2002), at Miljøstyrelsen ikke fandt det hensigtsmæssigt at udvide den foreslåede udformning af § 9, stk. 3 til også at fritage lettere forurenet jord til brug ved slutafdækning. Loven er ikke siden ændret, selvom lettere forurenet jord i dag kan anvendes ved slutafdækning.
 At slutafdækning skal anses for at være afgiftspligtig deponering, bekræftes også af Højesteret i SKM2004.233.HR, hvor Højesteret vurderede, at der er afgiftspligt ved brug af støbesand anvendt som membran i forbindelse med en slutafdækning. Højesteret fandt, at støbesandet var affald, som ikke var omfattet af undtagelserne i § 9, og at sandet var omfattet afgiftspligten, uanset at sandet blev anvendt som membranlag i forbindelse med slutafdækningen.
 SKM2014.43.VLR vedrørte tilførsel af forurenet jord, som blev tilført et genanvendelses anlæg (rensningsanlæg) beliggende på et registreret deponi med henblik på behandling af jorden. Rensningsanlægget var ikke beliggende direkte på en deponeringsenhed. Jorden blev renset til ren jord, og efterfølgende anvendt til voldanlæg beliggende omkring anlægget.
 At Vestre Landsret i SKM2014.43.VLR fandt, at afgiftspligten ikke omfatter affald, der tilføres en virksomhed med henblik på genanvendelse, ændrer efter SKATs vurdering ikke ovenstående vedrørende afgiftspligtig ved slutafdækning, da affald tilført til slutafdækning på et afgiftspligtig deponi efter affaldsafgiftsloven anses for at være deponering, hvorfor SKM2014.43.VLR ikke vedrører slutafdækning.
 Spørger henviser i sin argumentation til en afgørelse af 8. oktober 2014 fra SKAT vedrørende X-deponi. Sagen vedrører et afgiftspligtigt deponi, hvor der skal ske supplerende opfyldning af afgiftspligtigt deponi og efterfølgende slutafdækning. SKAT skriver i sin afgørelse, at lettere forurenet jord kan anvendes til terrænregulering og slutafdækning udenfor afgiftspligtigt deponi, såfremt genanvendelsen er godkendt efter miljølovgivningens regler. SKAT tager i sin afgørelse ikke stilling til, hvorvidt betingelserne, herfor er opfyldt.
 Spørger henviser ligeledes til afgørelse af 7. oktober 1997 fra Told og Skat vedrørende samme X-deponi, hvorefter rent jordfyld og ren jord (herunder lettere forurenet jord, kriterier for forureningsgrad fastsat af Y-Amt) afgiftsfrit kunne anvendes ved slutdækning.
 Spørger ønsker at anvende lettere forurenet jord i forbindelse med et afgiftspligtigt deponi, hvorfor afgørelsen af 8. oktober 2014 vedrørende X-deponi ikke kan tillægges betydning. Afgørelsen af 7. oktober 1997 er af ældre dato, og afgiftspligten ved brug af affald herunder lettere forurenet jord til slutafdækning er siden præciseret af bl.a. Højesteret i SKM2004.233. Endvidere er det præciseret ved


text:
tilføjelsen i § 9, stk. 3, at lettere forurenet jord ikke afgiftsfrit kan anvendes ved slutafdækning. Afgørelsen af 7. oktober 1997 kan derfor ikke anses for at være en del af gældende praksis.
 Spørger har endvidere argumenteret for, at for at affald kan anses for at være et afgiftspligtigt driftsmiddel, forudsætter det, at affaldet tilføres til deponering, uanset at tilførslen sker til en del af virksomheden, som ikke længere lovligt kan deponere affald. Spørger finder endvidere, at det ikke kan kræves, at ikke-afgiftspligtigt affald skal være klart adskilt fra afgiftspligtigt affald, jf. SKM2014.43.VLR. Hvis lettere forurenet jord kan tilføres afgiftsfrit til et genanvendelsesprojekt, da kan der ikke være tale om deponering. SKATs indstilling tager ikke hensyn til, at de pågældende enheder ikke længere må modtage affald til deponering.
 SKAT skal hertil bemærke, at brug af lettere forurenet jord til slutafdækning er, som ovenfor anført, at anse for en del af den afgiftspligtige aktivitet på en deponeringsenhed, hvor der er sket og ikke længere kan ske deponering af afgiftspligtigt affald. Det er således ikke af betydning, at affaldet ikke er adskilt fra andet affald, eller at affaldet i anden sammenhæng kan anvendes uden afgift, fx et bygge- og anlægsprojekt, hvor der foreligger en miljøgodkendelse om genanvendelse.
 Det er således SKATs vurdering, at brug af lettere forurenet jord som driftsmiddel ved slutafdækning skal anses for at være deponering efter affaldsafgiftsloven, og derfor omfattet af afgiftspligten efter affaldsafgiftslovens § 9, stk. 1, hvorfor spørgsmålet skal besvares med et "Ja".
 Det er oplyst, at spørger skal etablere slutafdækning på deponeringsenheder. Enhederne er fyldt om med den maksimale højde af affald, og må ikke længere modtage affald til deponering. Den øverste halve meter af slutafdækningen ønskes etableret ved brug af ren jord. Enhederne har modtaget afgiftspligtigt affald til deponering.
 Brug af affald som driftsmiddel ved slutafdækning ved nedlukning af en deponering er deponering efter affaldsafgiftsloven, se begrundelsen til spørgsmål 1. Ren jord til brug ved slutafdækning er imidlertid fritaget for afgift efter affaldsafgiftslovens § 9, stk. 2, nr. 1, når jorden tilføres i hele selvstændige læs, hvorfor SKAT indstiller, at spørgsmålet besvares med et "Nej".
 SKAT indstiller, at spørgsmål 2 besvares med "Nej"


text:
Advokaten 3 Udvidet adgang til anvendelse af sagkyndig bevisførelse
 En ændring af retsplejeloven har til formål at udvide muligheden for, at parterne i en rets- eller voldgiftssag kan anvende sagkyndige erklæringer og sagkyndige personer med videre som led i bevisførelsen. Lovforslaget medfører også ændringer i retsplejelovens regler om syn og skøn, idet der eksempelvis indføres udvidet mulighed for anvendelse af to eller flere skønsmænd. Endelig bliver domstolenes praksis vedrørende fremlæggelse af ensidigt indhentede erklæringer nu fastsat ved lov.
 Af advokat og partner Jes A. Rosenvinge og advokat Casper Gregers Jensen , begge LETT Advokatpartnerselskab
 Folketinget vedtog 13. december 2016 lovforslag nr. L 20 med forslag til lov om ændring af retsplejeloven. De nye regler om syn og skøn blev vedtaget med lov nr. 1725 af 27. december 2016, som træder i kraft 1. juli 2017. Loven bygger på retsplejerådets betænkning nr. 1558, ‘Reform af den civile retspleje IX, sagkyndig bevisførelse mv.’, som blev afgivet i marts 2016.
 Med loven foretages centrale ændringer i retsplejeloven, og ændringerne kan overordnet opdeles i fire kategorier:
 For det første vedrører lovændringen muligheden for allerede fra start i en sag at få flere skønsmænd til at vurdere samme spørgsmål, for det andet udvides adgangen til at få udmeldt fornyet syn og skøn over samme genstand, for det tredje kan retten nu efter aftale mellem parterne tillade fremlæggelse af erklæringer, som parterne hver især indhenter fra sagkyndige som supplement eller som erstatning for syn og skøn, og for det fjerde lovfæstes den hidtidige praksis fra domstolene om muligheden for at fremlægge ensidigt indhentede erklæringer.
 Flere skønsmænd ved vurderingen af samme spørgsmål
 I 2014 trådte en række ændringer til retsplejelovens regler om syn og skøn i kraft. Disse ændringer medførte, at parterne som udgangspunkt hver for sig har mulighed for at stille de spørgsmål til skønsmanden, som de måtte finde relevante. Ændringen medførte samtidig, at parternes mulighed for at gøre indsigelser over for modpartens spørgsmål blev væsentligt begrænset. Retten kan dog fortsat afvise spørgsmål, som (utilbørligt) forsøger at lede skønsmanden i en bestemt retning, eller som vil føre til, at skønsmanden skal tage stilling til spørgsmål, som det er op til retten at tage stilling til (juridiske forhold).
 Retsplejerådet fandt i betænkning 1558 af marts 2016, at der burde åbnes for, at der i særlige tilfælde, jf. herom nedenfor, allerede fra start kan udpeges to eller flere skønsmænd til at besvare de samme spørgsmål. Dette har i princippet også været muligt hidtil, jf. ordlyden i den nugældende retsplejelovs § 198, men bestemmelsen er blevet fortolket derhen, at der alene blev udmeldt flere skønsmænd, hvis spørgsmålene dækkede forskellige fagområder, eller hvis der var tale om store sager, hvor skønsmændene kunne supplere hinanden.
 Den udvidede mulighed for i særlige tilfælde at få flere skønsmænds vurdering af samme spørgsmål kommer til udtryk ved en tilføjelse til retsplejelovens § 198, hvorefter flere skønsmænd kan udpeges, hvis retten finder det hensigtsmæssigt under hensyn til sagens og skønstemaets karakter. Der er således tale om en udvidelse af bestemmelsen, hvorefter det fremadrettet fremgår af


text:
bestemmelsens ordlyd, at der kan udpeges flere skønsmænd allerede fra start til besvarelse af samme spørgsmål.
 Retten vil alene udpege flere skønsmænd, hvis der er fremsat begæring herom fra en eller begge parter. Ved vurderingen af om der skal udmeldes flere skønsmænd, vil retten lægge vægt på, om der er flere fagligt anerkendte tilgange til det pågældende forhold, som kan begrunde nødvendigheden af mere end én skønsmand. Det er således ikke tilstrækkeligt til at udmelde flere skønsmænd, at det er en parts opfattelse, at ‘to par øjne ser bedre end ét’. Med andre ord vil der blive lagt vægt på, om der er ‘flere skoler’, herunder faglige synsvinkler eller metoder, inden for et bestemt emne, som vil kunne have betydning for en skønsmands besvarelse af spørgsmålene.
 Fornyet syn og skøn over samme genstand
 Muligheden for flere skønsmænds vurdering af samme spørgsmål kommer endvidere til udtryk ved en tilføjelse til retsplejelovens § 209 om fornyet syn og skøn over samme genstand. Det fremgår af den nuværende bestemmelse, at et fornyet syn og skøn kan finde sted, når retten finder det ‘hensigtsmæssigt’, selvom syn og skøn allerede har været afholdt. Nyt syn og skøn bliver under de nuværende regler navnlig udmeldt, hvis den første skønserklæring var fejlbehæftet, ufuldstændig og/eller indholdsmæssig uklar. Praksis har dog hidtil vist sig restriktiv, og parterne har været henvist til at stille supplerende spørgsmål til den allerede udmeldte skønsmand.
 Med lovændringen vil det imidlertid fremgå af bestemmelsen, at udmeldelse af nyt syn og skøn kan finde sted, når retten finder det hensigtsmæssigt under hensyn til eventuelle indsigelser fra parterne og andre muligheder for at få skønstemaet yderligere belyst. Retten vil endvidere lægge vægt på sagen og skønstemaets karakter.
 Navnlig det sidstnævnte, hvor der tilføjes en henvisning til sagen og skønstemaets karakter, er en nyskabelse, idet der åbnes for, at retten kan udmelde nyt syn og skøn ved anden skønsmand, hvis det med rimelighed kan antages, at en ny skønsmand vil komme frem til et væsentlig andet resultat. Det vil dog være en betingelse, at sagen skal kunne bære den fordyrelse, et nyt syn og skøn med en ny skønsmand vil medføre.
 Sagkyndige erklæringer som supplement
 Der er med den nye bestemmelse i retsplejelovens § 209 a, åbnet for muligheden for at lade et syn og skøn enten supplere eller erstatte af sagkyndige erklæringer, som parterne indhenter hver for sig, efter at retssagen er anlagt – i modsætning til tidligere, hvor det afgørende for fremlæggelse af en sådan erklæring var, at erklæringen var indhentet før sagens anlæg, jf. nedenfor. Det er dog en betingelse, at retten skal give tilladelse, hvilket forudsætter, at parterne skal være enige herom.
 Som ligeledes beskrevet ovenfor vedrørende muligheden for flere skønsmænd ved vurderingen af samme spørgsmål, tager § 209 a navnlig sigte på de situationer, hvor der kan være flere fagligt anerkendte normer med videre, hvilket vil føre til, at forskellige sagkyndige vil kunne konkludere væsentlig forskelligt. Bestemmelsen åbner i den situation for, at de forskellige faglige tilgange kan blive belyst over for retten


text:
ved, at parterne selv indhenter sagkyndige erklæringer.
 Gennem de seneste år har der været mulighed for at fremlægge ensidigt indhentede erklæringer – en skriftlig vurdering fra en sagkyndig om eksempelvis tekniske forhold – hvis disse var indhentet før sagens anlæg. Det gælder uanset om parten er sagsøger eller sagsøgte. Adgangen til fremlæggelse af ensidigt indhentede erklæringer er udviklet i retspraksis, og Højesteret tillod således eksempelvis i 2007 (UfR 2007.2040 H) fremlæggelsen af en ensidigt indhentet erklæring indhentet før sagens anlæg.
 Denne praksis blev efterfølgende præciseret og understreget i en række afgørelser fra Højesteret (UfR 2008.2193 H, UfR 2008.2393 H, UfR 2011.151 H og UfR 2011.3074 H), hvormed det blev klarlagt, at en part som udgangspunkt kan fremlægge ensidigt indhentede erklæringer under forudsætning af, at erklæringen blev indhentet inden sagens anlæg. Visse forhold, såsom omstændighederne omkring erklæringens tilblivelse, indhold eller fremtræden, kan dog føre til, at erklæringen ikke må fremlægges.
 Med lovændringen bliver § 341 a indført i retsplejeloven, hvormed denne hidtidige praksis fra domstolene lovfæstes.
 Det er dog værd at bemærke, at der ligeledes er givet mulighed for, at såfremt en sådan erklæring er fremlagt, vil modparten nu kunne fremlægge en tilsvarende erklæring under samme betingelser, selv om denne først indhentes efter sagens anlæg. Modparten får således mulighed for at indhente en ‘mod-erklæring’, hvilket begrundes med, at en part ikke skal opnå en bevismæssig fordel ved at ‘time’ et sagsanlæg i forhold til indhentelsen af en sagkyndig erklæring. Hvis det ikke var tilladt modparten at indhente en mod-erklæring, ville en sag anlagt umiddelbart efter indhentelsen af en erklæring reelt afskære den anden part fra muligheden for selv at indhente en lignende erklæring.
 Ensidigt indhentede erklæringer, som indhentes efter sagens anlæg som ‘mod-erklæring’ er i enkelte tilfælde tidligere tilladt fremlagt. Dette var eksempelvis tilfældet i voldgiftsrettens kendelse af 4. oktober 2011 (KFE 12.027). Voldgiftsretten lagde i denne sag vægt på, at der med fremlæggelsen blev etableret et udbygget og veloplyst grundlag for en skønsforretning, og at begge parter fik samme adgang til over for skønsmanden at redegøre for deres synspunkt. Der blev endvidere lagt vægt på, at erklæringen ikke var indhentet med henblik på at træde i stedet for et syn og skøn.
 For så vidt angår ensidigt indhentede erklæringer, som er indhentet efter sagens anlæg, er udgangspunktet dog fortsat, at disse ikke kan fremlægges – medmindre der er tale om et ‘svar’ på en af modparten fremlagt erklæring, som netop beskrevet.
 Nyt tilbud kunne ikke fremlægges
 Højesteret har i en kendelse af 9. januar 2017 igen haft lejlighed til at behandle spørgsmålet vedrørende ensidigt indhentede erklæringer fremlagt efter sagens anlæg. I den konkrete sag havde en række ejere af nogle nyopførte huse lagt sag an mod den udførende entreprenør samt den projekterende arkitekt.
 Der var i sagen for byretten gennemført syn og skøn, men det var husejernes opfattelse, at skønsmanden havde vurderet udbedringsomkostningerne for lavt. Husejerne indhentede på denne baggrund en ekstern pris på udbedring med henblik på at fremlægge denne i sagen for landsretten. Entreprenøren og arkitekten protesterede imidlertid


text:
imod fremlæggelsen af udbedringstilbuddet.
 Højesteret afviste afhjælpningstilbuddet og lagde vægt på, at formålet med fremlæggelsen antageligvis var at påvise en markant forskel på skønsmandens økonomiske opgørelse og det indhentede tilbud, samt at tilbuddet ikke de facto var accepteret af husejerne. Det må forventes, at Højesteret har set dette som et udtryk for, at husejerne ikke anså udbedringstilbuddet som værende realistisk. Det blev endvidere gjort gældende af entreprenøren og arkitekten, at tilbuddet på udbedring omfattede mere end det, retssagen omhandlede. Højesteret tillod på denne baggrund ikke fremlæggelsen af udbedringstilbuddet.
 Sagen fremstår meget konkret begrundet, og det vurderes ikke, at kendelsen vil medføre ændringer i det tidligere beskrevne udgangspunkt vedrørende fremlæggelse af ensidigt indhentede erklæringer.
 Skønserklæringer i eksempelvis entreprisesager har hidtil haft en endog meget stor bevismæssig vægt, når domstole og voldgiftsretter har skullet afsige kendelser. Dette har navnlig gjort sig gældende i sager uden sagkyndige dommere.
 Man skal med baggrund i de nye regler være klar over den udvidede adgang til at få udmeldt flere skønsmænd i sager allerede fra start, hvor der kan være forskellige tilgange til problemet. Det anbefales, at man fra start overvejer, om dette kan være en risiko, og om der med fordel kan anmodes om to skønsmænd.
 Det har endvidere tidligere været svært at få en skønsmand til at ændre konklusionerne i en allerede afgivet skønserklæring, og det har i praksis vist sig særdeles vanskeligt at få udmeldt en ny skønsmand. Det fremstår således positivt, at parterne ved at sandsynliggøre over for retten, at en ny skønserklæring vil kunne medføre et væsentlig andet udfald, med den nye lov får en udvidet adgang til at få udmeldt nyt syn og skøn over samme genstand.
 Omkostningerne ved to skønsmænd skal dog naturligvis tages i betragtning.
 For så vidt angår ensidigt indhentede erklæringer, som er indhentet efter sagens anlæg, er udgangspunktet som nævnt fortsat, at disse ikke kan fremlægges – medmindre der er tale om et ‘svar’ på en af modparten fremlagt erklæring, som beskrevet tidligere.
 Loven træder i kraft 1. juli 2017, men de nye regler vil kunne anvendes i sager, som er anlagt forud for lovens ikrafttræden. Det bliver dog i bemærkningerne til lovforslaget fremhævet, at retten i verserende sager, som er anlagt forud for ikrafttrædelsestidspunktet (1. juli 2017), bør inddrage det omkostningsmæssige aspekt og hensynet til sagens fremdrift.
 Partner hos LETT. Har siden år 2000 udelukkende beskæftiget sig med entrepriseret og udbud. Jes A. Rosenvinge assisterer alle byggeriets aktører, herunder i forbindelse med syn og skøn og voldgiftssager, og han er desuden certificeret voldgiftsdommer fra 2013.
 Advokat hos LETT og beskæftiger sig med fast ejendom i bred forstand, herunder særligt entrepriseret. Desuden beskæftiger Casper G. Jensen sig med offentlig regulering af fast ejendom, og bistår i den forbindelse såvel kommuner som private virksomheder om plan- og miljøretlige spørgsmål.


text:
Højesterets dom af 5. februar 2014
 Højesteret fandt ikke, at der var årsagsforbindelse mellem de fejl, som revisorerne i et konkursramt selskab havde begået, og de påståede tab, og revisorerne var derfor ikke erstatningsansvarlige.
 I 2001 blev eHuset A/S erklæret konkurs. På daværende tidspunkt fungerede to revisionsfirmaer som selskabets revisorer.
 Retssagen drejede sig om erstatningskrav (rejst af bank og konkursbo) mod disse. Kravet var begrundet med, at årsregnskaberne for 1998/1999 og 1999/2000 ikke havde været retvisende, og at revisionen af årsregnskaberne ikke var udført i overensstemmelse med god revisionsskik.
 Bankens krav udsprang af, at denne i 1999 indgik en låneaftale med eHuset og i 2000 forhøjede selskabets kredit i banken. Banken gjorde gældende, at dette skete i tillid til de omtalte årsregnskaber.
 Konkursboets krav udsprang af, at de mangelfulde regnskaber efter boets opfattelse havde været medvirkende til, at driften i selskabet fortsatte for længe, hvilket havde medført forøgede tab for såvel selskabet selv som dets kreditorer.
 Højesteret fastslår indledningsvis, at konkursboets sagsanlæg ikke kunne afskære Banken fra at rejse sag med krav om erstatning for den skade, som måtte have ramt banken.
 Højesteret lægger til grund, at revisorerne havde begået fejl. Disse fejl kunne dog ikke anses for grove.
 Højesteret lægger videre til grund, at det ikke var bevist, at overholdelse af god revisionsskik ville have haft anden betydning for årsregnskabernes udvisende end, at årsresultaterne ville være blevet nogle få mio. kr. mindre.
 Højesteret finder det derfor ikke godtgjort, at Banken ville have handlet anderledes i 1999 og 2000, hvis årsregnskaberne var blevet revideret korrekt.
 Højesteret finder heller ikke, i forhold til konkursboets krav, at der er grund til at antage, at en korrektion af årsresultaterne ville have ændret selskabsbestyrelsens positive forventninger til fremtiden, eller at bestyrelsen ville have ageret væsentlig anderledes, hvis den var blevet præsenteret for regnskaber, der var revideret i overensstemmelse med god revisionsskik.
 Sagen er forberedt og ført af advokat Nicolai Clan i begge instanser.


text:
Medarbejdere i tidsbegrænset ansættelser havde ikke krav på godtgørelse efter lov om tidsbegrænset ansættelse, idet disse ikke varetog samme arbejdsopgaver som fastansatte medarbejderne. Dette var på trods af, at medarbejderne var omfattet af samme overenskomst, og i øvrigt arbejdede sammen med nogle af de fastansatte.
 I den konkrete sag [1] havde Styrelsen for Dataforsyning og Effektivisering ansat 4 måleassistenter i tidsbegrænsede stillinger. Måleassistenterne skulle i samarbejde med faglærte måleteknikere udføre opmålinger af høj præcision og nøjagtighed af blandt andet højdeforskelle i Danmark.
 Løn og ansættelsesvilkår for måleassistenterne var fastsat af fællesoverenskomsten mellem Finansministeriet og Offentligt Ansattes Organisationer og i organisationsaftale for rengøringsassistenter, specialarbejdere og visse erhvervsuddannede med flere. Dette medførte blandt andet, at måleassistenterne skulle aflønnes som timelønnede, ligesom måleassistenterne i øvrigt var ansat på mindre gunstige vilkår end måleteknikerne.
 Højesteret skulle i den konkrete sag tage stilling til, om måleassistenterne på bagrund af de dårligere ansættelsesforhold blev forskelsbehandlet i strid med lov om tidsbegrænset ansættelse i forhold til måleteknikerne, og om de i så fald havde ret til en godtgørelse herfor.
 Ifølge lov om tidsbegrænset ansættelse § 4, stk. 1, må ansættelsesvilkårene for en tidsbegrænset ansat ikke være mindre gunstige end de vilkår, der gælder for en sammenlignelig fastansat, hvis forskelsbehandlingen udelukkende er begrundet i ansættelsesforholdets tidsbegrænsede varighed og ikke i objektive forhold.
 Det følger endvidere af lov om tidsbegrænset ansættelse § 3, stk. 4, at der ved vurderingen af ansættelsesvilkårene skal sammenlignes med en fastansat i samme virksomhed, der er ansat i en tidsubegrænset stilling, og som udfører samme eller tilsvarende arbejde med hensyn til både kvalifikationer og færdigheder.
 Højesteret bemærkede i denne sammenhæng, at det således er afgørende, om måleassistenterne udførte samme eller tilsvarende arbejde som fastansatte i styrelsen.
 Højesteret udtalte, at uanset at måleassistenterne var omfattet af samme overenskomst, som måleteknikerne (og andre fastansatte i virksomheden) betyder det ikke, at måleassistenterne per definition udfører samme eller tilsvarende arbejde.
 Højesteret bemærkede i øvrigt, at 3F ikke i første række havde gjort gældende, at måleassistenterne udførte samme arbejde som måleteknikerne, men alene gjort gældende, at de udførte specialarbejde, som skulle siddestilles med fastansatte specialarbejdere i styrelsen.
 Da specialarbejderne i styrelsen var beskæftiget med blandt andet at omdele post, rydde sne m.m. og da måleassistenterne ikke var beskæftiget med dette, udførte de ikke samme eller tilsvarende arbejde som specialarbejderne.
 I anden række gjorde 3F gældende, at måleassistenterne udførte samme eller tilsvarende arbejde som de fastansatte måleteknikere. Dette var Højesteret uenig i, idet retten bemærkede, at måleteknikerne havde særlige uddannelses- og kvalifikationsmæssige kompetencer, som måleassistenterne ikke besad.
 Af disse årsager havde måleassistenterne som var ansat i tidsbegrænsede ansættelser således ikke krav på samme vilkår, som medarbejderne i tidsubegrænset ansættelse. Højesteret statuerede således, at der ikke var tale om forskelsbehandling, og måleassistenterne havde dermed heller ikke krav på godtgørelse.
 Dommen fastslår først og fremmest, at det ikke kan forudsættes, at medarbejdere omfattet af samme overenskomst udfører samme eller tilsvarende arbejde.
 Der må således i hvert enkelt tilfælde foretages en konkret vurdering af medarbejdernes kvalifikationer, uddannelsesniveau og ansættelsens karakter i øvrigt. Uanset


text:
at medarbejderne udfører nogle af de samme arbejdsopgaver, og i øvrigt arbejder tæt sammen, som tilfældet var i den konkrete sag, kan der være uddannelses- og/eller kvalifikationsmæssige forskelle, som kan begrunde forskellige ansættelsesvilkår.
 Når man som arbejdsgiver både beskæftiger fastansatte og ansatte i tidsbegrænset stilling, og er ansættelsesvilkårene for disse grupper forskellige, er det således væsentligt at overveje, om forskellen kan begrundes i medarbejdernes kvalifikations-, uddannelsesniveau eller stillingens karakter.
 [1] Dom af 17. december 2019. Sagsnummer: BS-39382/2018-HJR, http://domstol.fe1.tangora.com/Domsoversigt-(H%C3%B8jesteretten).31478.aspx?recordid31478=1849
 15 timer siden 3/31/2020
 16 timer siden 3/31/2020


text:
Skat.dk: Skattepligt af udbetalt godtgørelse i forbindelse med uberettiget ophævelse af uddannelsesaftale
 14-4333634
 Uddannelsesaftale, ophævelse, godtgørelse, skattepligt
 Skatteforvaltningslovens § 35 a, stk. 2
 Erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1
 Ligningslovens § 7 U, LL 88
 Erstatningsansvarslovens § 26
 Den juridiske vejledning 2017-1, C.A.3.5.2.1
 Den juridiske vejledning 2017-1, afsnit C.A.3.7
 Se tidligere instans (SKM2014.482.SR)
 Landsskatterettens afgørelse blev påklaget til domstolene, se SKM2019.345.ØLR og SKM2020.55.HR,
 Skatterådet har ved bindende svar på anmodning fra Tandlægeforeningen for B besvaret blandt andre følgende spørgsmål:
 Er spørgers tidligere elev, A, skattepligtig af den erstatning som spørger blev tilpligtet til at betale i henhold til erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftale?
 med "Ja".
 Af Skatterådets bindende svar af 24. juni 2014 fremgår følgende:
 Tvistighedsnævnet har i sagen tilkendt A, der var elev på tandlægeklinikken og omfattet af funktionærloven, og hvis uddannelsesaftale var blevet ophævet uberettiget, minimalerstatning efter funktionærlovens § 3. Tvistighedsnævnet tilkendte imidlertid ikke eleven erstatning for tab af uddannelsesgode. Østre Landsret stadfæstede nævnets afgørelse.
 Højesteret afsagde den 6. marts 2014 dom i sagen. Højesteret fastslog ved sin afgørelse, at en minimalerstatning, der tilkendes efter funktionærlovens § 3, alene dækker mistet lønindtægt. Højesteret fastslog endvidere, at erstatningen efter erhvervsuddannelsesloven dækker mere end mistet lønindtægt og udgør en kompensation, der ikke er identisk med minimalerstatningen efter funktionærlovens § 3. En elev, der er tilkendt erstatning efter § 3, kan derfor ikke af den grund afskæres fra at få tilkendt yderligere kompensation, men ved fastsættelsen af kompensationsbeløbet skal der efter Højesterets opfattelse tages hensyn til, at eleven er tilkendt minimalerstatning for løntab efter funktionærloven.
 Det skal for god ordens skyld bemærkes, at Skatterådets afgørelser SKM2014.85.SR og SKM2014.86.SR, efter repræsentantens opfattelse, ikke kan anvendes som rettesnor for spørgers fradragsret for erstatningen til A. Det fremgår af de to afgørelser, at Skatterådet karakteriserede krænkelserne af forskelsbehandlingsloven i de konkrete sager, som krænkelser af betydelig grovhed, idet der var tale om direkte aldersdiskrimination. Under disse omstændigheder blev udgifter ikke anset som udslag af en normal driftsrisiko, og var derfor ikke fradragsberettigede som driftsudgifter. I nærværende sag er der ikke tale om en diskrimination af en ansat, men derimod om en erstatning for ophævelse af elevforholdet, idet tandlægen ikke kunne løfte bevisbyrden for, at eleven groft havde misligholdt elevforholdet ved manglende samarbejde og trusler overfor andre medarbejdere.
 a. Formueforøgelse, der fremkommer ved, at de Formuegenstande, en skattepligtig ejer, stiger i Værdi - medens der paa den anden Side ikke gives Fradrag i Indkomsten for deres Synken i Værdi -, eller Indtægter, som hidrører fra Salg af den skattepligtiges Ejendele (herunder indbefattet Værdipapirer), for saa vidt disse Salg ikke henhører til vedkommendes Næringsvej, for Eksempel Handelsvirksomhed med faste Ejendomme, eller er foretaget i Spekulationsøjemed, i hvilke Tilfælde den derved indvundne Handelsfortjeneste henregnes til Indkomsten ligesom ogsaa eventuelt Tab kan fradrages i denne. Ved Salg af fast Ejendom samt Aktier og lignende offentlige Værdipapirer, der er indkøbt efter 1. Januar 1922, anses Spekulationshensigt at have foreligget, naar Salget sker inden 2 Aar efter Erhvervelsen, medmindre det modsatte godtgøres at være Tilfældet;
 c.


text:
de Indtægter, der hidrører fra Kapitalforbrug eller Optagelse af Laan; d. Dagpenge og Rejsegodtgørelser, begge Dele under Udførelse af offentlige Hverv, der gør det nødvendigt for den paagældende at tage Ophold udenfor hans Hjemstedskommune;
 Funktionærlovens § 3. (lovbek. nr. 81 af 3. februar 2009):
 § 3 Hvis arbejdsgiveren uberettiget nægter at modtage funktionæren i sin tjeneste eller uberettiget bortviser ham fra tjenesten, og funktionæren ved afbrydelsen har krav på højst 3 måneders varsel i overensstemmelse med § 2, er arbejdsgiveren pligtig til, såfremt almindelige erstatningsregler ikke måtte medføre et større ansvar, at udrede en erstatning svarende til lønnen indtil det tidspunkt, til hvilket den ansatte den pågældende dag lovligt kunne have været opsagt, eller - såfremt han allerede var opsagt - til opsigelsesfristens udløb. Tilsvarende gælder, hvis funktionæren er tidsbegrænset ansat og der er 3 måneder eller mindre tilbage af denne ansættelse.
 Stk. 2 Har funktionæren ved arbejdsgiverens uberettigede afbrydelse af tjenesteforholdet krav på mere end 3 måneders varsel, bliver erstatningen at fastsætte efter de almindelige erstatningsregler. Tilsvarende gælder, hvis funktionæren er tidsbegrænset ansat og der er mere end 3 måneder tilbage af denne ansættelse. Funktionæren har dog mindst krav på en erstatning svarende til lønnen indtil fratræden med 3 måneders varsel i overensstemmelse med § 2.
 Ligningslovens 7 U, stk. 1 (lov nr. 405 af 22. april 2013):
 Stk. 2. For fratrædelsesgodtgørelser er det en betingelse for skattefriheden efter stk. l, at
 Ligningslovens 7 U, stk. 1. lovforslag L 88/1999, almindelige bemærkning pkt. 1.3.:
 “Efter regeringens opfattelse bør skattesystemet være neutralt i forhold til virksomhedernes beslutning om, at der skal afskediges medarbejdere og på hvilken måde, der skal udbetales godtgørelser i forbindelse med medarbejdernes fratræden. Det er efter regeringens opfattelse ikke skattesystemets opgave at mindske virksomhedernes omkostninger ved afskedigelse af medarbejdere ved at reducere beskatningen af et godtgørelsesbeløb hos medarbejderen".
 “Fratrædelsesgodtgørelser skal efter lovforslaget i fremtiden beskattes fuldt ud som personlig indkomst ligesom andre ydelser, der udbetales fra arbejdsgiveren".
 Af bemærkningerne til ændringsforslaget. Skatteudvalget (L88 bilag 43). hvor der indsættes en bundgrænse på 8.000 kr. fremgår vedrørende forudsætningerne:
 "...godtgørelsesbeløbet udbetales i tidsmæssig tilknytning til fratrædelsen... Hvis en medarbejder efter ansættelsens ophør, som følge af en retssag eller et forlig mellem arbejdsgiveren og arbejdstageren eller dennes faglige organisation, får udbetalt et godtgørelsesbeløb, vil denne betingelse fortsat være opfyldt". Af de specielle bemærkninger til § 1, nr. 11, i lovforslag L88 fremsat den 4. november 1999 om skattefrihed for uddannelsesydelser betalt af arbejdsgiver mv., ændret beskatning af fratrædelsesgodtgørelser og jubilæumsgratiale mv., fremgår:
 "...Gaver og godtgørelser fra den skattepligtiges arbejdsgiver skal efter forslaget beskattes som skattepligtig personlig indkomst. Det betyder, at fratrædelsesgodtgørelser og lignende udbetalinger i fremtiden vil blive beskattet på samme måde som lønindkomst. Der kan således ikke længere spekuleres i at få ydelser fra arbejdsgiveren kategoriseret som fratrædelsesgodtgørelse i stedet for lønindkomst. Uddannelsesydelser, der gives i forbindelse med afskedigelsen, skal til gengæld være skattefrie.
 Det betyder også, at andre ydelser, der udbetales i forbindelse med fratrædelse af stilling, vil blive beskattet som lønindkomst, da alle ydelser, der udbetales i forbindelse