text:
domsslutningen. En sådan dom bliver dog bindende om udfaldet af sagens genstand, hvis sagen ophæves ved Højesteret eller Højesteret afviser sagen.
 Om anonymitet og offentliggørelse af dommen finder bestemmelsen i §19 anvendelse.
 Gennemførelse af afgørelse om forældremyndighed.
 Gennemførelse af afgørelse om forældremyndighed
 Hvis den, som et barn opholder sig hos, nægter at udlevere det til indehaveren af forældremyndigheden, kan herredsretsdommeren efter krav fra denne bestemme, at forældremyndigheden tillægges ved fogedforretning. Om sagsbehandlingen gælder bestemmelser i kapitel 13 i lov om ekskution, men dog bør bestemmelserne i § 43 i nærværende lov iagttages. Der skal ikke betales gebyr til statskassen når krav fremsættes i henhold til denne paragraf.
 Hvis parten, som barnet opholder sig hos, nægter, til trods for herredsretsdommerens kendelse, at udlevere barnet eller at give oplysninger, som sysselmanden mener er uundgåelige for at sikre gennemførelse af forretningen, kan sysselmanden efter krav fra rekvirenten afsige kendelse om dagbøder, jf § 48. Dagbøderne skal beregnes for hver dag, der går fra afsigelsen af kendelsen indtil barnet er udleveret til rekvirenten eller de begærede oplysninger er blevet overgivet til sysselmanden. Dagbøder tilfalder statskassen. Bestemmelser i §§ 48 og 49 gælder om dagbøder i henhold til denne paragraf.
 Hvis det kommer til eksekution ifølge stk. 1 skal sysselmanden indkalde en repræsentant fra børneværnsudvalget for at være til stede ved forretningen for at varetage barnets interesser. Sysselmanden kan anmode om bistand hos politiet ved forretningen og politiet har pligt til at gennemføre pålæg fra sysselmanden. Politibetjente skal ikke være uniformerede ved forretningen. Fogedforetningen skal gennemføres på en sådan måde at barnet belastes mindst muligt og sysselmanden kan indstille forretningen, hvis han mener at der kan være særlig risiko for at barnet lider skade af, såfremt den fortsættes.
 Samværsret m.v.
 Barnet har ret til regelmæssigt samvær med den af forældrene, som det ikke bor hos, såfremt det ikke strider mod dets interesser. Ved skilsmisse eller ophævelse af samlivet har begge forældre pligt til at finde en løsning, der sikrer at barnets ret tilgodeses hvad dette angår.
 Den af forældrene, som barnet ikke bor hos, har på en gang ret og pligt til at pleje samvær og samkvem med sit barn. Samme forælder skal betale omkostninger som følger af samværet medmindre andet er bestemt ved aftale, jf stk. 3 eller ved kendelse, jf § 47 stk. 1.
 Forældre kan aftale hvordan samværet skal udøves i praksis og denne praksis skal da ikke være i modstrid med barnets tarv og behov.
 Forældre kan anmode sysselmanden om at stadfæste aftalen ifølge stk. 3. Sysselmanden skal vejlede dem om aftalens retsvirkninger. Sysselmanden kan afstå fra at stadfæste en aftale, hvis den strider mod barnets tarv og behov.
 Sysselmandens kendelse om samvær
 Sysselmanden træffer beslutning om samvær i henhold til denne paragraf ved kendelse. Beslutningen bør altid træffes ud fra hvad der er bedst for barnet.
 Hvis forældrene er uenige om samværet afsiger sysselmanden efter begæring fra en af forældrene kendelse om omfanget af samværsretten og hvordan den skal udøves, herunder hvem af forældrene der skal bære omkostningerne ved barnets


text:
rejser. Under særlige forhold kan sysselmanden efter begæring fra den af forældrene, som barnet ikke bor hos, træffe bestemmelse om vedkommendes ret til at have kontakt med barnet i form af brevveksling og telefonsamtaler og lignende.
 Hvis den ene eller begge forældre er døde eller det er umuligt for en forælder at pleje sine samværsforpligtelser over for barnet, kan nærmeste pårørende til den forælder kræve at sysselmanden træffer afgøresle om deres samvær med barnet i overensstemmelse med stk. 2.
 Når særlig grund taler derfor, kan sysselmanden bestemme ved kendelse efter forudgående samråd med børneværnsudvalget, at samværet skal være overvåget eller bistået af børneværnsudvalget eller en særligt udnævnt tilsynsmand.
 Sysselmanden kan ændre eller ophæve en kendelse eller en aftale om samvær, hvis en sådan løsning menes at være det bedste for barnet.
 Sysselmanden kan afvise at bestemme omfanget af samværsretten eller at ændre beslutning om samvær, hvis en sådan løsning menes at være bedst for barnet.
 Hvis særlige episoder efter sysselmandens vurdering bevirker, at barnets samvær med den ene af forældrene strider mod dets tarv og behov, kan han bestemme at samværsretten ikke er gældende.
 Selvom omfanget af samværet er blevet bestemt ved dom eller retsforlig, jf § 34, har sysselmanden samme hjemmel til at ændre denne afgørelse som hvis det var blevet bestemt ved hans kendelse.
 Om behandling af sager i henhold til denne paragraf gælder bestemmelserne i kap. XI.
 Dagbøder for at sikre samvær
 Samvær med barn i henhold til resolution, forældrenes retsforlig eller deres aftale, stadfæstet af sysselmanden, kan gennemtvinges med dagbøder, såfremt den af forældrene, der har forældremyndigheden hindrer den anden forælder eller andre, der har ret til samvær med barnet, i at udøve den.
 Sysselmanden kan efter krav fra den, der har ret til samvær med barnet ifølge stk. 1 pålægge indehaveren af forældremyndigheden til at ophæve hindringerne under dagbødeanvar på indtil ISK 30.000 pr. dag. Dagbøder kan ikke pålægges for en længere periode end 100 dage ad gangen. Dagbøder pålægges ikke før end ankefristen ifølge § 78 er udløbet eller justitsministeriets har afsagt kendelse, hvis sysselmandens kendelse om samvær er blevet påkæret. Hvis samvær er blevet bestemt ved en herredsretsdom, kan dagbøder ikke pålægges før end efter at ankefristen er udløbet eller Højesterets dom er afsagt.
 Sysselmanden kan efter krav fra den, der har ret til samvær med barnet ifølge stk. 1, afsige en kendelse om at dagbøderne ikke bortfalder, før hindringerne er ophørt og samvær har fundet sted tre gange under tilsyn af en repræsentant for børneværnsudvalget i overensstemmelse med gældende regler om samvær.
 Ved sagens undersøgelse kan sysselmanden anmode om bistand fra børneværnsudvalget eller en særligt udnævnt tilsynsmand i forbindelse med praktisk gennemførelse af samværsretten. Sysselmanden kan udsætte i indtil seks uger at tage stilling til krav om dagbøder under særlige omstændigheder. Om behandling af disse sager gælder iøvrigt bestemmelserne i kap. XI.
 Dagbøder skal fastsættes ved kendelse og pålægges for hver dag, der går fra afsigelsen af resolutionen indtil forhindringerne ophæves.
 Pålagte dagbøder bortfalder, når sysselmanden mener at forhindringerne er ophævet.
 Dagbødekrav

type: other


text:
forældes i løbet af et år. Forældelsesfristen regnes fra afsigelsen af kendelsen.
 Udlæg for dagbøder
 Der kan gøres udlæg for dagbøderefter begæring fra den, der er forhindret i at nyde samværsretten, og de tilfalder statskassen. Der skal ikke betales afgift til statskassen for krav i henhold til denne paragraf.
 Samvær sikret ved fogedforretning
 Hvis indehaveren af forældremyndigheden hindrer samvær til trods for pålæg om dagbøder og udlæg for disse kan herredsretten efter krav fra den, der har ret til samvær med barnet, tillade at samværet sikres ved en fogedforretning. Om behandling af sagen og gennemsførelse af fogedforretningen finder bestemmelserne i § 45 anvendelse.
 Et barns påtænkt rejse ud af landet
 Hvis den ene af forældrene har samværsret med barnet, må den anden forælder ikke bringe barnet ud af landet medmindre den samværsberettigede, på bevislig måde er blevet underrettet om den påtænkte bortrejse med mindst 30 dages varsel. Hvis forældrene ikke kan blive enige om, hvordan samværet da skal tilrettelægges, kan sagen forelægges sysselmanden til afsigelse af kendelse. Behandlingen af sagen skal fremskyndes.
 Ret til oplysninger om barnet
 Den af forældrene, der ikke er indehaver af forældremyndigheden, har ret til fra den anden forælder at få oplysninger om dets forhold, herunder om helbred, udvikling, ophold i børnehave, skolegang, interesser og sociale kontakter.
 Den af forældrene, der ikke har forældremyndighed, har ret til at få oplysninger om barnet fra børnehaver, skoler, sygehuse, sundhedsklinikker og socialkontorer, socialudvalg, børneværnsudvalg og politi. Ret i henhold til dette stykke omfatter ikke tilladelse til at få oplysninger om forhold omkring indehaveren af forældremyndigheden.
 Institutioner og myndigheder, der er nævnt i stk. 2, har dog tilladelse til at nægte at give oplysninger, hvis forælderens interesser af at udnytte dem menes at burde vige for væsentligt vægtigere almene eller private interesser, herunder hvis afgivelsen af oplysninger menes at være skadelig for barnet.
 Et afslag på ydelse af oplysninger om barnet i.h.t. stk. 3 kan kæres til sysselmanden inden to måneder fra forælderen fik meddelelse om beslutningen. Sysselmandens beslutning i henhold til dette stykke kan ikke påkæres til justitsministeriet.
 Under særlige omstændigheder kan sysselmanden efter begæring fra indehaveren af forældremyndigheden beslutte at afskære den anden forælder aadgang til at få oplysninger ifølge stk. 2. Bestemmelsen i § 78 finder anvendelse på kære af en sådan sysselmandsbeslutning.
 Forsørgelse af barnet.
 Forældres forsørgelsespligt m.v.
 Forældre er, sammen eller hver for sig, forpligtet til at forsørge deres barn. Forsørgelse af barnet skal ske under hensyn til forældrenes livsvilkår og barnets behov.
 En plejeforælder er forpligtet til at forsørge sit plejebarn som var det den pågældendes eget barn, hvis vedkommende har forældremyndigheden ifølge § 29 stk. 3. Det samme gælder om en forælder i samliv, der har forældremyndigheden i henhold til samme bestemmelse.
 Børnebidrag med et barn ved fastlæggelse af forældremyndigheden
 Der skal tages altid tages stilling til ydelse af børnebidrag ved separation og skilsmisse samt ved bestemmelse om, hvem forældremyndigheden skal tillægges ved ophævelse af samliv, der har været registreret i Folkeregistret. Det samme gælder, når forældre indgår en aftale om ændring af


text:
forældremyndigheden ifølge § 32.
 En aftale om børnebidrag med et barn er kun gyldig, hvis sysselmanden stadfæster den eller der indgås et retsforlig om bidraget.
 Det er ikke tilladt at aftale lavere børnebidrag end det til enhver tid gældende børnebidrag i henhold til loven om socialforsikring. I nærværende lov kaldes det normalbidrag.
 En forælders bidragspligt kan ikke begrænses til en lavere alder end barnets 18. år. Når det forholder sig sådan, at forældre indgår en midlertidig aftale om forældremyndighed, jf § 32, stk. 4, er det dog tilladt at aftale bidragsydelser for en periode af samme længde som forældremyndigheden er fastsat i henhold til aftalen.
 Hvem kan kræve børnebidrag
 Den, der afholder udgifterne ved et barns forsørgelse, kan kræve, at bidraget fastsættes og opkræves, såfremt den pågældende har forældremyndigheden eller barnet bor hos ham i henhold til en lovmæssig ordning.
 Såfremt bidrag er blevet betalt af det offentlige, indtræder den pågældende myndighed eller institution i den i stk. 1 omtalte ret.
 Resolution eller dom om bidrag
 Hvis en forælder ikke varetager sin forsørgerpligt over for sit barn, kan sysselmanden ved en resolution pålægge vedkommende at betale bidrag med barnet. Bidrag kan dog ikke fastlægges for en tid, der ligger mere end et år tilbage fra kravets fremsættelse, medmindre helt særlige omstændigheder foreligger.
 Bidrag skal fastsættes under hensyn til barnets behov og begge forældres økonomiske kår og andre livsvilkår, herunder deres erhvervsevne.
 I en børnebidragsresolution må der hverken fastsættes et lavere bidragsbeløb end normalbidrag eller en forælders bidragspligt begrænses til en lavere alder end 18 år.
 Har forældrene indgået en midlertidig aftale om forældremyndighed, jf § 32 stk. 4, er det dog tilladt at resolvere om bidrag for lige så lang tid som forældremyndigheden er fastsat til i henhold til aftalen.
 Justitsministeriet udsteder retningslinjer om vejledende beløb vedrørende krav om bidrag ud over normalbidrag ifølge stk. 3.
 Når retten afgør en tvist om faderskab eller forældremyndighed skal den også, efter begæring, afgøre uoverensstemmelse om bidrag i dommen i medfør af bestemmelserne i denne paragraf.
 Særbestemmelser om forsørgelsespligt
 Er faderen til barnet blevet dømt for overtrædelse af kap. XXII i straffeloven mod barnets moder og det menes at moderen er blevet gravid herved, kan bidraget ansættes således at det dækker samtlige udgifter til barnets underhold.
 Resolution om bidragsydelser fra Socialforsikringsinsstyrelsen
 Er der fremsat begæring om bidrag med et barn, hvor det kan forudses at sagen vil trække i langdrag, idet den forælder, som begæringen er rettet mod, er bosat i udlandet eller det er særlig vanskeligt at opnå kontakt med vedkommende, kan sysselmanden midlertidigt resolvere at Socialforsikringstyrelsen skal yde bidrag til barnet. Midlertidigt bidrag kan ikke fastsættes højere end normalbidrag og ikke længere tilbage i tiden end begæringen over for forælderen omfatter. Et sådant krav skal dog aldrig resolveres for en tid der ligger mere end et år tilbage, og barnet skal have været bosat her i landet i den tid. Midlertidigt bidrag, som ydes af Socialforsikringsstyrelsen i henhold til nærværende bestemmelse, kan opkræves hos den bidragspligtige forælder i overensstemmelse med sysselmandens


text:
resolution over for vedkommende, men er i øvrigt uerholdbart.
 Er en forælder, der er bosat i udlandet, ved en udenlandsk afgørelse blevet pålagt at betale til en forælder til et barn, der er bosat her i landet, bidrag med barnet som er lavere end normalbidrag, kan sysselmanden ved resolution fastsætte, at Socialforsikringsstyrelsen skal yde bidrag til den forælder, som barnet bor hos, som udgør differencen på bidragsbeløbet og normalbidrag. Hvis det i en udenlandsk bidragsafgørelse er bestemt, at en forælder, der er bosat i udlandet, ikke skal betale bidrag med barnet, kan sysselmanden ved en resolution bestemme, at Socialforsikringsstyrelsen skal yde normalbidrag til den forælder som barnet bor hos.
 Resolution vedrørende særlige udgifter
 Det kan resolveres, at den bidragspligtige skal yde et særligt i bidrag til betaling af udgifter ved barnets dåb, konfirmation, køb af briller, retning af tænder, som følge af sygdom, begravelse eller i anden særlig anledning.
 Bidrag ifølge stk. 1 kan kun resolveres såfremt der fremsættes begæring herom over for sysselmanden inden tre måneder efter udgifternes afholdelse, medmindre det godtgøres at der foreligger rimelig grund til overskridelse af fristen.
 Justitsministeriet udsteder retningslinjer om vejledende beløb vedrørende krav om særlige bidrag ifølge denne paragraf.
 Forsørgelsespligtens udløb
 Bidragspligten ophører ved barnets fyldte 18. år.
 Pligt til betaling af bidrag ophører før den tid, hvis barnet indgår ægteskab medmindre sysselmanden bestemmer andet.
 Bidrag til uddannelse eller jobtræning
 Til trods for bestemmelserne i § 61 er det tilladt at resolvere at en forælder skal betale et bidrag til barnets uddannelse eller jobtræning i henhold til vedkommendes krav fra dets 18 års alder og helt til dets fyldte 20. års alder. Bestemmelsen i § 57 stk.1, 2. pkt. gælder tilsvarende.
 Sysselmanden kan ændre resolution ifølge stk. 1, hvis der fremkommer begrundet krav herom, såfremt det bevises at forælderens eller barnets forhold har ændret sig.
 Bidraget erlægges månedsvis forud, medmindre andet er bestemt ved lov.
 Bidrag i henhold til bestemmelserne i dette kapitel tilkommer barnet og skal bruges til dets tarv. Den, der kan kræve bidrag ifølge § 56, opkræver dog bidrag og modtager ydelse i eget navn.
 Ændring af aftale eller retsforlig om bidrag
 Sysselmanden kan ved resolution ændre en stadfæstet aftale om bidrag eller retsforlig, jf § 55, hvis der fremkommer begrundet krav herom, såfremt
 a. omstændighederne har ændret sig væsentligt,
 b. aftale eller retsforlig strider mod barnets behov eller
 c. aftalen eller retsforliget ikke er i overensstemmelse med forældrenes økonomiske kår.
 Afgørelse om bidrag, der er forfaldet til betaling, inden begæringen fremsættes, bliver dog ikke ændret medmindre ganske særlige omstændigheder foreligger.
 Ændring af resolution eller dom om bidrag
 Sysselmanden kan ændre en myndigheds bidragsresolution og afgørelse om bidrag, der er truffet ved dom , hvis der fremkommer et begrundet krav herom, forsåvidt det er godtgjort at forældrenes eller barnets forhold har ændret sig.
 Bestemmelsen i § 64, stk. 2 finder her tilsvarende anvendelse på myndighedernes bidragsresolutioner.
 Ydelse af underholdsbidrag. Inddrivelsesmulighedrer.
 Adgang til udlæg
 Bidraget kan inddrives ved udlæg på grundlag af en dom, et retsforlig eller en resolution. Det samme


text:
gælder andre ydelser som sysselmanden afsiger resolutioner om ifølge kap. IV. og IX.
 Ydelser ifølge stk. 1, som omfattes af en aftale stadfæstet af sysselmanden, kan også inddrives ved udlæg.
 Socialforsikringsstyrelsens betalingspligt
 Socialforsikringsstyrelsen er pligtig til at betale ydelser til rethavere ifølge kap. IV og IX, der er bosat her i landet, i henhold til dom, retsforlig, sysselmandsresolution eller aftale stadfæstet af ham, dog indenfor de af loven om socialforsikring stillede grænser.
 Kap XI.
 Myndigheders behandling og afgørelse af sager i henhold til nærværende lov.
 Islandske myndigheders jurisdiktion
 Myndighederne kan afgøre de sager, der er knyttet til andre stater i følgende tilfælde:
 a. hvis et barn som sagen angår er bosat her i landet,
 b. hvis den, som begæringen er rettet mod, er bosat her i landet.
 Bestemmelser i internationale konventioner om jurisdiktion, som Island har sluttet sig til, har forrangsstilling over for bestemmelserne i § 69.
 Tvister, der afgøres af sysselmanden efter denne lov, skal afgøres i distriktet, hvor barnet bor. Hvis et barn flytter mellem distrikter inden en sag er afsluttet, bestemmer sysselmanden, hvor sagen er til behandling, hvorvidt han afslutter sagen eller videresender den til sysselmanden i det distrikt, som barnet flytter til.
 Hvis et barn ikke er bosat her i landet, skal resolutioner i sager afsiges hvor den, som begæringen er rettet mod, er bosat.
 Hvis der samtidig verserer sager, der er ensartede og angår søskende, der ikke er bosat i samme afgørelsesdistrikt, bør sagerne forenes og de skal afgøres i distriktet, hvor der skulle træffes afgørelse om begæringen der fremsattes først.
 Justitsministeriet afgør i hvilket distrikt der skal afsiges resolution, hvis hverken barnet eller den, som begæringen er rettet mod, er bosat her i landet, eller såfremt der ellers er tvivl om hvor sagen skal afgøres i henhold til ovennævnte.
 Parternes krav og meddelelse om sagsbehandling
 Sagens parter skal fremsætte klare krav over for sysselmanden. Efter at der fremkommet henvendelse fra en part i en sag, skal modparten indkaldes for sysselmanden eller gives lejlighed til at udtale sig skriftligt om den, jf § 71, stk. 2 og 3.
 Hvis en part ikke efterkommer sysselmandens opfordring om fremmøde ved en sags behandling eller om at sende en skriftlig redegørelse om sin holdning til den, skal sysselmanden på bevislig måde tilsende ham sagens akter og give ham frist til at udtale sig skriftligt om sagen eller lejlighed til at give møde hos sysselmanden på et bestemt tidspunkt. I brevet skal der redegøres for hvilke konsekvenser det kan få, hvis der ikke reageres på sysselmandens indkaldelse eller opfordring.
 Har modparten fast bopæl eller kendt adresse i en anden stat, finder loven i den stat anvendelse på forkyndelse af meddelelser. Et modtaget rekommanderet brev eller forkyndelse af meddelelse ved stævningsmand anses dog altid for tilstrækkelig forkyndelse. Det samme gælder, hvis modparten underskriver en meddelelse fra sysselmanden om at han har fået udleveret en genpart.
 Sysselmanden kan offentliggøre en meddelelse om sagens behandling i Lovtidende, hvis:
 a. der ikke kan tilvejebringes oplysninger om modpartens adresse,
 b. udenlandske myndigheder nægter eller


text:
undlader at offentliggøre meddelelser om sagens behandling,
 c. offentliggørelse ikke lykkes i henhold til loven i den stat, hvor det blev forsøgt at offentliggøre meddelelsen, eller
 d. modtagelse af et rekommanderet brev er blevet afvist på modpartens adresse.
 I meddelelsen, der offentliggøres i Lovtidende, skal der anføres navn, cpr-nr. og om muligt partens sidste kendte adresse, kravets omfang og henvisning til den lovhjemmel, den er baseret på, en opfordring til parten om at møde frem ved berammelse af sagen på et bestemt sted og tidspunkt, og endelig hvilke konsekvenser det kan få hvis der ikke reageres på sysselmandens opfordring. Meddelelsen skal offentliggøres i Lovtidende mindst 30 dage inden sagen skal behandles.
 Hvis en ny berammelse af en sag fastsættes, når den foretages, er yderligere meddelelser om den beslutning ikke nødvendig til parter, der er til stede, når den meddeles.
 Forsåvidt ikke andet er bestemt i nærværende lov, finder forvaltningslovens bestemmelser anvendelse på sagsbehandlingen.
 Sysselmanden bestemmer hvorvidt han indkalder parterne, sammen eller hver for sig, for at gennemgå sagen, eller hvorvidt han giver dem lejlighed til at udtale sig skriftligt om den, alt efter sagens natur og omfang samt parternes behov. Sysselmanden skal dog altid opfylde en parts ønske om at måtte udtale sig mundtligt om den pågældende sag.
 Sysselmanden kan bestemme, at når det gælder modparten, skal sagen behandles hos sysselmanden i det distrikt, hvor modparten bor.
 Om et barns ret til at udtale sig i en tvist om samvær gælder bestemmelserne i § 43 mutatis mutandis.
 Undersøgelse af en sag
 Sagens parter skal tilvejebringe de akter, som sysselmanden finder nødvendige ved sagens afgørelse. Endvidere kan sysselmanden om nødvendigt på eget initiativ tilvejebringe materiale, jf § 10 i forvaltningsloven.
 Hvis den begærende part ikke reagerer på indkaldelse eller opfordring fra sysselmanden om tilvejebringelse af akter, jf § 70, stk. 1 og 2, kan sysselmanden afslå at afgøre sagen. Sysselmandens nægtelse skal være skriftlig og en genpart af den skal tilsendes modparten, såfremt han var blevet gjort bekendt med begæringen.
 Såfremt modparten i en sag ikke reagerer på sysselmandens indkaldelse eller opfordring om tilvejebringelse af akter, jf § 70, kan sysselmanden kræve udleveret en fotokopi af hans selvangivelse, straffeattest eller politirapporter fra de respektive myndigheder.
 Sysselmanden skal foretage mægling mellem parterne inden han træffer beslutning i tvister medmindre mægling helt åbenbart er meningsløs eller parten ikke reagerer på sysselmandens gentagne indkaldelser. Hvis parterne i en sag bor eller opholder sig hver i sit distrikt, kan der mægles der, hvor kendelse i sagen skal afsiges eller der hvor parten bor eller opholder sig.
 Såfremt børnesagkyndig rådgivning er givet i medfør af bestemmelserne i § 33, er forligsmægling fra sysselmandens side unødvendig ifølge § 74.
 Sysselmanden kan anmode om udtalelse fra børneværnsudvalget, når der menes at være grund dertil, og bistand fra udvalget under sagens behandling. Sysselmanden skal, hvis det findes påkrævet, oplyse børneværnsudvalget om barnets omstændigheder. Børneværnsudvalget bør tage sagen til behandling på grundlag af bestemmelserne i børneværnsloven og finde en passende løsning for barnet.
 Parternes ret til aktindsigt
 Bestemmelserne i forvaltningslovens


text:
§§ 15-19 gælder om parternes ret til at gøre sig bekendt med dokumenter og andre akter angående sagen.
 Sysselmanden kan afskære parternes fra adgang til akter, der giver oplysninger om et barns holdning, hvis det kan antages at det kan være skadeligt for barnet eller forholdet mellem barnet og en forælder.
 Hvis en part nægtes adgang til akter som helhed, skal sysselmanden dog gøre vedkommende bekendt med disses resultater, hvis det kan komme på tale at de vil danne grundlag for sagens afgørelse.
 Kendelsens form og indhold
 Sysselmandens kendelse skal altid være skriftlig og undertegnet i to enslydende eksemplarer, et til hver af parterne. En kopi af kendelsen skal opbevares af sysselmanden.
 Resolutionen skal bl.a. indeholde følgende punkter:
 a. parternes navne og cpr-numre,
 b. Navn og cpr-nummer på barnet eller de børn som sagen angår,
 d. parternes væsenligste begrundelser og anbringender,
 e. kortfattet og klar beskrivelse af sagens omstændigheder,
 f. begrundelse for sagens udfald jf forvaltningslovens § 22,
 g. hovedkonklusion, der skal sammenfattes i slutningen af kendelsen i en særskilt konklusion,
 h. sysselmandens embedsbetegnelse og datoen for kendelsen.
 I kendelsen bør der gives oplysninger om adgang til at kære, kærefristen og angivelse af klageinstans.
 I selve kendelsen bør fuldbyrdelses- og tvangsmulighederne nævnes, såfremt de findes, samt hvorvidt kære til justitsministeren har opsættende virkning.
 Forkyndelse af kendelsen
 Sysselmandens kendelse skal forkyndes for sagens parter ved stævningsmand, sendes med rekommanderedt brev eller forkyndes på anden bevislig måde.
 Sagens parter kan påkære sysselmandens kendelse til justitsministeren inden for to måneders frist fra kendelsens datering. Behandling af kæren i medfør af forvaltningsloven samt nærværende lovs bestemmelser, forsåvidt de finder anvendelse.
 Sysselmanden kan i kendelsen bestemme at kære til justitsministeren har opsættende retsvirkning.
 Bekendtgørelse, ikrafttrædelse, overgangsbestemmelser m.v.
 Justitsministeren kan ved bekendtgørelse fastsætte nærmere bestemmelser om sysselmandens sagsbehandling og arbejdsformer samt om enkelte forhold angående implementering af nærværende lov.
 Denne lov træder i kraft den 1. november 2003.
 Denne lov finder anvendelse på retssager ifølge kap II, III og VI i loven som er blevet tingfæstet efter den 1. november 2003.
 Er en retssag, tingfæstet før den 1. november 2003, som ikke er færdigbehandlet på dette tidspunkt, skal den behandles og pådømmes efter børneloven, nr. 20/1992, med senere ændringer. Det samme gælder hvis kendelsen i en sådan sag påkæres til Højesteret eller en dom påankes.
 Denne lov skal finde anvendelse på forvaltningsspørgsmål, der kommer til behandling hos myndighederne efter lovens ikrafttrædelse.
 Om behandling og afgørelse af forvaltningsspørgsmål der er kommet til behandling hos sysselmænd før 1. november 2003 og ikke er færdigbehandlet på det tidspunkt, finder børneloven, nr. 20/1992, med senere ændringer, anvendelse. Det samme gælder, hvis kendelse i en sådan sag kæres til justitsministeren.
 Denne lov skal finde anvendelse på genoptagelse af sager selvom de blev afgjort ved dom før lovens ikrafttrædelse. Det samme gælder genoptagelse af forvaltningsakter.
 Bestemmelser i § 2, stk. 1, nr. 3 og § 23 finder ikke anvendelse på børn, der er født før den 1. juli 1992.
 Denne lovs materielle regler gælder udelukkende på omstændigheder, der finder sted efter lovens


text:
ikrafttrædelse.
 Ændringer af andre love
 Ved nærværende lovs ikrafttræden ændres følgende lovbestemmelser:
 Ordene „ i henhold til § 15 i børneloven nr. 20/1992" i § 5, stk. 10 i lov om Kommunernes Inkassocentral nr. 54/1971, erstattes af: i henhold til børneloven.
 Følgende ændringer bør foretages i § 59 i lov nr. 117 af 20. december 1993 om socialforsikringen:
 Ordene „i henhold til § 15 i børneloven nr. 20/1992" i stk. 1, første punktum, bortfalder.
 Ordene „kapitel III i børneloven nr. 20/1992" i stk. 1, sidste punktum, erstattes af: kapitel IX i børneloven.
 Ordene „ § 21, stk. 1 i børneloven nr. 20/1992" i stk. 2, litra a, erstattes af: § 25, stk. 1 i børneloven.
 Ordene „ § 21, stk. 2 i børneloven nr. 20/1992" i stk. 2, litra b, erstattes af: § 25, stk. 2 i børneloven.
 Ordene „ § 22, stk. 1 i børneloven nr. 20/1992" i stk. 2, litra c, erstattes af: § 26, stk. 1 i børneloven.
 Ordene „ § 13, stk. 1" på to steder i § 3 i lov om social bistand nr. 118 af 23. december 1993, erstattes af: § 62, stk. 1.
 Følgende ændringer bør foretages i loven om anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske afgørelser om forældremyndighed, tilbagelevering af bortførte børn m.v. nr. 160 af 27. december 1995:
 Ordene „ § 63 i børneloven om retsmøder og § 75" i § 13, stk. 2 erstattes af: § 38, stk. 3 i børneloven om retsmøder og § 45.
 Ordene „ § 34, stk. 4" i § 17 erstattes af: § 43.


text:
§ 7 i den canadiske charter om rettigheder og frihedsrettigheder, tekst, ansøgning, livet, frihed, personlig sikkerhed
 07-12-2017 Zoe Bille 0-9
 § 7 i den canadiske charter om rettigheder og friheder er den del af forfatningen for den canadiske charter om rettigheder, der beskytter selvstændighed og personlige juridiske rettigheder en person mod regeringens handlinger. Denne bestemmelse i chartret giver både proceduremæssige rettigheder og materielle rettigheder. Dens anvendelse rækker langt ud over den blotte beskyttelse af retten til ligebehandling for loven, og i nogle tilfælde har været involveret i store nationale politiske spørgsmål såsom retten til social bistand og offentlige sundhedsvæsen. Derfor har denne bestemmelse i chartret bevist noget kontroversielt.
 Der er tre typer af beskyttelse i denne artikel, specifikt: retten til liv, frihed og personlig sikkerhed. Begrænsningen af disse rettigheder er kun forfatningsmæssig, hvis det ikke er i strid med princippet om grundlæggende retfærdighed.
 Juridiske rettigheder i henhold til artikel har følgende ordlyd:
 Ordlyden af artikel 7 hedder det, at den gælder for "alle". Dette omfatter enhver person i Canada, herunder ikke-statsborgere. Den finder ikke anvendelse på juridiske personer.
 De rettigheder, der sikres i artikel 7 kan blive krænket af handlinger af andre end den canadiske regering tredjeparter. Regeringen har for at være medlem eller medskyldig i handlingen krænker retten, hvor overtrædelsen ville være en rimeligt forudsigelig konsekvens af regeringens indsats.
 Artikel 7, giver imidlertid ingen positive rettigheder og pålægger ingen positiv forpligtelse for regeringen.
 Vi først fundet i § 7 ret til livet, hvilket er meget normalt ret til at være i live. Den juridiske konsekvenser af denne bestemmelse har været minimal på grund af deres teoretiske), men livet blev grundigt drøftet af Højesteret i Rodriguez v. Britisk Columbia. I dette tilfælde afviser Domstolen argumentet om, at retten til at kontrollere sin krop, der stammer fra menneskers sikkerhed, overgår retten til livet og retfærdiggør eutanasi. Som anført af Retten, er det en tro "dybt forankret i vores samfund, at menneskelivet er helligt eller ukrænkeligt," og derfor sikkerheden for den person, kan ikke indeholde en ret til selvmord; Selvmord ødelægger liv og er skadeligt i naturen.
 Man finder for det andet, at retten til frihed, som beskytter friheden af en individuel handle uden fysisk tilbageholdenhed. Imidlertid har denne ret blevet udvidet til at omfatte bemyndigelse til at foretage vigtige personlige valg. Domstolen har beskrevet som påvirker "selve essensen af, hvad det betyder at være et selvstændigt menneske med værdighed og uafhængighed i forhold til sager, der med rette kan karakteriseres som fundamentalt eller væsentlige personlige. "Med andre ord, konceptet går ud over simple begrænsninger af regeringen og går til hjertet af den menneskelige eksistens.
 Valgfrihed er sandsynligvis kun en individuel rettighed, ikke en familie eller retten til at organisere så godt. I B. v. Børns Aid Society, hvor begge forældre har forsøgt at blokere for en bestemt medicinsk behandling for deres barn af religiøse grunde, blev det anført, at forekomsten af frit valg i retten til frihed sikret respekten for privat familieliv. Dette argument var baseret på amerikansk retspraksis, men Højesteret


text:
anførte, at artikel 7 i chartret fastsætter individuelle rettigheder, som derfor ikke kan være familie rettigheder. Dog klar over tilstedeværelsen af valg i familiens situation Højesteret var delt i spørgsmålet om, hvorvidt det frie valg blev overtrådt. Tilsvarende i I.L.W.U. c. Dronningen Højesteret har understreget den individuelle karakter af artikel 7, om at afvise den frie union medlemmer indgår en ret til at strejke, fagforeningen selv. Domstolen har ligeledes udtalt, at strejkerne er samfundsøkonomiske spørgsmål, der ikke vedrører retssystemet, og at artikel 7 vedrørte retssystemet.
 Ikke er nævnt frihedsrettigheder i henhold til artikel 7 omfatter religionsfrihed og ytringsfrihed, garanteret i en mere specifik ved artikel 2 i chartret, frihed til at stemme, som er sikret ved artikel 3, og frihed til at rejse i Canada, at komme ind og forlade, denne frihed er sikret ved artikel 6.
 For det tredje finder vi retten til personlig sikkerhed, som omfatter rettighederne til hans krop og hans sundhed og beskyttelse af den psykologiske integritet af en individuel, det vil sige, at denne lov beskytter mod alvorlig skade på den mentale tilstand af en individuel af regeringen.
 Denne lov har skabt en masse vigtige retspraksis; for eksempel, blev abort legaliseret i Canada i R. v. Morgentaler efter Højesteret fastslog, at de terapeutiske abort udvalg krænket retten til personlig sikkerhed for kvinder, sætte deres helbred i fare. Nogle dommere mente også, at kontrollere sin egen krop var en ret indgår i menneskers sikkerhed, og at forbuddet mod abort krænket denne ret. I Operation Afmonter v. Dronningens argumenter hævder, at cruise missil tests var en krænkelse af den menneskelige sikkerhed, under påskud af, at de var tilbøjelige til at fremprovokere en atomkrig, blev afskediget. I Chaoulli v. Quebec, nogle dommere ved Højesteret mente også, at forbuddet ved Quebec privat sundhedspleje krænker menneskers sikkerhed, da tiden før adgang til lægehjælp kan have fysiske konsekvenser.
 Nogle mener, at økonomiske rettigheder skal trækkes fra personens sikkerhed, samt ligeretten i artikel 15, for at bringe chartret for den internationale konvention om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder. Argumentet er, at økonomiske rettigheder er knyttet til en acceptabel levestandard og kan bidrage til udvikling af borgerlige rettigheder i et beboeligt miljø. Der har også været drøftelser i Højesteret og blandt mange eksperter, om sikkerheden for den person, garanterer visse økonomiske rettigheder. I teorien ville sikkerheden for den person krænkes, hvis regeringen begrænser muligheden for en person til at fremlægge sin indkomst, ved at nægte social bistand, konfiskere varer afgørende for sit erhverv eller nægte licens til det. Men artikel 7 er primært beskæftiger sig med juridiske rettigheder,, så er denne fortolkning i form af økonomiske rettigheder er tvivlsom. Flere økonomiske spørgsmål er også politiske spørgsmål.
 Principper for grundlæggende retfærdighed
 De tre rettigheder, der sikres i artikel 7 kan fjernes i tilfælde, hvor den restriktive lov er "i overensstemmelse med principperne for fundamental retfærdighed. "Med andre ord betyder det, at der findes kerneværdierne i retssystemet, der opvejer disse rettigheder til det fælles bedste. Disse principper omfatter naturlig retfærdighed, og fra reference re motorkøretøjer


text:
Act i 1985, de omfatter også væsentlige garantier, herunder andre retsgarantier i chartret. Andre "principper" bestemmes af retten og danne grundlag for det canadiske retssystem:
 R. v. Malmö-Levine; R. v. Caine 2003 SCC 74, 3 571 S.C.R.
 De følgende eksempler er nogle af de veletablerede principper for grundlæggende retfærdighed.
 Lovene bør ikke være vilkårlige
 Det er et princip om grundlæggende retfærdighed, love ikke skulle være vilkårlig. Med andre ord, kan staten ikke begrænse rettighederne for en person, hvis den "har ingen forbindelse, eller er uforeneligt med den hensigt af loven. "
 Ingen mangel på præcision
 De "principper for grundlæggende retfærdighed" kræver, at lovene har en klar og forståelig fortolkning med henblik på korrekt definere reglen eller lovovertrædelsen.
 Dette princip krænkes hvis loven ikke er klar nok til at skabe en "juridisk debat. "Der skal være klarhed omkring formål, indhold, karakter af loven, sociale værdier, relateret lovbestemmelser og tidligere retslige fortolkninger. Dette udelukker ikke brug af de generelle bestemmelser så vidt det kan udledes en legitim social mål.
 En af de "principper for grundlæggende retfærdighed" kræver, at de anvendte midler til at opnå et socialt mål er rimelige og nødvendige. Dette princip er krænket, når regeringen, på jagt efter en "legitimt formål", gør brug af "foranstaltninger", som i strid med rettighederne for en person unødigt, og uforholdsmæssigt.
 De "principper for grundlæggende retfærdighed" kræver, at strafbare handlinger resulterer i en fængselsstraf har en mens rea element. For mere alvorlige forbrydelser, der pålægger stigmatisering med overbevisning, skal det mentale element skal bevises i en "subjektive. "
 "Choque bevidsthed"
 I Canada v. Schmidt, Højesteret fastslog, at regeringens beslutning om udlevering er bundet af artikel 7. Det er desuden muligt, at en potentiel sætning i målet land "chokerer samvittighed" i det omfang, at den canadiske regering krænker grundlæggende retfærdighed, hvis udleveret er mennesker, at sætte dem i fare for noget chokerende. Ved at bestemme hvilket chok samvittigheden, fastslog Domstolen, at nogle elementer af grundlæggende retfærdighed i Canada, såsom uskyldsformodningen, kan resultere i alt for omhyggelig vurdering af det retfærdige i et fremmed land, og de er relateret til udlevering. På den anden side, muligheden for tortur er noget chokerende.
 Ret til tavshed
 I R. v. Hébert fastslog Domstolen, at retten til at forblive tavs var et princip om grundlæggende retfærdighed. En erklæring fra den anklagede kan fås ved politiets bedrag og man kan udlede skyldfølelse på grund af stilheden af de anklagede.
 Principper afvist
 I processen med udvikling af grundlæggende retfærdighed, har nogle ansøgere foreslået flere principper, at domstolene har afvist, fordi ikke nok afgørende for processen med retfærdighed.
 I R. v. Malmø-Levine, afviste Højesteret den påstand, at et element af "skade" var en nødvendig komponent for et strafbart forhold; i forbindelse med dette tilfælde ville et sådant princip har ugyldiggjort cannabis lovovertrædelser i straffeloven.
 I R. v. DeSousa, domstolen afviste påstanden om, at symmetri bør eksistere mellem alle elementer af actus reus og mens rea.
 I canadiske Foundation for Børn, Unge og loven v. Canada afviste Retten argumentet om, at enhver lov påvirker børn


text:
skal være i deres bedste interesse.
 Sammenligning med andre menneskerettighedsinstrumenter
 Den amerikanske erklæringen om rettigheder garanterer også retten til liv og frihed under den femte ændring, og forfatningen for De Forenede Staters garanterer også disse rettigheder i henhold til fjortende ændring. I Canada, før ikrafttrædelsen af chartret, den canadiske Bill of Rights garanteret retten til liv, frihed og personlig sikkerhed, men alle disse love indføre restriktioner på disse rettigheder på grund proces snarere end grundlæggende retfærdighed, som fortolkes mere generøst.
 En vigtig forskel er, at amerikanske femte og fjortende ændringer tilføjer retten til privat ejendom; lovforslaget tilføjer "nydelse af sin ejendom. "Udelukkelsen i artikel 7 i en ret, i tilsvarende lovgivning anses for vigtigt, og så retten til privat ejendom er ikke engang udledes rettigheder om frihed og personlig sikkerhed.
 Nogle mener, at artikel 7 også bør beskytte den private ejendomsret. I 1981 har Progressive Konservative Folkeparti foreslået, at artikel 7 ændres, således at beskyttelsen af "nydelse af ejendom. "Nogle provinsielle regeringer, herunder den af Prince Edward Island, og den nye demokratiske parti, imod ændringen. NDP følte, at hvis retten til at eje ejendom blev nedfældet i chartret, også bør føjes andre økonomiske og sociale rettigheder. I september 1982 efter ikrafttrædelsen af chartret, regeringen i British Columbia godkendt en resolution om ændring af artikel 7 til at omfatte beskyttelse af den private ejendomsret; dette ændringsforslag blev ikke vedtaget, dog.
 Forrige artikel 1989 Wimbledon Championships
 Næste artikel 2009 britiske Grand Prix
 6 tommer Naval pistol BL Mk XII


text:
Advokaten 6 Flere straffesager til Højesteret, tak!
 Retsfølelsen og synet på kriminalitet ændrer sig over tid. Formanden for Højesterets Anke- og Kæremålsudvalg opfordrer forsvarsadvokater til i højere grad at anke til Højesteret, for landets øverste domstol vil gerne spille en større rolle på strafferetsområdet og være en del af retsudviklingen.
 På ti år er antallet af straffesager, der kommer for Højesteret, faldet betydeligt. Det er Retsreformen fra 2007, der er årsag til faldet, da alle straffesager herefter starter i byretten og dermed skal forelægges Procesbevillingsnævnet for at få en tredjeinstansbevilling.
 Kort før reformen trådte i kraft – nærmere bestemt i 2005 – var der eksempelvis 57 straffeankesager og 57 straffekæremål for Højesteret. Sammenlignes med tal fra de seneste tre år er der sket mere end en halvering.
 Når Højesteret nu opfordrer forsvarsadvokater til at indbringe flere sager for landets øverste domstol, er det ifølge formanden for Højesterets Anke- og Kæremålsudvalg, højesteretsdommer Hanne Schmidt, primært for at få en særlig type af sager.
 - Vi vil gerne have helt almindelige straffesager til behandling. Sager om kriminalitet, der har stor betydning for den almindelige borger, fordi det finder sted hver dag. Det kan være sager om indbrud i villaer og lejligheder, gaderøveri, tyveri af biler eller hærværk – det vi møder i dagligdagen.
 - Vi har meget få af disse sager, og vil gerne have flere, fordi strafferet har en stor samfundsmæssig betydning. Det interesserer både befolkningen og politikerne, og så er det et område, som hele tiden bevæger sig. Vores retsfølelse og syn på kriminalitet ændrer sig nemlig over tid, og derfor er det vigtigt, at Højesteret får mulighed for at forholde sig til straffeniveauer på flere områder, forklarer Hanne Schmidt, der giver færdselsloven som et eksempel på et område, hvor det også kan være relevant at få prøvet flere sager ved Højesteret.
 - Fra lovgivers side er straffene og frakendelse for eksempelvis spirituskørsel skærpet, og det kunne give god grund til, at Højesteret også så på lovens andre overtrædelser i et bredere perspektiv. Men det kræver, at vi får et tilpas antal sager herom.
 Også brugen af samfundstjeneste har betydning, og Højesteret har da også i de senere år haft flere sager herom. Herudover kan sager med nyere strafferetlige regler, som for eksempel sager om terror, være relevante at anke til Højesteret, mener Hanne Schmidt.
 - I sager om ny lovgivning og sager om nye former for kriminalitet – det kunne eksempelvis være om databedrageri og kriminalitet begået via internettet – er det vigtigt, at Højesteret får mulighed for at tage stilling til, hvor grænserne går, og hvad straffene bør være, understreger hun.
 Strafferetssager for Højesteret
 Indkomne straffeankesager
 1995: 78 sager
 2005: 57 sager
 2015: 27 sager
 Seneste opgørelse af indkomne straffeankesager er fra 2016: 17
 Straffekæremål
 1995: 80 sager
 2015: 22 sager
 Seneste opgørelse af straffekæremål er fra 2016: 51
 Kilde: Højesteret


text:
Elmer Advokater | Aktieoptioner - Højesteretsdom
 Aktieoptioner – Højesteretsdom
 Højesteret har den 11. marts 2004 afsagt den første dom vedrørende aktieaflønning i den meget omtalte Novo-sag, og den ansatte har fået fuldt medhold. Højesterets fulde begrundelse kan læses nedenfor.
 Det er Højesterets konklusion, at man ikke lovligt i en ansættelsesaftale kan indsætte en bestemmelse om, at optioner, der er tildelt den ansatte, bortfalder når den ansatte fratræder. Højesteret slår fast, at en aktieoption har en værdi på tildelingstidspunktet. Det følger allerede af, at der er mulighed for gevinst, også selvom man ikke med det samme kan indløse gevinsten.
 Videre anfører Højesteret at den ansatte som følge af faste tildelingskriterier fra år til år havde krav på at få tildelt optioner, og de er endeligt erhvervet for den ansatte på tilde-lingstidspunktet.
 Som følge heraf konkluderes, at der er tale om løn (vederlag) efter Funktionærlovens § 17a. Som følge heraf tildeler Højesteret den ansatte optioner fuldt ud for det år, hvor han har været ansat hele året og forholdsmæssigt med 1⁄4 af det antal optioner andre fik i fratrædelsesåret, hvor han kun havde arbejdet 1⁄4 af året. Det svarer til hvad den ansatte havde påstået.
 Elmer & Partneres bemærkninger
 Dommen er meget klar. Højesteret vælger den enkle løsning og sidestiller en option med et kontant vederlag. Højesteret indgår ikke i nærmere overvejelser vedrørende optionens særlige karakteristika. Det afvises således at erhvervelsen af optionerne først skulle være endelig, når den ansatte senere kan udnytte optionerne, og dermed også det synspunkt, at den ansatte der fratræder i utide, kun skulle have ret til en mindre del af de tildelte optioner. Sagt på en anden måde: Om man får 100 kr. eller om man får en option er det samme.
 Den er endeligt erhvervet, og kan udnyttes efter sit indhold. Der gælder helt de samme regler som for alle andre typer af bonus, gratiale m.m. Den ansatte havde selv sagt sin stilling op. Der er herefter ikke grundlag for at antage, at der gælder forskellig retsstilling for dem der selv siger op, og for dem der bliver fy-ret. Det svarer også til den hidtidige retstilstand på bonusområdet.
 Dommen er afsagt samtidig med en anden sag om feriepenge af aktieløn. Højesterets domme svarer til den retstilstand som øvrige domme på området er nået frem til. Dommen afgør endeligt mange af de spørgsmål, der har været vedrørende aktieafløn-ning, men det er vigtigt at notere, at der er forskel på ordningerne i forskellige selskaber. Det må derfor påregnes, at der stadig vil være mange situationer, hvor selskaberne ikke uden videre anerkender Novo-dommen som det afgørende præjudikat.
 For yderligere oplysninger kontakt advokat Jacob Goldschmidt.
 Højesterets dom i sagen Novo Nordisk A/S mod Ledernes Hovedorganisation som mandatar for F afsagt 11. marts 2004: Højesterets begrundelse og resultat: Ved skrivelsen af 28. maj 1998 blev F orienteret om det aktieoptionsprogram, som var etableret af Novo Nordisk A/S, og det blev tilkendegivet, at han i 1999 ville få tildelt 400 aktieoptioner, hvis to nærmere angivne økonomiske målsætninger for 1998 blev opfyldt, eller


text:
halvdelen heraf, hvis kun den ene målsætning blev opfyldt.
 I overensstemmelse hermed meddelte Novo ved skrivelsen af 19. februar 1999, at F pr. 25. marts 1999 ville få tildelt 200 optioner, idet kun den ene af de økonomiske målsætninger for 1998 var blevet opfyldt. Efter indholdet af de nævnte skrivelser, og da de enkelte le-dende medarbejdere i henhold til den etablerede ordning blev tildelt aktie-optioner efter objektive kriterier, kunne F påregne, at han også i 2000 ville få tildelt optioner, hvis de opstillede økonomiske målsætninger for 1999 blev opfyldt.
 Aktieoptionerne gav ret til tidligst 3 år og senest 8 år efter tildelingen at købe aktier til markedskursen på tildelingstidspunktet. Sådanne optioner, hvorefter modtageren uden investering får mulighed for gevinst ved kurs-stigning uden risiko for tab ved kursfald, har – selv om retten ikke kan om-sættes – en økonomisk værdi på tildelingstidspunktet. Antallet af optioner, som tildeltes den enkelte medarbejder, hvis de økonomiske mål blev nået, havde Novo opgjort således, at optionerne på tildelingstidspunktet ville re-præsentere en værdi svarende til to måneders løn.
 Efter det foran anførte havde F i henhold til aktieoptionsprogrammet krav på at få tildelt aktieoptioner i overensstemmelse med de fastsatte tildelings-kriterier, hvis de fra år til år opstillede generelle betingelser for tildeling blev opfyldt. Højesteret tiltræder, at aktieoptionerne herefter må anses for et vederlag omfattet af funktionærlovens § 17 a.
 Selv om optionerne først kunne udnyttes, når der var forløbet 3 år efter tildelingstidspunktet, må de ved anvendelsen af denne bestemmelse anses for erhvervet på tildelings-tidspunktet. Da tildelingerne i 1999 og 2000 var betinget af, at bestemte økonomiske målsætninger blev opfyldt i det forudgående regnskabsår, må tildelingerne anses at vedrøre regnskabsåret 1998, henholdsvis regnskabsåret 1999.
 Højesteret tiltræder, at det herefter følger af funktionærlovens § 17 a – for så vidt angår optioner vedrørende regnskabsåret 1998 denne bestemmelses analogi – sammenholdt med § 21, at F ikke som følge af sin fratræden pr. 31. marts 1999 kan fratages de aktieoptioner, som han havde fået tildelt vedrørende regnskabsåret 1998, og at han vedrørende regnskabsåret 1999 har krav på en andel af tildelingen i 2000 svarende til den del af 1999, i hvilken han var ansat.
 Bestemmelsen i aktieoptionsaftalens punkt 4.1, litra a, hvorefter optionerne i tilfælde af opsigelse fra den ansattes side ophører 3 måneder efter opsigelsen, er derfor ugyldig som stridende mod de nævnte bestemmelser i funktionærloven. Højesteret stadfæster herefter dommen.


text:
Godtgørelse efter hvilke regler - elev og funktionær - Højesteret
 afsagt mandag den 19. februar 2018
 Sag 151/2017 (2. afdeling)
 HK/Danmark som mandatar for A (advokat Tina Sejr Gad)
 Lønmodtagernes Garantifond (advokat Boris Frederiksen)
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 17. afdeling den 27. juni 2017.
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Marianne Højgaard Pedersen, Poul Dahl Jensen, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Lars Apostoli.
 Appellanten, HK/Danmark som mandatar for A, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Lønmodtagernes Garantifond, skal betale yderligere 13.407 kr., subsidiært et mindre beløb, med procesrente og med fradrag af indeholdelsespligtig A-skat.
 Lønmodtagernes Garantifond har påstået stadfæstelse.
 Lønmodtagernes Garantifond har opfyldt dommen ved betaling af beløbet på 1.593 kr. med procesrente. Garantifonden har for Højesteret supplerende anført, at landsretten med rette har fastslået, at lønmodtageren er berettiget til det godtgørelsesbeløb, der er størst, når betingelserne for godtgørelse både efter funktionærlovens § 2 b og efter erhvervsuddannelseslovens § 65 er opfyldt.
 Parterne er enige om, at A’ arbejdsgiver ikke var berettiget til at ophæve uddannelsesaftalen. A havde funktionærstatus og er blevet tilkendt erstatning for sit økonomiske tab i form af mistet lønindtægt efter funktionærlovens § 3 (minimalerstatning). I konsekvens heraf har Tvistighedsnævnet nedsat det beløb på 30.000 kr., der normalt tilkendes i medfør af erhvervsuddannelseslovens § 65 i erstatning og godtgørelse, til 15.000 kr. Dette beløb angår således kompensation for andet end mistet lønindtægt, herunder for forstyrrelse af forhold.
 Parterne er endvidere enige om, at betingelserne for godtgørelse er opfyldt, såvel efter funktionærlovens § 2 b (et beløb på 13.407 kr.) som efter erhvervsuddannelseslovens § 65 (et beløb på 15.000 kr.).
 Tvisten angår, om A – ud over de 15.000 kr., som landsretten har tilkendt ham – yderligere har krav på 13.407 kr. i godtgørelse, subsidiært et mindre beløb.
 Af de grunde, landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at A har krav på det godtgørelsesbeløb, som er størst (her beløbet på 15.000 kr.), men ikke på yderligere beløb.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal HK/Danmark som mandatar for A betale 30.000 kr. til Lønmodtagernes Garantifond.
 Afsagt den 27. juni 2017 af Østre Landsrets 17. afdeling (landsdommerne Arne Brandt, Louise Saul og Ole Stryhn (kst.)).
 17. afd. nr. B-1827-16:
 Lønmodtagernes Garantifond (advokat Sofie Schrøder-Andreasen)
 Denne sag, der er anlagt ved Retten i Hillerød den 3. februar 2016, er ved kendelse af 15. juli 2016 henvist til behandling ved Østre Landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
 Sagen drejer sig om, hvorvidt Lønmodtagernes Garantifond har været berettiget til at afslå dækning af det af A anmeldte krav på tab af uddannelsesgode tilkendt af Tvistighedsnævnet i medfør af erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, med henvisning til, at Lønmodtagernes Garantifond allerede har anerkendt dækning af et krav på godtgørelse for urimelig opsigelse efter funktionærlovens § 2 b og minimalerstatning efter funktionærlovens § 3.
 Sagsøgeren, HK/Danmark som mandatar for A, har nedlagt påstand om, at sagsøgte, Lønmodtagernes Garantifond, tilpligtes at betale 15.000 kr., subsidiært et mindre beløb, med fradrag af indeholdelsespligtig a-skat og med tillæg af procesrente fra


text:
sagens anlæg.
 Sagsøgte, Lønmodtagernes Garantifond, har påstået frifindelse, subsidiært frifindelse mod betaling af et mindre beløb.
 Tvistighedsnævnet afsagde den 3. november 2014 kendelse i en klagesag mellem A og dennes tidligere arbejdsgiver, B ApS, der på dette tidspunkt var under konkurs. Ved kendelsen tog Tvistighedsnævnet stilling til, om det var uberettiget, at arbejdsgiveren den 28. oktober 2013 havde ophævet den uddannelsesaftale, som var indgået mellem parterne den 15. februar 2012, og hvorefter A skulle uddannes som eventkoordinator med uddannelsesperiode fra den 22. februar 2012 til den 21. februar 2014. Tvistighedsnævnet tog endvidere stilling til krav om efterbetaling af løn mv. samt erstatning og godtgørelse i medfør af funktionærloven og erhvervsuddannelsesloven for uberettiget ophævelse af uddannelsesforholdet, herunder et beløb på 48.900,69 kr. i erstatning efter funktionærlovens § 3 svarende til 3 måneders løn, et beløb på 20.311,61 kr. i godtgørelse efter funktionærlovens § 2 b svarende til 11⁄2 måneds løn og et beløb på 35.000 kr. for tab af uddannelsesgode efter erhvervsuddannelseslovens § 65. Af kendelsens begrundelse og resultat fremgår følgende blandt andet:
 Vi lægger efter elevens forklaring til grund, at eleven på forhånd havde fået lov til at holde fri den 11. oktober 2013 fra kl. 14, og at han – da denne frihed uvarslet blev inddraget – reagerede med stresssymptomer, som gjorde ham uarbejdsdygtig og ude af stand til at gennemføre den køretur til Hillerød med et lydanlæg, som han var blevet pålagt. Det forhold, at eleven om aftenen deltog som planlagt i en debat om erhvervsskolerne i Odense finder vi ikke indebærer, at man må tilsidesætte hans forklaring om det passerede om eftermiddagen. Vi lægger herved vægt på, at elevens forklaring til dels støttes af, at hans læge mandag den 14. oktober 2013 vurderede, at han led af stress og på den baggrund sygemeldte ham, og det findes mod elevens benægtelse ikke godtgjort, at han under sin sygdom deltog i aktiviteter i Nordjylland således som hævdet af virksomheden, uanset at eleven ikke specifikt gjorde indsigelse over for denne oplysning.
 Vi finder på denne baggrund, at virksomhedens ophævelse af uddannelsesaftalen var uberettiget og stemmer derfor for at tage elevens krav om erstatning efter funktionærlovens § 3 og godtgørelse i medfør af funktionærlovens § 2 b til følge, idet godtgørelsen efter funktionærlovens § 2 b under hensyn til elevens alder og anciennitet passende bør fastsættes til 13.500 kr. svarende til cirka 1 måneds løn.
 Vedrørende kravet om godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 følger det af Højesterets dom af 6. marts 2014, refereret i UfR 2014.1708 H, at en elev, der tilkendes erstatning for mistet lønindtægt efter funktionærlovens § 3, tillige har krav på godtgørelse for mistet uddannelsesgode, idet kompensationen herfor ikke er identisk med minimalerstatningen, men at størrelsen af godtgørelsen dog bør fastsættes under hensyn til, at eleven er tilkendt minimalerstatning efter funktionærloven.
 Vi finder, at godtgørelsen for mistet uddannelsesgode heller ikke er identisk med den godtgørelse, der kan tilkendes en elev efter funktionærlovens § 2 b. Vi har herved lagt vægt på, at godtgørelsen efter funktionærlovens § 2 b


text:
kompenserer for usaglige hensyn, hvorimod der tilkendes eleven godtgørelse for tab af uddannelsesgode ved en uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen, uanset om det efter en funktionærretlig betragtning måtte have været sagligt under de samme omstændigheder at opsige en elev. Vi finder, at godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven i første række skal kompensere for det forhold, at der ved ophævelse af uddannelsesaftalen i strid med erhvervsuddannelseslovens regler om uopsigelighed sker et uvarslet ophør af et uddannelsesforløb, som skulle have givet eleven (nye) muligheder for at komme ind på arbejdsmarkedet, og at den derfor må antages også at skulle motivere virksomhederne til at overholde erhvervsuddannelseslovens regler om uopsigelighed.
 På den baggrund og i overensstemmelse med den praksis, således som denne blev fastlagt efter dommen afsagt af Retten i Holstebro den 27. september 2010, hvorefter elever inden for funktionærområdet har fået tilkendt godtgørelse efter både erhvervsuddannelsesloven og funktionærlovens §2b, finder vi – uanset at der tillige kan være visse sammenfald mellem de hensyn, der ligger bag funktionærlovens § 2b og en forhøjet godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 – at der ikke bør ske en yderligere reduktion af godtgørelsen for mistet uddannelsesgode alene som følge af, at eleven tillige er tilkendt en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b.
 Vi stemmer på denne baggrund for at tage elevens krav på godtgørelse for mistet uddannelsesgode til følge med 15.000 kr., svarende til halvdelen af den godtgørelse, der sædvanligvis udmåles efter Tvistighedsnævnets praksis, under hensyn til, at der er tilkendt eleven minimalerstatning efter funktionærlovens § 3.
 Vi finder det efter elevens forklaring ikke tilstrækkeligt godtgjort, at eleven var uarbejdsdygtig på grund af sygdom og berettiget til at forlade arbejdspladsen fredag den 11. oktober 2013 kl. 14. Vi har herved lagt vægt på, at han ikke kontaktede sin læge om fredagen, således som han havde anført over for arbejdsgiveren, og at lægeerklæringen således først er gældende fra mandag den 14. oktober 2013, samt på hans efterfølgende deltagelse i debatten i Odense fredag aften. Når samtidig henses til, at eleven ikke gjorde indsigelse over for oplysningen i høringsskrivelsen om, at han havde været i Nordjylland under sin sygdomsperiode, finder vi, at eleven selv har medvirket til at fremprovokere en bortvisning, og at han derfor har fortabt eventuelle krav i anledning af ophævelsen af uddannelsesaftalen.
 Vi stemmer med denne begrundelse for at frifinde indklagede for krav efter erhvervsuddannelseslovens § 65 og funktionærlovens §§ 3 og 2b.
 Vi finder imidlertid i den konkrete situation også anledning til at bemærke, at vi er uenige med flertallet i, at Højesterets dom i UfR 2014.1708H og dom af 27. september 2010 fra Retten i Holstebro skulle være udtryk for, at der er hjemmel til at tilkende en elev godtgørelse efter såvel erhvervsuddannelseslovens § 65 som funktionærlovens § 2b i en situation, hvor eleven også får erstatning efter funktionærlovens § 3. Der foreligger således ingen afgørelser fra de civile domstole, der har taget stilling til, om der kan tilkendes en elev erstatning/godtgørelse efter alle de tre nævnte bestemmelser samtidig. I Tvistighedsnævnets tre kendelser af 26. marts 2012 (sag 18.2011),


text:
8. maj 2012 (sag 19.2011), samt 22. april 2014 (sag 39.2013) fik eleverne ikke medhold i sådanne krav.
 En elev, der er omfattet af funktionærloven, kan få erstatning efter funktionærlovens § 3 for det uvarslede ophør af uddannelsesaftalen. Hvis en sådan elev derudover bliver tilkendt godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65, med begrundelsen at godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven i første række skal kompensere for, at der sker et uvarslet ophør, er det vores opfattelse, at der vil være tale om dobbelt kompensation, idet godtgørelsen efter de to bestemmelser, må siges i det væsentlige at dække samme forhold.
 Begreber godtgørelse/erstatning for ”tabt uddannelsesgode”, der ofte anvendes i klageskrifter til nævnet, er ikke et fast begreb, der har støtte i loven eller retspraksis. Bl.a. med henvisning til UfR 2014.1708H er der ikke grundlag for at antage, at den del af en § 65-godtgørelse, der ikke dækker indtægtstab, er en erstatning/godtgørelse, der alene dækker ”tab af uddannelsesgode”. I UfR 2009.97 H og UfR 2014.1708H er det således lagt til grund, at godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven tilkendes som kompensation for en række forhold, herunder elevens indtægtstab, manglende eller forsinket uddannelse samt forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse. Af funktionærlovens § 2b fremgår det, at godtgørelsen fastsættes bl.a. under hensyn til ”sagens øvrige omstændigheder”, hvorfor der her er mulighed for, at samtlige omstændigheder, der indgår i fastsættelsen af en godtgørelse efter erhvervsuddannelsesloven, tillige kan indgå i grundlaget for fastsættelse af en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b. Både godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 og efter funktionærlovens § 2b fastsættes således skønsmæssigt og efter en samlet vurdering af sagens omstændigheder. Praksis efter de to bestemmelser viser, at ganske mange momenter indgår i vurderingen. I forhold til spørgsmålet om manglende eller forsinket uddannelse er problemet, at elevens fremtidige beskæftigelsesmuligheder potentielt set skades ved en ophævelse. Skade på fremtidige beskæftigelsesmuligheder er netop et af de forhold, der tillige indgår ved fastsættelsen af godtgørelse efter funktionærlovens § 2b og taler for en forhøjet godtgørelse. Ligeledes kan der ved fastsættelsen af en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b bl.a. indgå, om en medarbejder har fået nyt arbejde eller vil få svært ved at få nyt arbejde. I forhold til spørgsmålet om forstyrrelse af forhold bemærkes det, at når der efter funktionærlovens § 2b gives en godtgørelse bl.a. for ”skade på medarbejderens fremtidige muligheder for beskæftigelse”, gives den vel netop også for funktionærens ”forstyrrelse af forhold”. I forhold til spørgsmålet om mistet selvagtelse bemærkes det, at det ved fastsættelse af en godtgørelse efter funktionærloven f.eks. efter praksis vil være en skærpende omstændighed, at det for medarbejderen er krænkende, at der er en ubegrundet beskyldning om tyveri eller andre udokumenterede eller krænkende udtalelser. Endelig kan der efter retspraksis gives godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, hvor regler for ansættelsesforholdets ophør ikke er overholdt, f.eks. hvor en saglig opsigelse er efterfulgt af en usaglig bortvisning. Således kan det også indgå i en godtgørelse efter § 2b til en elev, at der er sket en uretmæssig ophævelse af uddannelsesaftalen.
 Vi finder således, at der er et overlap mellem funktionærlovens §


text:
2b og erhvervsuddannelseslovens § 65 som under hensyn til det i teori og retspraksis fastslåede princip om, at man ikke kan få dobbeltkompensation, jf. Svenning Andersen side 713 og kendelse af 18. maj 2011 i faglig voldgift på det offentlige område, samt UfR 2009.323 VL, bør føre til, at eleven ikke har ret til godtgørelse efter erhvervsuddannelsesloven samtidig med en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b.
 Vi finder desuden anledning til at bemærke, at det fremgår af Betænkning nr. 1112/1987 om grundlæggende erhvervsuddannelser, side 296 nederst, at ”Udgangspunktet bør herefter være, at der gælder samme retsstilling for elever som for andre arbejdstagere”. Der må derfor skulle særlige holdepunkter til, for at eleven stilles bedre end andre arbejdstagere, herunder at der både kan gives en godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 og funktionærlovens § 2b.
 Det er endvidere ikke af klager godtgjort, at det foreligger sådanne yderligere momenter, udover hvad der indgår i vurderingsgrundlaget for en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, at det kan begrunde, at der også er grundlag for tilkendelse af en godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65. Det bemærkes for god ordens skyld, at såfremt det antages, at erhvervsuddannelseslovens § 65 har forrang frem for funktionærlovens § 2b, hvilket vi ikke mener, er det heller ikke godtgjort af klager, at der foreligger sådanne yderligere momenter – udover hvad der indgår i vurderingsgrundlaget for en godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 – at det kan begrunde, at der også er grundlag for tilkendelse af en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b.
 Det er ikke af klager anført, hvilke momenter, der har ligget til grund for kravet om maksimum godtgørelse efter funktionærlovens § 2b. Det er under alle omstændigheder vores opfattelse, at der ikke skal tilkendes det fulde krævede beløb efter funktionærlovens § 2b. Det af klager krævede beløb svarer til det beløb, som efter funktionærlovens § 2b maksimalt ville kunne tilkendes en funktionær, der ikke var elev, og som har tilsvarende alder og anciennitet. Det fremgår af litteratur og retspraksis, at niveauet for godtgørelser, bortset fra de kortere ansættelsesforhold, højest ligger op imod 2/3 af maksimum. Klager har ikke godtgjort forhold der gør, at dette udgangspunkt skal fraviges, og der foreligger ikke afgørelser fra domstolene eller Tvistighedsnævnet, der tilkender elever maksimum efter funktionærlovens § 2b. Der henvises f.eks. til kendelse af 30. januar 2014 i sag 24.2013, hvor det dels fremgår, hvilke momenter, der er lagt vægt på ved udmålingen af en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, og dels at der ikke udmåles det fulde beløb. I det konkrete tilfælde ville der på baggrund af teori og retspraksis højst være grundlag for at tilkende en godtgørelse svarende til 3⁄4 måneds løn, svarende til halvdelen af maksimum.
 Endelig bemærkes, at Tvistighedsnævnets flertal anerkender, at der er visse sammenfald mellem de hensyn, der ligger bag funktionærlovens § 2b og godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65. Når et sådant sammenfald anerkendes, og der til trods herfor tilkendes godtgørelse efter begge regelsæt, bør der i hvert fald ved fastsættelsen af godtgørelsernes størrelse tages højde for dette sammenfald på samme


text:
måde som Højesteret i UfR 2014.1708H tog højde for, at der var (et vist) sammenfald mellem det, der begrunder tilkendelse af godtgørelse efter funktionærlovens § 3, og erhvervsuddannelseslovens § 65. En godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 bør på denne baggrund i hvert fald ikke overstige 7.500 kr.
 A’ krav blev som følge af arbejdsgiverens konkurs anmeldt til Lønmodtagernes Garantifond, som har truffet flere afgørelser i sagen. Lønmodtagernes Garantifond afviste den 11. maj 2016 at betale godtgørelse for ophævelse af uddannelsesaftalen under henvisning til, at der allerede var udbetalt godtgørelse efter funktionærlovens § 2 b. Afgørelsen blev fastholdt den 10. september 2015 med følgende begrundelse:
 På baggrund af jeres henvendelse har vi på ny behandlet sagen.
 Vi kan ikke betale godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 for arbejdsgivers ensidige ophævelse af jeres medlems uddannelsesaftale.
 Jeres medlem, hvis ansættelsesforhold var omfattet af funktionærloven, blev uberettiget bortvist af arbejdsgiver. I den forbindelse blev jeres medlem tilkendt en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, som vi allerede har betalt.
 Det er vores opfattelse med henvisning til Højesterets dom af 21. januar 2015, at jeres medlem ikke kan tilkendes godtgørelse efter både funktionærlovens § 2b og efter erhvervsuddannelseslovens § 65.
 I ovennævnte sag var der nedlagt påstand om betaling af dobbeltgodtgørelse efter henholdsvis ligebehandlingslovens § 16 og efter erhvervsuddannelsesloven § 65. Eleven blev tilkendt godtgørelse efter ligebehandlingslovens § 16. Med hensyn til godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 udtaler Højesteret i sine præmisser, at der ikke findes grundlag for at tilkende godtgørelse for uberettiget opsigelse efter erhvervsuddannelsesloven, idet en sådan godtgørelse ville kompensere for i det væsentlige de samme forhold, som godtgørelse efter ligebehandlingsloven.
 Afgørelserne som I henviser til fra Retten i Holstebro og fra Tvistighedsnævnet, hvor eleven blev tilkendt dobbeltgodtgørelse, er ikke i overensstemmelse med Højesterets dom af 21. januar 2015.
 Endvidere er det vores opfattelse, at der ikke er forskel på, om der er tale en godtgørelse efter ligebehandlingslovens § 16 eller funktionærlovens § 2b, da begge bestemmelser vedrører usaglige afskedigelser.
 A har forklaret blandt andet, at en eventkoordinaters opgave er at udvikle, koordinere og afvikle events, som kan dreje sig om alt fra børnebingo til kæmpe arrangementer. Der er meget aften- og weekendarbejde. Uddannelsen er forholdsvis ny, og der er mange, som efterspørger uddannelsen. Han var glad for at være hos B ApS, men der var meget pres på. Han arbejdede op mod 50 timer om ugen. På et tidspunkt gik han ned med stress. Der var tale om, at han simpelthen brød sammen. Han fik en lægeerklæring og afleverede den til sin arbejdsgiver, som på trods af dette ophævede uddannelsesaftalen. Han levede derefter af kontanthjælp i ca. 5 måneder. Han søgte adskillige jobs og var til mange jobsamtaler, men eftersom han kun manglede 4 måneder af sin uddannelse, var han svær at ”passe ind”. Til sidst lykkedes det at finde en elevplads, og han færdiggjorde sin uddannelse som eventkoordinator med 5 måneders forsinkelse.
 I erhvervsuddannelseslovens § 1, stk. 1 og 2 (dagældende lovbekendtgørelse nr. 439 af 29. april 2013), anføres om formålet med loven


text:
blandt andet:
 ”§ 1. Børne- og undervisningsministeren tilrettelægger et samordnet system af erhvervsuddannelser med henblik på den private og den offentlige sektors forskellige beskæftigelsesområder.
 3)...”
 I lovens kapitel 7 om elevernes retlige forhold er anført blandt andet:
 ”§ 60. En uddannelsesaftale kan ikke opsiges af aftalens parter.
 Stk. 2....
 ... § 65. Tvistighedsnævnet kan træffe afgørelse om ophævelse af en uddannelsesaftale og om erstatning til den skadelidte.
 Stk. 2....”
 Af forarbejderne til erhvervsuddannelseslovens § 60 (§ 59 i det oprindelige lovforslag nr. L 38/1988) fremgår blandt andet:
 ”Til § 59
 Arbejdsaftaler kan i almindelighed bringes til ophør ved en af parternes erklæring, eventuelt efter en særlig opsigelsesprocedure m.v., uden at der foreligger misligholdelse hos den anden part, og uden at en forudsætning for aftalen har vist sig urigtig eller er bristet. I mange ansættelsesforhold er adgangen til opsigelse og eventuelt spørgsmål om fratrædelsesgodtgørelse ordnet ved lov eller kollektiv overenskomst.
 Under hensyn til, at uddannelsesaftaler har et videregående formål i forhold til arbejdsaftaler i almindelighed, er denne regulering af opsigelsesadgangen ikke tilstrækkeligt betryggende for uddannelsesaftalens parter.
 Som en videreførelse af principperne i lærlingeloven og reglerne i efg-retsbekendtgørelsen foreslås derfor i stk. 1 en bestemmelse om, at en uddannelsesaftale ikke kan ophøre ved en af parternes erklæring, men kun hvis parterne er enige om det. Uopsigeligheden modificeres dog i stk. 2 (3 måneders prøvetid).”
 HK/Danmark som mandatar for A har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 23. maj 2017, hvor fremgår følgende:
 Til støtte for den nedlagte principale påstand gøres det gældende, at A i medfør af retspraksis, jf. U 2015.740Ø har krav på godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 som følge af ophævelse af uddannelsesaftalen i henhold til kendelse i Tvistighedsnævnet, idet et sådant krav er omfattet af konkurslovens § 95, stk. 1, nr. 3 og dermed omfattet af § 2 i lov om Lønmodtagernes Garantifond. Det er yderligere fastslået i U 2014.1708H, at tilkendelse af minimalerstatning efter funktionærlovens § 3 ikke afskærer en elev fra yderligere kompensation for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen efter uddannelsesloven, idet kompensationen dog konkret blev halveret under hensyn til, at der tillige var tilkendt minimalerstatning efter funktionærloven. Baggrunden herfor var, at Højesteret lagde til grund, at beløbet blev tilkendt som kompensation for en række forhold, herunder elevens indtægtstab, manglende eller forsinket uddannelse samt forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse.
 I Højesterets dom af 21. januar 2015 (U2015.1318H) lægger Højesteret til grund, at der ikke udover godtgørelse efter ligebehandlingslovens § 9 er grundlag for at tilkende godtgørelse for uberettiget opsigelse efter erhvervsuddannelsesloven, idet en sådan godtgørelse ville kompensere for i det væsentlige de samme forhold som godtgørelsen efter ligebehandlingsloven. Herefter tilkendes alene godtgørelse efter ligebehandlingsloven svarende til 40.000,00 kr. eller ca. 2 måneders løn.
 Lønmodtagernes Garantifond har overfor A afvist at dække godtgørelseskravet efter erhvervsuddannelseslovens § 65, henset til at der allerede er udbetalt 1 måneds løn i godtgørelse efter funktionærlovens § 2b.
 Det fremgår af Tvistighedsnævnets praksis efter Højesterets dom i sagen (U.2015.1318 H), jf. blandt andet kendelser af 4. januar 2016 i sag


text:
41.2015 og sag 49.2015, at en række dommere fortsat opererer med tilkendelse af godtgørelse efter såvel funktionærlovens § 2b som godtgørelse for mistet uddannelsesgode, idet det anføres, at der ikke er tale om identiske godtgørelser, idet godtgørelsen efter funktionærlovens § 2b kompenserer for usaglige hensyn, hvorimod godtgørelse for tab af uddannelsesgode efter erhvervsuddannelsesloven ved en uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen tilkendes, uagtet om det efter en funktionærretlig betragtning måtte have været sagligt under samme omstændigheder at opsige eleven. Sidstnævnte godtgørelse efter erhvervsuddannelsesloven kompenserer i første række for det forhold, at der ved ophævelse af uddannelsesaftalen i strid med reglerne om uopsigelighed sker et uvarslet ophør af et uddannelsesforløb, som skulle have givet eleven mulighed for at komme ind på arbejdsmarkedet, og at den derfor må antages også at skulle motivere virksomhederne til at overholde uddannelseslovens regler om uopsigelighed, hvorfor sagsøgtes afvisning af det rejste krav konkret medfører, at A som følge af den uberettigede bortvisning og den heri liggende usaglige opsigelse stilles ringere, end såfremt der ikke tillige havde foreligget en usaglig opsigelse, hvilket forekommer stødende.
 Det gøres på den baggrund gældende, at en godtgørelse efter ligebehandlingsloven ikke kan sidestilles med en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, idet en godtgørelse efter ligebehandlingsloven ikke nødvendigvis indebærer, at opsigelsen tillige er usaglig ud fra en funktionærlovmæssig betragtning. Dette følger tillige af de skærpede bevisbyrderegler efter ligebehandlingsloven.
 Godtgørelse efter erhvervsuddannelsesloven skærpes i visse tilfælde, f.eks. ved sexchikane (TN 04.2014) og beskyldning om strafbart forhold (TN 31.1995), mens godtgørelse efter funktionærlovens § 2b primært fastsættes med baggrund i funktionærens alder og anciennitet, hvilke to momenter ikke ses at spille en rolle ved udmåling af godtgørelse for tab af uddannelsesgode, hvor såvel elevens alder som anciennitet oftest – i sagens natur – er beskedne.
 Samlet bestrides det således, at en godtgørelse for uberettiget ophævelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 kompenserer for i det væsentligt de samme forhold som en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b. I det omfang der måtte være sammenfald af hensyn bag godtgørelsesbestemmelserne gøres det gældende, at der er kompenseret herfor ved den skete reduktion af godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven til det halve af det standardmæssige godtgørelsesbeløb for tab af uddannelsesgode.
 Til støtte for den subsidiære påstand gøres det gældende:
 I Tvistighedsnævnets kendelse er godtgørelsesbeløbet efter funktionærlovens §2b (13.500,00 kr.) lavere end godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven (15.000,00 kr.).
 Det gøres i medfør af lex specialis princippet gældende, at godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven bør have forrang frem for godtgørelsen efter funktionærloven, idet A i modsat fald som følge af den skete usaglighed stilles dårligere end han ville være stillet, såfremt der alene havde været tale om en uberettiget ophævelse af elevforholdet.
 Det bestrides i den forbindelse, at Lønmodtagernes Garantifond har valgfrihed i forhold til valget af hvilket godtgørelseskrav, der skal dækkes under garantien efter henholdsvis funktionærloven og/eller efter erhvervsuddannelsesloven.
 Det gøres følgelig gældende, at der bør tilkendes dækning af et mindre beløb end de principalt påståede 15.000,00 kr.
 U 2015.1318 H må ligeledes anses at være udtryk for anvendelse af lex specialis princippet, idet en godtgørelse efter ligebehandlingsloven efter


text:
lex specialis princippet går forud for en godtgørelse efter erhvervsuddannelsesloven, ligesom den i øvrigt størrelsesmæssigt overstiger en godtgørelse efter uddannelsesloven, hvorfor lønmodtageren i denne konkrete sag blev stillet bedst muligt.
 Supplerende gøres det gældende, at godtgørelse for tab af uddannelsesgode – i modsætning til godtgørelse for urimelig opsigelse efter funktionærlovens § 2b – tillige har til formål at sikre (ofte unge) elevers tryghed i at kunne gennemføre en erhvervsuddannelse, og at det ikke er omkostningsfrit at skulle finde en ny elevplads, ligesom der i den forbindelse er risiko for, at erhvervsuddannelsen forlænges som sket for A med indtægtstab til følge.
 Lønmodtagernes Garantifond har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 23. maj 2017, hvor fremgår følgende:
 Til støtte for den principale påstand gøres det overordnet gældende, at en godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 i det væsentlige kompenserer for de samme forhold som minimalerstatningen og godtgørelsen efter funktionærlovens § 2 b tilsammen.
 På baggrund heraf er sagsøgeren ikke berettiget til udbetaling fra LG af godtgørelse i medfør af erhvervsuddannelseslovens § 65.
 I modsætning til, hvad der som udgangspunkt er gældende for et sædvanligt ansættelsesforhold, er enhver afbrydelse af elevaftaler omfattet af erhvervsuddannelsesloven uopsigelige, jf. erhvervsuddannelseslovens § 60. I konsekvens heraf indeholder erhvervsuddannelsesloven ingen regler om godtgørelse for usaglige afskedigelser, allerede fordi enhver uberettiget afbrydelse af aftalen, der ikke kan tilregnes eleven, er en væsentlig misligholdelse af kontraktforholdet, som automatisk berettiger til en godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65.
 Denne godtgørelse kompenserer i henhold til Højesterets dom trykt i UfR 2014, side 1708H (...) for en række forhold ”herunder elevens indtægtstab, manglende eller forsinket uddannelse samt forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse, [...]”
 Derfor fandt Højesteret ved samme lejlighed, at elever omfattet af funktionærloven også er berettiget til minimalerstatning efter funktionærloven § 3, men at der ved fastsættelsen af kompensationsbeløbet efter erhvervsuddannelseslovens § 65 skulle tages hensyn til, at eleven tillige er berettiget til minimalerstatning. Derfor blev standardgodtgørelsen på kr. 30.000,- nedsat til kr. 15.000,-.
 Højesteret har endvidere ved dom af 21. januar 2015 trykt i UfR 2015, side 1318H (...), taget stilling til, hvorvidt en elev var berettiget til godtgørelse efter både ligebehandlingsloven og erhvervsuddannelsesloven.
 I denne forbindelse slog Højesteret fast, at (...):
 ”[...] en sådan godtgørelse [efter erhvervsuddannelsesloven] ville kompensere for i det væsentlige de samme forhold, som godtgørelsen efter ligebehandlingsloven.”
 Der er således ikke hjemmel til udbetaling af godtgørelse efter både erhvervsuddannelsesloven og ligebehandlingsloven. Det er endvidere fast praksis, at der ikke kan tilkendes godtgørelse efter både funktionærlovens § 2b og ligebehandlingslovens § 15, idet disse godtgørelser på tilsvarende vis kompenserer for de samme forhold, jf. herved bl.a. Vestre Landsrets dom af 28. oktober 2008, trykt i UfR 2009, side 323 V (...).
 En opsigelse i strid med ligebehandlingsloven vil således altid være usaglig og dermed også i strid med funktionærlovens § 2 b.
 Det kan således udledes af praksis, at godtgørelsen efter erhvervsuddannelseslovens § 65 og godtgørelsen efter funktionærlovens § 2b sammen med minimalerstatningen efter funktionærlovens § 3 kompenserer for nøjagtigt de samme forhold.
 På baggrund heraf


text:
gøres det gældende, at sagsøgeren således ikke har krav på udbetaling af godtgørelse fra LG i medfør af både erhvervsuddannelseslovens § 65 og funktionærlovens § 2b.
 Det bestrides i denne forbindelse ikke, at nogle medlemmer af Tvistighedsnævnet fortsat argumenterer for, at der bør tilkendes erstatning efter både funktionærlovens § 2b og erhvervsuddannelseslovens § 65. Det forholder sig imidlertid således, at Tvistighedsnævnets flertal, som udgangspunkt ikke tilkender elever godtgørelse efter både funktionærlovens § 2 b og erhvervsuddannelseslovens § 65.
 LG’s praksis er således også i overensstemmelse med Tvistighedsnævnets praksis.
 Til støtte for den subsidiære påstand gøre det gældende, at sagsøgeren højest vil være berettiget til en yderligere betaling fra LG, svarende til forskellen mellem godtgørelsen efter erhvervsuddannelseslovens § 65 og funktionærlovens § 2 b, i alt kr. 1.593,-.
 For elevaftaler indgået i henhold til erhvervsuddannelsesloven gælder den særlige bestemmelse om uopsigelighed i lovens § 60, som er indført under hensyn til, at uddannelsesaftaler har et videregående formål i forhold til arbejdsaftaler i almindelighed. Erstatning eller godtgørelse for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen fastsættes af Tvistighedsnævnet efter erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, og som fastslået af Højesteret i dom af 6. marts 2014 (UfR 2014.1708) tilkendes et sådan beløb som kompensation for en række forhold, herunder elevens indtægtstab, manglende eller forsinket uddannelse samt forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse. I overensstemmelse hermed er der i den foreliggende sag, som tillige er omfattet af funktionærloven, ved fastsættelsen af kompensationsbeløbet taget hensyn til, at A er tilkendt minimalerstatning efter funktionærlovens § 3, der dækker mistet lønindtægt.
 Landsretten finder, at der ikke er grundlag for at tilkende både godtgørelse for uberettiget ophævelse efter erhvervsuddannelsesloven og godtgørelse for usaglig opsigelse efter funktionærlovens § 2 b, idet disse godtgørelser i det væsentlige kompenserer for de samme forhold. Landsretten finder derved, at situationen i den foreliggende sag ikke afgørende adskiller sig fra den situation, hvor det ifølge Højesterets dom af 21. januar 2015 (UfR 2015.1318) er fastslået, at der ikke kan kræves både godtgørelse for forskelsbehandling efter ligebehandlingsloven og godtgørelse for uberettiget opsigelse efter erhvervsuddannelsesloven.
 Som følge heraf er der ikke grundlag for at tage A’ principale påstand til følge.
 I Tvistighedsnævnet blev A imidlertid tilkendt et godtgørelsesbeløb efter funktionærlovens § 2 b på 13.500 kr., hvoraf Lønmodtagernes Garantifond har anerkendt og udbetalt 13.407 kr., mens han blev tilkendt et godtgørelsesbeløb efter erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, på 15.000 kr. Da Lønmodtagernes Garantifond under de foreliggende omstændigheder bør anerkende det godtgørelseskrav, der stiller A gunstigst, tager landsretten Lønmodtagernes Garantifonds subsidiære påstand til følge som nedenfor bestemt.
 Efter sagens udfald skal HK/Danmark som mandatar for A betale delvise sagsomkostninger til Lønmodtagernes Garantifond med 25.000 kr. til dækning af udgifter til advokatbistand inkl. moms. Der er ved fastsættelsen af beløbet taget hensyn til sagens værdi sammenholdt med sagens principielle karakter og omfang.
 Lønmodtagernes Garantifond frifindes mod betaling af 1.593 kr. med tillæg af procesrente fra den 3. februar 2016.
 I sagsomkostninger for landsretten skal HK/Danmark som mandatar for A betale 25.000 kr. til Lønmodtagernes Garantifond.
 Relevante artikler & domme


text:
Ledelsesansvar - Læs vores artikel her - WTC advokaterne
 En af fordelene ved at drive virksomhed i selskabsform (ApS, A/S) er adskillelsen mellem selskabets økonomi på den ene side og kapitalejernes, direktionens og bestyrelsens økonomi på den anden side. Det kræver minimum kr. 80.000 i selskabskapital at stifte et anpartsselskab og kr. 500.000 at stifte et aktieselskab.
 Begår et selskab fejl i forhold til samarbejdspartnere (ex. mangelfuld levering, mang-lende betaling m.v.) hæfter som udgangspunkt alene selskabet med selskabets økonomi for eventuelle tab, som samarbejdspartnere m.v. måtte lide. Hverken direktion eller bestyrelse er som udgangspunkt ansvarlig for samarbejdspartnerens eventuelle tab.
 Dette udgangspunkt følger for så vidt af den almindelige aftaleret, der lægger til grund at aftalens parter ved aftaleindgåelse, og for så vidt løbende i aftaleperioden, må vurdere aftalens tilknyttede risici, herunder også med henblik på at vurdere modpartens opfyldelsesevne. Det betyder endvidere, at en aftalepart i udgangspunktet selv bærer risikoen for, at ens egne forudsætninger svigter, eksempelvis, at samarbejds-partneren ikke leverer som aftalt.
 En aftalepart har således selv et ansvar for, og en risiko for, at eventuelle indgåede aftaler opfyldes, og sker dette ikke, er det den kommercielle risiko, den pågældende aftalepart har valgt at løbe. For kapital-ejere vil der således være tale om en investering og en knyttet uvished om et fremtidigt afkast. Det forhold at et selskab går konkurs, giver således ikke kapitalejeren direkte adgang til at gøre krav gældende overfor bestyrelse og/eller direktion.
 Det samme gælder, hvis en bank eksempelvis har lånt penge til et selskab, og selskabet går konkurs. Heller ikke i den situation er der ikke nødvendigvis bestyrelsesansvar eller ansvar for direktionen som følge af selskabets manglende evne til at tilbagebetale et lån, eller som følge af, at en eventuel sikkerhedsstillelse har vist sig utilstrækkelig i forhold til lånets størrelse m.v. Det er i udgangspunktet bankens egen risiko at have udlånt penge.
 En ledelse i et selskab har et ”forretningsmæssigt skøn” (også kaldet ”business judgement rule”), som består i, at ledelsen har en skønsmæssig margin til at træffe forretningsmæssige beslutninger, som uanset om de måtte vise sig at være tabsgivende ikke medfører, at ledelsen ifalder ansvar. Der er oftest tale om dispositioner, der har karakter af simpel uagtsomhed. Ansvarsfriheden for ledelsen forudsætter, at ledelsen har handlet forsvarligt. Det forretningsmæssige skøn bygger naturligvis også på det ovenfor anførte omkring parternes egen risiko ved at indgå i kommercielle forhold
 Til trods for ovennævnte udgangspunkt kan en direktion og/eller en bestyrelse ifalde ansvar som følge af handlinger eller undladelser, der foretages i udøvelsen af de pågældendes ledelsesgerning i selskabet. Ledelsesansvaret bliver oftest særligt aktuelt, når en kreditor (eksempelvis en leverandør eller bank) lider tab i forbindelse med et selskabs konkurs. I sådan et tilfælde vil kreditorerne ikke sjældent forsøge at holde direktionen og eller bestyrelsen personlig ansvarlig for det tab kreditor lider.
 Selskabsloven opstiller en række handlepligter for et kapitalselskabs bestyrelse og direktion. Eksempelvis skal bestyrelsen, foruden at sikre en overordnet og strategisk ledelse og en forsvarlig organisation af sel-skabets virksomhed, sikre, at selskabets kapitalberedskab til en hver


text:
tid er forsvarligt, herunder at der er tilstrækkelig likviditet til at opfylde kapitalselskabets nuværende og fremtidige forpligtelser, efterhånden som de forfalder, og kapitalselskabet er således til en hver tid forpligtet til at vurdere den økonomiske situation og sikre, at det tilstedeværende kapitalberedskab er forsvarligt, jfr. nærmere Selskabslovens § 115, nr. 5. Det er særligt denne bestemmelse en kreditor vil søge at støtte ret på i forbindelse med en ansvarssag mod en ledelse i en virksomhed.
 De danske domstole har adskillige gange taget stilling til sager om bestyrelsesansvar og direktionsansvar. Nedenfor er eksempler på sager, hvor der blev statueret bestyrelsesansvar og direktionsansvar.
 Eksempel 1 (Dom trykt i UfR2007.497H)
 Den 19. januar 1996 etableredes et rejseselskab med en egenkapital på kr. 1 mio. Grundla-get for finansieringen af driften var de forudbetalinger, der blev modtaget fra kunderne. Den 17. oktober 1996 blev selskabet erklæret konkurs. Forinden havde selskabet oparbej-det et underskud på ca. kr. 38 mio. og ved konkursens indtræden, havde selskabet en ne-gativ egenkapital på ca. kr. 37 mio. Konkursboet anlagde sag mod selskabets direktør, der havde stået for den daglige ledelse, og mod 4 bestyrelsesmedlemmer med påstand om delvis erstatning for konkursboets/rejseselskabets tab, der var opstået på grund af den gæld, der var oparbejdet inden konkursen.
 Højesteret lagde til grund, at årsagen til underskuddet i første række var, at rejseselskabet gennem hele perioden i væsentligt omfang havde solgt rejser til priser, som end ikke dæk-kede de direkte omkostninger og fandt, at rejsebureauet gennem hele perioden var blevet drevet på en måde, som måtte betegnes som klart uforsvarlig. Højesteret fandt også, at bestyrelsen i det hele havde forsømt deres forpligtelse til at føre tilsyn med rejsebureauets økonomi og forhold i øvrigt, og at hvert medlem af bestyrelsen derved havde udvist en be-tydelig uagtsomhed. Da et indgreb i fra bestyrelsens side senest i sommeren 1996 ville ha-ve formindsket rejsebureauets underskud og dermed kreditorernes tab med mindst kr. 5 mio., som udgjorde konkursboets erstatningskrav for Højesteret, blev alle bestyrelsesmed-lemmerne dømt til solidarisk at betale dette beløb i erstatning.
 Eksempel 2 (Dom trykt i UfR 1998.1137H)
 Et aktieselskab, der drev en professionel fodboldklub, blev erklæret konkurs 15. januar 1990. Konkursboet påstod herefter bestyrelsens 5 medlemmer tilpligtet at betale erstat-ning for tab ved fortsat drift af selskabet i 1989. Højesteret tiltrådte, at konkursboet kunne gøre det erstatningsansvar gældende, som bestyrelsens medlemmer måtte have pådraget sig ved uforsvarligt at fortsætte selskabets drift. På et bestyrelsesmøde i marts 1989 forelå årsregnskabet for 1988, som trods indtægtsføring og aktivering af kontraktrettigheder vedrørende spillerstaben med ca. kr. 500.000 viste et underskud på ca. kr. 350.000 og tab af hele egenkapitalen. På et møde den 4. april 1989, hvor et resultatbudget for 1989 blev gennemgået, burde bestyrelsen have indset, at videreførelse af selskabet ikke var muligt uden yderligere tab, og bestyrelsen havde derved handlet uforsvarligt ved at fortsætte driften. Som sagen forelå for Højesteret, blev der ved opgørelsen af tabet ved den fortsatte drift taget udgangspunkt i den i en skønserklæring opgjorte forskel på ca. kr. 1,7 mio. mellem underbalancen henholdsvis


text:
den 4. april 1989 og den 5. januar 1990. Tabet blev skønsmæssigt fastsat til kr. 1 mio.
 Eksempel 3 (dom trykt i UfR 2011.1290)
 Brødrene A og B omdannede i februar 2000 deres virksomhed fra et I/S til et aktieselskab. De deltog begge aktivt i den daglige drift og var medlemmer af bestyrelsen. En tredje bror, C, var formand for bestyrelsen, men deltog i øvrigt ikke i virksomheden. Selskabets drift blev indstillet i oktober kvartal 2000, og selskabet blev taget under konkursbehandling i 2002. Det viste sig, at aktiekapitalen aldrig havde været til stede i selskabet, heller ikke på omdannelsestidspunktet. Desuden var selskabets bogføring ophørt efter kort tid, selskabet havde ikke foretaget afregning for moms eller A-skat, og der var ikke afholdt bestyrelses-møder eller fulgt op på bogføring og budgetter.
 Landsretten anså de tre brødre for at være solidarisk ansvarlige for det tab, som selskabets kreditorer og dermed konkursboet havde lidt, og fandt ikke grundlag for lempelse af er-statningsansvaret.
 Højesteret fandt også, at brødrene var solidarisk ansvarlige for selskabets kreditorers tab som følge af det manglende kapitalgrundlag i aktieselskabet og den underskudsgivende drift. Højesteret tiltrådte endvidere, at der ikke var grundlag for at lempe erstatningsan-svaret for nogen af brødrene.
 Eksempel 4 (trykt i UfR 2007.2128 H)
 Et selskab, A, der frem til oktober 1998 drev speditionsvirksomhed, blev af toldmyndighe-derne i oktober 1996 afkrævet ca. 31 mio. kr. i bl.a. toldafgifter i forbindelse med import af varer. Told- og Skattestyrelsen stadfæstede i november 1997 toldmyndighedernes afgørel-se for ca. 30 mio. kr. Selskabet indbragte i januar 1998 styrelsens afgørelse for landsretten og fik henstand med betaling, indtil sagen var afgjort i landsretten. A foretog ikke hensæt-telser for Skatteministeriets krav. I oktober 1998 besluttede bestyrelsen, der da bestod af B1-B3, at indstille aktiviteterne og afvikle selskabet. I april 2000 indtrådte to nye medlem-mer, B4 og B5, i selskabets bestyrelse. I marts 2003 gik A konkurs, hvorefter den verseren-de retssag blev afvist, da hverken boet eller kreditorerne ønskede at indtræde. Skattemini-steriet krævede herefter erstatning af B1-B5, under henvisning til at de havde handlet an-svarspådragende over for Skatteministeriet ved ikke at have sikret en ligelig fordeling af selskabets aktiver blandt selskabets kreditorer.
 Højesteret udtalte, at A’s ledelse længe havde været bekendt med Skatteministeriets krav, da man i 1998 besluttede at indstille aktiviteterne og afvikle selskabet. Det var åbenbart, at A var insolvent, hvis skattemyndighedernes krav viste sig at være berettiget. Hverken indsigelserne mod kravet eller selskabets afvikling i øvrigt kunne begrunde, at ledelsen i forbindelse med afviklingen helt så bort fra muligheden for, at kravet kunne være beretti-get. Herefter havde A på uforsvarlig måde tilsidesat hensynet til Skatteministeriet ved ikke at sikre ligelig fordeling af aktiverne blandt kreditorerne. B1-B3 deltog i beslutningen om afvikling af selskabet og derefter i udførelsen af beslutningen, idet B2 og B3 dog udtrådte, før afviklingen var endeligt afsluttet. B1-B3 var på denne baggrund erstatningsansvarlige for Skatteministeriets tab på knap kr. 2,5 mio. B4 og B5 havde handlet ansvarspådragende ved ikke at have grebet ind, så snart de efter deres indtræden


text:
i bestyrelsen blev eller burde være blevet opmærksomme på, at selskabet blev afviklet, uden at der blev sikret ligelig fordeling af aktiverne blandt selskabets kreditorer. På baggrund af oplysninger om selska-bets aktiver primo og ultimo 2000 lagde Højesteret til grund, at de kunne have afværget et tab på et skønsmæssigt fastsat beløb på 0,5 mio. kr., og de var derfor erstat-ningsansvarlige for dette beløb.
 Som det fremgår af ovennævnte eksempler, kommer et ansvarsgennembrud i forhold til selskabets ledelse typisk på tale i de situationer, hvor ledelsen har valgt at fortsætte selskabets drift, uagtet at det burde have stået ledelsen (direktion og bestyrelse) klart, at selskabet ved fortsat drift ville påføre kreditorerne et større tab. Dette tidspunkt refereres der ofte til som håbløshedstidspunktet (”point of no return”). Et selskab er ikke nødvendigvis insolvent ved ”point of no return”, og ledelsens manglende identifikation af ”point of no return” er ikke nødvendigvis direkte ansvarspådragende. Omvendt følger det af ovennævnte eksempler, at et insolvent selskab, typisk har forpasset ”point of no return”, i hvilket tilfælde fortsat drift og tab vil kunne være ansvarspådragende for direktionen og bestyrelsen.
 Det afgørende for bestyrelsesansvaret og direktionsansvaret er således, om bestyrelsen og/eller direktio-nen vidste, eller burde have vidst, at det var håbløst at videreføre selskabet uden at påføre kreditorerne et større tab. Vurderingen af hvornår selskabet er forbi ”the point of no return” er naturligvis en skønsmæssig vurdering, som er overladt til ledelsen. Derfor er det naturligvis også ledelsen, der har ansvaret i denne forbindelse.
 Særligt i kriseramte selskaber bør ledelsen (bestyrelse og direktion) sikre, at der løbende gennemføres økonomiske analyser omkring selskabets økonomi med henblik på løbende at vurdere, om driften skal fortsætte uændret, eller om alle eller dele af selskabets aktiviteter skal afvikles. I den forbindelse er det tillige vigtigt, at ledelsen kan dokumentere, hvilke oplysninger, der er tilvejebragt, og hvilke drøftelser ledelsen har haft på baggrund af oplysningerne.
 Hvis du har spørgsmål til ledelsesansvar, er du velkommen til at rette henvendelse til advokat David Slatcher.


text:
Højesteret Fællesstraf af fængsel i 10 måneder bl.a. for besiddelse af skydevåben på bopælen under skærpende omstændigheder
 Fællesstraf af fængsel i 10 måneder bl.a. for besiddelse af skydevåben på bopælen under skærpende omstændigheder
 Sag 227/2010
 Tiltalte var i landsretten bl.a. fundet skyldig i at have været i besiddelse af en pencilpistol.
 Pencilpistolen lå i hans taske, der stod i et værelse i hans forældres lejlighed, hvor han overnattede, da ransagningen fandt sted. I tasken lå også kokain og en radioscanner, og desuden blev der fundet heroin og hash i værelset. Han var ikke i besiddelse af ammunition til våbnet. T var tidligere straffet flere gange, bl.a. for vold af særlig farlig karakter ved brug af en foldekniv i forbindelse med røveri og for overtrædelse af våbenlovgivningen.
 Under disse omstændigheder fandt Højesteret, at der ikke forelå særlig skærpende omstændigheder. Højesteret lagde herved lagt vægt på, at T ́s besiddelse af våbnet efter en samlet vurdering ikke kunne anses at have indebåret en nærliggende risiko for, at det ville blive brugt til fare for andre. Forholdet kunne derfor ikke henføres under straffelovens § 192 a, stk. 1, nr. 1.
 Højesteret fandt, at T havde overtrådt våbenloven under skærpende omstændigheder, idet våbnet blev opbevaret uforsvarligt. Forholdet skulle derfor henføres under våbenlovens § 10, stk.1, jf. § 2, stk. 1, jf. § 1, stk. 1, nr. 1.
 Højesteret tiltrådte, at straffen burde fastsættes som en fællesstraf, der også omfattede en reststraf på 124 dage. Efter en samlet vurdering af forholdets karakter fastsatte Højesteret herefter straffen efter de af byretten anførte bestemmelser (i våbenloven, færdselsloven, bekendtgørelsen om euforiserende stoffer samt våbenbekendtgørelsen) til fængsel i 10 måneder. Højesteret fandt ikke grundlag for at gøre straffen betinget.
 Landsretten havde fastsat straffen efter straffelovens § 192 a, stk. 1, nr. 1, samt de i øvrigt af byretten anførte bestemmelser til en fællesstraf af ubetinget fængsel i 1 år og 4 måneder.