text:
Lov af USA; Generel oversigt; Niveauer af loven; Typer af loven; Retskilder; Forfatningen
 Lov af USA
 Februar 8, 2016 Gustav Gaskell L 0 16
 Loven i USA består af mange niveauer af kodificeret og uncodified former for loven, hvoraf den vigtigste er den amerikanske forfatning, grundlaget for den føderale regering i USA. Forfatningen fastlægger grænserne for føderale lovgivning, som består af handlinger af Kongressen, traktater ratificeret af senatet, forskrifter udstedt af den udøvende magt, og retspraksis, der stammer fra den føderale retsvæsenet. United States Code er den officielle udarbejdelse og kodifikation af generel og permanent føderale lovpligtige lov.
 Føderale lovgivning og traktater, så længe de er i overensstemmelse med forfatningen, samt selve forfatningen, foregribe modstridende love statslige og territoriale i de 50 amerikanske stater, og i de områder,. Men omfanget af føderale preemption er begrænset, fordi omfanget af føderale magt er ikke universel. I dobbelt-suveræne system amerikanske føderalisme, stater er de plenum regenter, hver med deres egen forfatning, mens den føderale suveræne besidder kun begrænset øverste myndighed opregnet i forfatningen. Faktisk kan de indrømmer deres borgere bredere rettigheder end den føderale forfatning, så længe de ikke krænker nogen føderale forfatningsmæssige rettigheder. Derfor vil de fleste amerikanske lovgivning består primært af statens lovgivning, som kan og kommer til at afvige meget fra den ene tilstand til den næste.
 Ved begge de føderale og statslige niveauer, er loven i USA i høj grad stammer fra common law system engelsk ret, som var gældende på tidspunktet for den amerikanske uafhængighedskrig. Imidlertid har amerikansk lov afveg meget fra sin engelske forfader både med hensyn til indhold og procedure, og har indarbejdet en række juridiske innovationer civile.
 I USA, er den lov stammer fra fem kilder: forfatningsret lovbestemt ret, traktater, administrative bestemmelser, og common law.
 Hvor Kongressen retskraftig en statut, der strider mod forfatningen, kan Højesteret finder, at loven forfatningsstridig, og erklære den ugyldig.
 Især har en vedtægt ikke forsvinder automatisk, blot fordi det har vist sig forfatningsstridigt; Det skal slettes ved en efterfølgende lov. Mange føderale og statslige vedtægter er forblevet på bøger i årtier efter at de blev udelukket at være forfatningsstridig. Men i henhold til princippet om stare decisis, vil ingen fornuftig lavere retsinstans håndhæve en forfatningsstridig lov, og enhver domstol, der så vil blive tilbageført i Højesteret. Omvendt vil en domstol, der nægter at håndhæve en forfatningsmæssig statut risikere tilbageførsel af Højesteret.
 Amerikanske sædvaneret
 USA og de fleste Commonwealth-lande er arvinger til den fælles juridisk tradition engelsk ret. Visse former for praksis, der traditionelt er tilladt i henhold engelsk sædvaneret udtrykkeligt forbudt ved forfatningen, såsom regninger af attainder og generelle ransagningskendelser.
 Som fælles domstole, har amerikanske domstole arvet princippet om stare decisis. Amerikanske dommere, ligesom common law dommere andre steder, ikke kun anvende loven, de også gør loven, i det omfang deres afgørelser i de tilfælde, før dem til at blive præcedens for afgørelser i fremtidige sager.
 Selve indholdet af engelsk lov var formelt "modtaget" i USA på flere måder. For det første har alle amerikanske stater undtagen Louisiana vedtaget "modtagelsesforhold


text:
vedtægter", som generelt angiver, at den fælles lovgivning i England er loven i den stat, i det omfang det ikke er frastødende på national ret eller indfødte betingelser. Nogle modtagelse vedtægter pålægge en bestemt skæringsdato for modtagelse, såsom datoen for en koloni grundlæggelse, mens andre er bevidst vage. Således nutidige amerikanske domstole ofte citerer pre-Revolution sager, når vi diskuterer udviklingen af en gammel dommer-made fælles princip i sin moderne form, såsom den øgede omsorgspligt traditionelt pålagt fælles luftfartsselskaber.
 For det andet har et lille antal vigtige britiske vedtægter i kraft på tidspunktet for revolutionen blevet uafhængigt affattet ved amerikanske stater. To eksempler, som mange advokater vil genkende er statutten for svig og statutten for 13 Elizabeth. Sådanne engelske vedtægter stadig jævnligt citeret i moderne amerikanske tilfælde tolkning deres moderne amerikanske efterkommere.
 Men det er vigtigt at forstå, at på trods af tilstedeværelsen af modtagelsesforholdene vedtægter, meget af moderne amerikanske sædvaneret har afveget væsentligt fra engelsk sædvaneret. Årsagen er, at selv om domstolene i de forskellige Commonwealth nationer ofte bliver påvirket af hinandens afgørelser, amerikanske domstole sjældent følger efter revolutionen Commonwealth afgørelser, medmindre der ikke er noget amerikansk afgørelse om punkt, de faktiske og retlige omtvistede næsten identiske, og ræsonnement er stærkt overbevisende.
 Tidligt, amerikanske domstole, selv efter revolutionen, ofte har citere nutidige engelske sager. Det var fordi appelinstans beslutninger fra mange amerikanske domstole ikke blev regelmæssigt rapporteret indtil midten af det 19. århundrede; advokater og dommere, som vanedyr, brugte engelske juridiske materialer til at udfylde hullet. Men citater til engelske beslutninger gradvist forsvundet i løbet af det 19. århundrede som amerikanske domstole udviklet deres egne principper at løse de retlige problemer i det amerikanske folk. Antallet af offentliggjorte mængder af amerikanske rapporter steget fra atten i 1810 til over 8.000 af 1910. Ved 1879 en af de delegerede i Californien konstitutionelle konvention blev allerede klager: "Nu, hvor vi har brug for dem til at begrunde en beslutning, vi ikke betyde, at de skal skrive hundrede siders detaljer. Vi ikke, at de skal omfatte de små sager, og pålægge landet al denne fine retslige litteratur, for Herren ved, at vi har fået nok af det allerede. "
 I dag, i ord Stanford juraprofessor Lawrence Friedman: "Amerikanske sager sjældent citere udenlandske materialer Domstole lejlighedsvis citere en britisk klassiker eller to, en berømt gammel sag, eller en hilsen til Blackstone, men gældende britisk lov næsten aldrig får nogen omtale.. " Fremmed ret er aldrig blevet nævnt som bindende præcedens, men som en afspejling af de fælles værdier angloamerikanske civilisation eller endda vestlige civilisation i almindelighed.
 Niveauer af loven
 Føderale lovgivning stammer med forfatningen, som giver Kongressen beføjelse til at udstede vedtægter for visse begrænsede formål som regulerer mellemstatlige handel. United States Code er den officielle udarbejdelse og kodifikation af de almindelige og permanente føderale vedtægter. Mange vedtægter giver udøvende organer mulighed for at oprette regler, som offentliggøres i Federal Register og kodificeret i Code of Federal Regulations. Forordninger generelt også bære lovkraft under Chevron doktrin. Mange retssager tænde betydningen af en føderal lov

type: other


text:
eller regulering, og retlige fortolkninger af en sådan betydning bære retskraft i henhold til princippet om stare decisis.
 I det 18. og 19. århundrede, der traditionelt føderal lov fokuseret på områder, hvor der var en udtrykkelig tildeling af magt til den føderale regering i den føderale forfatning, ligesom militæret, penge, udenrigsanliggender, takster, intellektuel ejendomsret, og post. Siden begyndelsen af det 20. århundrede, har brede fortolkninger af Erhvervs- og bruger klausuler i forfatningen aktiveret føderale lovgivning at udvide til områder som luftfart, telekommunikation, jernbaner, lægemidler, antitrust, og varemærker. På nogle områder, ligesom luftfart og jernbaner, har den føderale regering udviklet en omfattende ordning, der foregriber stort set alle statens lovgivning, mens det i andre, ligesom familieret, et relativt lille antal af føderale vedtægter interagerer med en langt større helhed af statens lovgivning. På områder som antitrust, varemærker og ansættelsesret, der er stærke love på både de føderale og statslige niveauer, der eksisterer side om side med hinanden. I en håndfuld områder som forsikring, har Kongressen vedtaget love udtrykkeligt nægter at regulere dem, så længe de stater har love, der regulerer dem.
 Efter formanden underskriver en regning til lov, er det leveret til kontoret for Federal Register af National Archives and Records Administration, hvor den er tildelt en lov nummer, og forberedt til offentliggørelse som en slip lov. Offentlige love, men ikke private love, er også givet juridisk lovpligtig citat fra OFR. Ved afslutningen af hvert møde i Kongressen, er slip love kompileret ind bundne mængder kaldet USA vedtægter som helhed, og de er kendt som session love. Vedtægterne i Stor stede en kronologisk arrangement af lovene i den nøjagtige rækkefølge, de er blevet vedtaget.
 Offentlige love er indarbejdet i United States Code, som er en kodificering af alle generelle og permanente love i USA. Det vigtigste udgave udgives hvert sjette år af Kontoret for loven Revision Counsel for Repræsentanternes Hus, og kumulative kosttilskud offentliggøres årligt. Den amerikanske Code arrangeres af emnet, og det viser den nuværende status af love, der er blevet ændret på en eller flere lejligheder.
 Kongressen ofte retskraftig vedtægter, der yder bred regelfastsættelse myndighed til at føderale agenturer. Ofte er Kongressen simpelthen for gridlocked at udarbejde detaljerede vedtægter, der forklarer, hvordan agenturet skal reagere på alle mulige situationer, eller Kongressen mener agenturets tekniske specialister er bedst rustet til at håndtere især fact situationer, som de opstår. Derfor er føderale agenturer er bemyndiget til at udstede regler. Ifølge princippet om Chevron ærbødighed, der normalt regler bære lovkraft, så længe de er baseret på en rimelig fortolkning af de relevante vedtægter.
 Forordninger vedtaget i henhold til forvaltningsloven loven. Forordninger først foreslået og offentliggjort i Federal Register og genstand for en offentlig kommentar periode. Til sidst, efter en periode for offentlig kommentar og revisioner baseret på modtagne kommentarer, er en endelig version offentliggjort i Federal Register. Reglerne er kodificeret og indarbejdet i Code of Federal Regulations, som udkommer en gang om året på et rullende tidsplan.
 Udover reglerne formelt bekendtgjort under APA, føderale agenturer også ofte udstede en enorm mængde af


text:
formularer, manualer, politiske erklæringer, breve og afgørelser. Disse dokumenter kan blive behandlet af en domstol så overbevisende autoritet til, hvordan en bestemt lov eller regulering kan fortolkes, men er ikke berettiget til Chevron ærbødighed.
 Sædvaneret, retspraksis og præcedens
 I modsætning til situationen med staterne, er der ingen plenum modtagelse statut på føderalt niveau, der fortsatte den fælles lov og dermed givet føderale domstole beføjelse til at formulere juridisk præcedens ligesom deres engelske forgængere. Føderale domstole er alene skabninger af den føderale forfatning og de føderale Retsvæsen retsakter. Men det er generelt accepteret, at grundlæggerne af USA, ved at optjeningsperioden "dømmende magt" i højesteret og ringere føderale domstole i artikel Tre af USA forfatning og dermed tilkommer dem stiltiende dømmende magt af common law domstole at formulere overbevisende præcedens; denne magt blev almindeligt accepteret, forstået og anerkendt af de grundlæggere på det tidspunkt, at forfatningen blev ratificeret. Flere jurister har hævdet, at den føderale dømmende magt til at afgøre "sager eller kontroverser" nødvendigvis omfatter beføjelse til at afgøre den precedential virkning af disse sager og kontroverser.
 Det vanskelige spørgsmål er, om føderal dømmende magt strækker sig til at formulere bindende præcedens gennem streng overholdelse af reglen om stare decisis. Det er her, den handling at beslutte en sag bliver en begrænset form for lovgivning i sig selv, idet en appelinstans afgørelser vil dermed binde sig selv og lavere domstole i fremtidige sager. Forud for en større ændring til føderal domstol regler i 2007 blev omkring en femtedel af føderale appelinstans sager offentliggøres og dermed blev bindende fortilfælde, mens resten var upubliceret og bandt kun parterne i hvert enkelt tilfælde.
 Som føderal dommer Alex Kozinski har påpeget, bindende præcedens, som vi kender det i dag simpelthen ikke eksisterede på det tidspunkt, at forfatningen var indrammet. Retsafgørelser blev ikke konsekvent, præcist, og trofast rapporteret på begge sider af Atlanten, og Det Forenede Kongerige manglede en sammenhængende domstol hierarki inden udgangen af det 19. århundrede. Desuden engelske dommere i det attende århundrede abonnerer på nu-forældede naturlige lov teorier retlige, hvorved lov blev menes at have en eksistens uafhængigt af, hvad de enkelte dommere sagde. Dommerne så sig selv som blot erklære den lov, som altid havde teoretisk eksisteret, og ikke som at gøre loven. Derfor kunne en dommer afvise en anden dommer mening som blot en forkert opgørelse af loven, på den måde, at forskerne regelmæssigt afviser hinandens konklusioner fejlagtige opgørelser af lovgivningen i videnskab.
 Til gengæld ifølge Kozinski analyse, den moderne reglen om bindende præcedens blev muligt i USA i det nittende århundrede, efter oprettelsen af en klar domstol hierarki, og i begyndelsen af regelmæssig ordret offentliggørelse af amerikanske appelinstans beslutninger ved West Publishing. Reglen gradvist udviklet, sag til sag, som en udvidelse af retsvæsenet offentlige politik med en effektiv domstolsprøvelse administration. Reglen om præcedens er generelt begrundet i dag som et spørgsmål af den offentlige orden, først, som et spørgsmål af fundamental retfærdighed, og for det andet, fordi der i mangel af retspraksis, ville det være helt umuligt for alle mindre problem


text:
i hvert retssag for at være orienterede, argumenterede, og besluttede fra første principper, som igen ville skabe håbløs ineffektivitet, ustabilitet og uforudsigelighed, og dermed underminerer retsstaten.
 Her er en typisk fremstilling af, at den offentlige politik på en 2008 flertallet udtalelse underskrevet af Associate Justice Stephen Breyer:
 Det er nu nogle gange muligt, over tid, for en linje af fortilfælde at drive fra den udtrykkelige sprog af eventuelle underliggende lovbestemte eller forfatningsmæssige tekster indtil domstolenes afgørelser etablere doktriner, der ikke blev behandlet af de tekster 'tegnere. Denne tendens har været stærkt tydeligt i føderale materielle retfærdig rettergang og Commerce Clause beslutninger. Originalists og politiske konservative, såsom Associate Justice Antonin Scalia har kritiseret denne tendens som anti-demokratisk.
 Under læren om Erie Railroad Co. mod. Tompkins, er der ingen generel føderal sædvaneret. Selvom føderale domstole kan skabe føderale sædvaneret i form af retspraksis, skal en sådan lov være knyttet en eller anden måde at fortolkningen af en bestemt føderal forfatningsmæssig bestemmelse, vedtægt eller regulering. Føderale domstole mangler plenarforsamlingen magt besat af statslige domstole til blot udgør lov, som sidstnævnte er i stand til at gøre i fravær af forfatningsmæssige eller vedtægtsmæssige bestemmelser erstatter den fælles lov. Kun i nogle få snævre begrænsede områder, ligesom søret, har forfatningen udtrykkeligt tilladt fortsættelsen af engelsk sædvaneret på føderalt niveau.
 Den anden store konsekvenser af Erie doktrin er, at føderale domstole ikke kan diktere indholdet af statens lovgivning, når der ikke er nogen føderal problem i en sag. Når hørelse krav i henhold til statens lovgivning i henhold til forskellighed jurisdiktion, skal føderale forsøg domstole anvende den lovpligtige og beslutningspraksis lovgivning i den stat, hvor de sidder, som om de var en domstol i denne stat, selv om de mener, at den relevante statens lovgivning er irrationel eller bare dårlig retsprincipper. Og under Erie, ærbødighed er envejskommunikation kun: statslige domstole ikke er bundet af føderale fortolkninger af statens lovgivning.
 Selvom retslige fortolkninger af føderale lovgivning fra det føderale distrikt og mellemliggende appelinstanser holder stor overbevisende vægt, er statslige domstole ikke bundet til at følge disse fortolkninger. Der er kun én føderal domstol, der binder alle statslige domstole med hensyn til fortolkningen af føderale lovgivning, og den føderale forfatning: den amerikanske højesteret selv.
 De halvtreds amerikanske stater er separate regenter, med deres egne statslige forfatninger, delstatsregeringer og statslige domstole. Alle stater har en lovgivende magt, som retskraftig statslige vedtægter, en udøvende magt, der promulgates statslige regler i henhold til lovpligtige godkendelse, og en dømmende magt, der gælder, fortolker, og lejlighedsvis vælter både statslige vedtægter og regler, samt lokale ordinancer. De bevarer plenum magt til at gøre love, der dækker noget ikke afbrydes af den føderale forfatning, føderale vedtægter eller internationale traktater ratificeret af den føderale senat. Normalt statslige øverste retsinstanser er de endelige fortolkere af statslige forfatninger og statens lovgivning, medmindre deres fortolkning i sig selv præsenterer en føderal problem, i hvilket tilfælde en afgørelse kan påklages til den amerikanske højesteret i form af en begæring om stævning af certiorari. Statslige love har dramatisk afveget i århundreder


text:
siden uafhængigheden, i det omfang, at USA ikke kan betragtes som et retssystem med hensyn til de fleste typer af loven traditionelt under statens kontrol, men skal betragtes som 50 separate systemer erstatningsret, familieret, formueret, aftaleret, strafferet, og så videre.
 De fleste tilfælde er ført proces i statslige domstole og inddrage fordringer og forsvar under statens love. I en 2012 rapport, Det Nationale Center for statslige domstole 'Court Statistik Projekt fandt, at statslige forsøg domstole modtaget 103,5 mio nyligt indgivet sager i 2010, som bestod af 56,3 millioner trafik sager, 20,4 millioner straffesager, 19,0 millioner civile sager, 5,9 mio indenlandske sager relationer og 1,9 millioner unge sager. I 2010 statslige appelinstanser modtaget 272,795 nye tilfælde. Til sammenligning, alle føderale byretter i 2010 tilsammen modtaget kun omkring 282.000 nye civile sager, 77.000 nye straffesager, og 1,5 millioner konkurssager, mens føderale appelinstanser modtaget 56.000 nye tilfælde.
 Statslige retssystemer
 Lov af Californien
 Lov af Colorado
 Lov af Florida
 Lov af Georgien
 Lov af Illinois
 Lov af Louisiana
 Lov af Michigan
 Lov af New Jersey
 Lov af New York
 Lov af North Carolina
 Loven om Ohio
 Lov af Pennsylvania
 Lov af Texas
 Lov af Virginia
 Lov af Washington
 Stater har uddelegeret lovgivende beføjelser til tusindvis af agenturer, townships, amter, byer og særlige distrikter. Og alle de statslige forfatninger, vedtægter og regler er undergivet domstolskontrol fortolkning ligesom deres føderale kolleger.
 Det er almindeligt for beboerne i de store amerikanske storbyområder at leve under seks eller flere lag af særlige distrikter samt en by, og et amt eller township. Således på ethvert givet tidspunkt, den gennemsnitlige amerikanske borger er underlagt de regler og forskrifter i flere dusin forskellige agenturer på den føderale, statslige og lokale niveauer, afhængigt af ens aktuelle placering og adfærd.
 Typer af loven
 Traditionelt advokater skelne mellem procesret og materielle ret. Til gengæld er procesret opdelt i strafferetsplejen og civil procedure.
 Loven om strafferetsplejen i USA består af en massiv overlejring af føderale forfatningsret retspraksis sammenvævet med de føderale og statslige vedtægter, der rent faktisk giver grundlag for oprettelse og drift af retshåndhævende myndigheder og fængselssystemer samt sagen i kriminelle forsøg. På grund af den flerårige manglende evne lovgivende forsamlinger i USA til at vedtage love, som rent faktisk ville tvinge de retshåndhævende myndigheder til at respektere forfatningsmæssige rettigheder kriminelle mistænkte og fanger, den føderale retsvæsen gradvist udviklet den ekskluderende reglen som en metode til at håndhæve sådanne rettigheder. Til gengæld ekskluderende regel opfostrede en familie af dommer-made retsmidler mod misbrug af retshåndhævende beføjelser, hvoraf den mest berømte er Miranda advarsel. Stævningen af habeas corpus er ofte brugt af mistænkte og domfældte til at udfordre deres tilbageholdelse, mens lov Civil Rights i 1871 og Bivens handlinger bruges af mistænkte til at inddrive erstatningsret erstatning for politibrutalitet.
 Loven civile procedure styrer processen i alle retssager, der involverer søgsmål mellem private parter. Traditionelle sædvaneret indlæg blev erstattet af kode indlægget i 24 stater, efter New York vedtaget Field Code i 1850 og kode indlægget gengæld blev efterfølgende udskiftet igen i de fleste stater ved moderne


text:
varsel indlægget i det 20. århundrede. Den gamle engelske opdeling mellem common law og equity domstole blev afskaffet i de føderale domstole ved vedtagelsen af Federal Rules of Civil Procedure i 1938; Det er også blevet uafhængigt afskaffet ved retsakter i næsten alle stater. Delaware Court of Chancery er den mest fremtrædende af det lille antal resterende aktier domstole.
 Tredive-fem stater har vedtaget regler i den borgerlige retspleje modelleret efter FRCP. I den forbindelse havde de dog til at foretage nogle ændringer for at redegøre for, at statslige domstole har bred generel kompetence, mens føderale domstole har relativt begrænset kompetence.
 New York, Illinois, og Californien er de mest betydningsfulde stater, der ikke har indført FRCP. Desuden fortsætter alle tre stater til at opretholde de fleste af deres love civilprocessuelle i form af kodificeret vedtægter vedtaget af staten lovgiver, i modsætning til rettens regler udstedt af staten højesteret med den begrundelse, at sidstnævnte er udemokratisk. Men visse vigtige dele af deres love civilprocessuelle er blevet ændret af deres lovgivende forsamlinger til at bringe dem tættere på føderale civile retspleje.
 Generelt amerikansk civil procedure har flere bemærkelsesværdige funktioner, herunder omfattende pretrial opdagelse, stor afhængighed af levende vidnesbyrd fås ved henvendelse til afsætning eller fremkaldt foran en jury, og aggressiv pretrial "lov og bevægelse" praksis designet til at resultere i en pretrial disposition eller et forlig . Amerikanske domstole pioner begrebet opt-out gruppesøgsmål, hvorved byrden falder på eleverne til at meddele retten, at de ikke ønsker at være bundet af dommen, i modsætning til opt-in gruppesøgsmål, hvor eleverne med skal deltage i klassen. En anden unik feature er den såkaldte amerikanske regel, hvorefter parterne generelt bære deres egne advokatsalærer, selv om de amerikanske lovgivere og domstole har skåret ud talrige undtagelser.
 Materielle ret
 Materielle ret omfatter selve "stof" af loven; det vil sige, den lov, der definerer retskraftige rettigheder og pligter, og hvilke retsstridige handlinger udgør krænkelser af disse rettigheder og pligter. Fordi materielle ret per definition er enorm, følgende oversigt dækker kortvarigt kun et par højdepunkter i hver af de vigtigste komponenter i amerikansk materiel ret.
 Strafferetten indebærer retsforfølgelse af staten retsstridige handlinger, der anses for at være så alvorlige, at de er et brud på den suveræne fred. Generelt kan forbrydelser resultere i indespærring, men skadevoldende ikke kan. De fleste af de forbrydelser, der er begået i USA er retsforfølges og straffes på statsligt niveau. Federal strafferet fokuserer på områder, der specifikt er relevante for den føderale regering som unddrage betaling af føderale indkomstskat, post tyveri, eller fysiske angreb på føderale embedsmænd samt mellemstatlige forbrydelser som narkotikahandel og wire svig.
 Alle stater har noget lignende love i forbindelse med "højere forbrydelser", som mord og voldtægt, selv om sanktioner for disse forbrydelser kan variere fra stat til stat. Dødsstraf er tilladt i nogle stater, men ikke andre. Tre strejker love i visse stater pålægger hårde straffe ved gentagne overtrædelser.
 Nogle stater skelner mellem to niveauer: alvorlige og simple forbrydelser. Generelt er de fleste felony overbevisninger resulterer i langvarige fængselsstraffe samt efterfølgende prøvetid,


text:
store bøder, og ordrer til at betale erstatning direkte til ofrene; mens forseelser kan føre til et år eller mindre i fængsel og en betydelig bøde. For at forenkle retsforfølgelse af trafik krænkelser og andre relativt mindre forbrydelser, har nogle stater tilføjet et tredje niveau, overtrædelser. Disse kan resultere i bøder og nogle gange tabet af ens kørekort, men ingen fængsel tid.
 For lovovertrædelser offentlige velfærd, hvor staten straffer blot risikabel adfærd, der er en betydelig mangfoldighed på tværs af de forskellige stater. For eksempel straffe for spirituskørsel varierede meget før 1990. statslige love, der beskæftiger sig med narkotikakriminalitet stadig varierer meget, med nogle stater behandler besiddelse af små mængder narkotika som en forseelse lovovertrædelse eller som et medicinsk problem, og andre kan kategoriseres i samme lovovertrædelse som en alvorlig forbrydelse.
 Aftaleret dækker forpligtelser, der efter aftale mellem private parter. Generelt aftaleret i forbindelse med transaktioner, der involverer salg af varer er blevet meget standardiseret landsdækkende som følge af en udbredt anvendelse af Uniform Commercial Code. Der er dog stadig betydelige forskelle i fortolkningen af andre former for kontrakter, afhængigt af, i hvilket omfang en given stat har kodificeret sin fælles lov kontrakter eller vedtagne dele af tilpasning af kontrakter.
 Parterne er tilladt at acceptere mægle tvister deres kontrakter. Under den føderale Arbitration Act, voldgiftsklausuler er generelt håndhæves, medmindre den part modsætter voldgift kan vise unconscionability eller svig eller noget andet, som underminerer hele kontrakten.
 Erstatningsret generelt omfatter enhver civilt søgsmål mellem private parter som følge af retsstridige handlinger, som udgør en overtrædelse af de generelle forpligtelser, der pålægges ved lov og ikke ved kontrakt.
 Erstatningsret dækker hele tænkelige spektrum af uret, som mennesker kan påføre på hinanden, og selvfølgelig, delvist overlapper med uret også straffes med strafferetten. Selvom den amerikanske lov Institut har forsøgt at standardisere erstatningsret gennem udvikling af flere versioner af tilpasning af erstatningsret, har mange stater valgt at vedtage kun visse dele af de foretagne omvurderinger og afvise andre. Således på grund af sin enorme størrelse og mangfoldighed, kan ikke opsummeres amerikansk erstatningsret nemt,.
 For eksempel et par jurisdiktioner tillader handlinger for uagtsom påførelse af følelsesmæssig nød, selv i mangel af fysisk skade til sagsøger, men de fleste gør ikke. For en bestemt erstatningsret, stater uenige om årsagerne til action, typer og omfanget af retsmidler, vedtægter for begrænsninger, og mængden af specificitet, som man skal påberåbe årsagen. Med stort set alle aspekter af erstatningsret, der er en "flertalsstyre" overholdt af de fleste stater, og en eller flere "mindretal regler."
 Især den mest bredt indflydelsesrige nyskabelse i det 20. århundredes amerikanske erstatningsret var reglen om objektivt ansvar for defekte produkter, som har oprindelse med retslige glosser på loven i garantien. I 1963 Roger J. Traynor for Højesteret i Californien smed juridiske fiktioner baseret på garantier og indførte objektivt ansvar for defekte produkter som et spørgsmål om grundlæggende retsprincipper i den skelsættende sag om Greenman v. Yuba Power Products. Den amerikanske Law Institute vedtog efterfølgende en lidt anden version af Greenman reglen i afsnit 402A for tilpasning af


text:
erstatningsret, der udkom i 1964 og var meget indflydelsesrig i hele USA. Uden for USA, blev den regel blev vedtaget af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab i produktansvarsdirektivet juli 1985 af Australien i juli 1992 og af Japan i juni 1994.
 I 1990'erne, havde den lavine af amerikanske sager som følge af Greenman og afsnit 402A blevet så kompliceret, at en anden tilpasning var nødvendig, som fandt sted med 1997 offentliggørelsen af Restatement erstatningsret: produktansvar.
 Forrige artikel James Jackson Jarves
 Næste artikel Merton Miller


text:
Skat.dk: Ekstraordinær genoptagelse vedrørende beskatning af udnyttelse af optioner
 21 Jan 2014 09:46
 04 Sep 2013 14:09
 12-0189374
 Udnyttelse af optioner, tegningsretter, køberetter, ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelse
 Ekstraordinær genoptagelse vedrørende beskatningen af klagerens udnyttelse af optioner for 1998 blev afslået, bl.a. fordi skattemyndighederne ikke ved den hidtidige praksis havde handlet ansvarspådragende ved skatteansættelsen af klageren ved udnyttelse af optionerne.
 Skatteforvaltningslovens §§ 26 og 27
 Skattestyrelsesloven § 35, stk. 1, nr. 8
 Ligningsloven §§ 16 og 28
 Klagen vedrører afslag på ekstraordinær genoptagelse vedrørende beskatningen ved klagerens udnyttelse af optioner i H.
 Skatteankenævnet har afslået genoptagelse af skatteansættelsen for 1998.
 Klageren har siden begyndelsen af 1990'erne været ansat i H1 A/S. I den forbindelse blev han fra og med 1994 tildelt optioner i H's Stock Option Plan.
 Klageren tildeltes stock options af den type, som betegnedes "Non-Qualified Stock Options", jf. nedenstående oversigt over de optioner, som klageren blev tildelt, som fremlagt af repræsentanten. På oversigten er under "award type" for alle tildelinger anført "NQ". Dette henviser til Non-Qualified Stock Option.
 Af aftalegrundlaget vedrørende H's Stock Option Plans for både 1981 Stock Option Plan og 1991 Stock Option Plan fremgik, at det var en betingelse for udnyttelse af tildelte stock options, at deltageren var ansat i et selskab i H-koncernen på udnyttelsestidspunktet. Af "Information regarding Stock Option Plan 1981 and Stock Option Plan 1991", som fremlagt, fremgår på side 6 blandt andet følgende:
 Termination of Status as Employee. For options granted under either plan, in the event of termination of an option holder's Continuous Status as an Employee (as that term is defined in the 1991 Plan), such option holder may exercise stock options to the extent exercisable on the date of termination. Such exercise must occur within three (3) months (or such shorter time as may be specified in the grant), after the date of such termination (but in no event later than the date of expiration of the term of such option as set forth in the Option Agreement). To the extent that the optionee was not entitled to exercise the option as the date of such termination, or does not exercise such option (to the extent exercisable) within the time specified herein, the option shall terminate.
 Betingelsen om ansættelse på udnyttelsestidspunktet fremgik endvidere af de individuelle aftaler i forbindelse med tildeling af Non-Qualified Stock Options, pkt. 4, som fremlagt:
 Termination of Oritionee's Status as an Emvloyee. In the event of termination of Optionee's Continuous Status as an Employee (as such term is defined in the 1991 Stock Option Plan (the "Plan"), Optionee may exercise this option to the extent exercisable on the date of termination. Such exercise must occur within three (3) months after the date of such termination (but in no event later than the date of expiration of the term of this option as set forth in Section 3 above). To the extent that Optionee does not exercise this option within the time specified in this Section 4, this option shall terminate.
 Betingelsen om fortsat ansættelse på


text:
udnyttelsestidspunktet fremgik endelig også af de generelle betingelser for Stock Option 1991 Plan as amended, jf. pkt. 9 (b), som fremlagt.
 I perioden fra 1997 til 2005 udnyttede klageren med gevinst til følge en række af de optioner, han var blevet tildelt, jf. oversigt over udnyttelsestidspunkter og gevinster ved udnyttelse.
 Klagerens udnyttelse af tegningsretterne og den opnåede avance udgør som følger:
 Tildelings-tidspunkt
 Tidspunkt for ud-nyttelse og afståelse
 1998 Transaktionsnr. I 1.000 stk.
 Beskattet ved modning 8 stk.
 Beskattet ved modning 992 stk.
 1998 Transaktionsnr. II 1.000 stk.
 1998 Transaktionsnr. III 1.400 stk.
 Beskattet 374.824 kr. som personlig indkomst (kursomregningsdiff.)
 382.285
 1999 Transaktionsnr. IV 1.000 stk.
 1999 Transaktionsnr. V 2.800 stk.
 Beskattet ved modning 1.400 stk.
 Beskattet ved modning 1.392 stk.
 1999 Transaktionsnr. VI 4.800 stk.
 1.379.784
 Beskattet ved modning 1.600 stk.
 246.053
 Beskattet med 418.561 kr. som honorarer og 1.337.875 kr. som anden personlig indkomst, jf- årsopgørelsen
 861.066
 2000 Transaktionsnr. VII 1.400 stk.
 317.835
 2000 Transaktionsnr. VIII 1.600 stk.
 346.959
 2000 Transaktionsnr. IX 550 stk.
 2000 Transaktionsnr. X 1.600 stk.
 375.736
 I alt 2000
 Beskattet som personlig indkomst, honorarer
 1.086.249
 Repræsentanten har oplyst, at klageren i 1998 har udført følgende transaktioner vedrørende optioner ejet i mere end 3 år:
 Den 19. maj 1998 har klageren udnyttet 1000 optioner, tildelt den 21. juli 1994, med gevinst udgørende 125.296 kr.
 Den 7. oktober 1998 har klageren udnyttet henholdsvis 1000 optioner, tildelt den 21. juli 1994, med gevinst udgørende 133.691 kr., og 1400 optioner, tildelt den 31. juli 1995, med en gevinst udgørende 164.125 kr.
 Det fremgår af klagerens årsopgørelse for 1998, at 374.824 kr. i 1998 er beskattet som personlig indkomst, og 48.288 kr. er beskattet som kapitalindkomst.
 Disse gevinster selvangav klageren i overensstemmelse med betingelsen om fortsat ansættelse på udnyttelsestidspunktet, således at optionerne først ansås som retserhvervet på udnyttelsestidspunktet.
 Dette betød, at ingen af optionerne skattemæssigt kunne anses for ejet i mere end 3 år, og gevinsterne skulle derfor i overensstemmelse med skattelovgivning og skattepraksis beskattes som personlig indkomst eller kapitalindkomst.
 Højesteret afsagde den 11. marts 2004 dom i G1-sagen, offentliggjort den 15. oktober 2004 ved TfS2004,735. Højesteret fandt, at de sagen omhandlede optioner havde en værdi allerede på tildelingstidspunktet, og at de derfor måtte anses for omfattet af den præceptive bestemmelse i funktionærlovens § 17 a. Som følge heraf fandt Højesteret ikke, at den ansatte ved sin fratræden kunne fratages aktieoptionerne og fandt, at bestemmelserne i den ensidigt fastsatte "Stock Options Agreement" var stridende mod funktionærloven og dermed ugyldige.
 Landsskatteretten afsagde den 9. september 2005 kendelse, offentliggjort den 25. oktober 2005 ved SKM2005.425.LSR, i relation til ligningslovens § 16, hvorved Landsskatteretten under henvisning til Højesterets dom i G1-sagen fandt, at en aftale om tildeling af tegningsret måtte anses for omfattet af funktionærlovens § 17 a, hvorfor et aftalevilkår om, at tegningsretten alene kan anvendes, såfremt klageren er ansat på udnyttelsestidspunktet, må anses for ugyldigt. Idet der ikke i aftalen var andre suspensive betingelser for klagerens udnyttelse af tegningsretten, fandt landsskatteretten, at tegningsretten skulle anses erhvervet ved aftaleindgåelsen.
 Landsskatteretten afsagde den


text:
9. februar 2006 kendelse, offentliggjort den 9. februar 2006 ved SKM2006.60.LSR, vedrørende retserhvervelsestidspunktet for warrants omfattet af ligningslovens § 28 på lignende præmisser som i SKM2005.425.LSR.
 På baggrund af de to nævnte Landsskatteretskendelser, der ifølge SKAT ændrede praksis vedrørende det skattemæssige erhvervelsestidspunkt for tegningsretter, udstedte SKAT ved SKM2007.948.SKAT, meddelelse om genoptagelse af skatteansættelser, hvor beskatning er sket på tilsvarende grundlag.
 Det fremgår af SKATs genoptagelsescirkulære, at
 "Ifølge SKATs tidligere praksis blev betingelser i aftaler om aflønning med købe- og tegningsretter om, at medarbejderen skulle være ansat på udnyttelsestidspunktet, anset for at udskyde den endelige retserhvervelse til udnyttelsesperiodens indtræden (suspensiv betingelse). Købe- og tegningsretterne blev dermed først anset for erhvervet på dette tidspunkt.
 Landsskatteretten har i SKM2005.425.LSR (...), og SKM2006.60.LSR (...) (af 9/9 2005 og 9/12 2005) truffet afgørelse om beskatning ved afståelse af tegningsretter og aktier erhvervet på baggrund af tegningsretter, der er tildelt ansatte som vederlag fra arbejdsgiveren.
 3. Ny praksis
 Med Landsskatterettens kendelser er der dermed sket en ændring af praksis vedrørende det skattemæssige erhvervelsestidspunkt for købe- og tegningsretter.
 Tidspunktet, hvor sådanne retter anses for erhvervet, er således under visse nærmere omstændigheder (se denne meddelelses pkt. 5) ændret til aftaletidspunktet.
 Tegningsretter, der er ydet som vederlag i ansættelsesforhold, skal således - når nedenstående betingelser er opfyldte - anses for erhvervet på aftaletidspunktet. For aktier, der er erhvervet til og med den 31. december 2005 på baggrund af tegningsretter, ydet som vederlag i ansættelsesforhold, vil aktiernes anskaffelsestidspunkt være det tidspunkt, hvor tegningsretten er erhvervet. For aktier, der erhverves efter den 31. december 2005 på baggrund af tegningsretter, ydet som vederlag i ansættelsesforhold, vil aktiernes anskaffelsestidspunkt skulle regnes fra tegningstidspunktet.
 Køberetter, der er ydet som vederlag i ansættelsesforhold, skal endvidere - når nedenstående betingelser er opfyldte - anses for erhvervet på aftaletidspunktet. For aktier erhvervet på baggrund af køberetter har det ændrede retserhvervelsestidspunkt dog ikke betydning for beregningen af ejertiden. Ejertiden beregnes fra det tidspunkt, hvor køberetten udnyttes med levering af aktier. Avancebeskatningen ved salg af aktier erhvervet på baggrund af køberetter påvirkes derfor ikke af praksisændringen. Det er således alene lønaccessoriebeskatningen af køberetter, der eventuelt kan ændres som følge af praksisændringen.
 5. Betingelser for genoptagelse
 Det er en betingelse for genoptagelse, at det pågældende vederlag må anses for tildelt på aftaletidspunktet.
 Det er en betingelse for genoptagelse for så vidt angår lønaccessoriebeskatningen, at det af de regler, f.eks. ligningslovens § 28, der gjaldt på aftaletidspunktet ikke fremgik, at beskatningstidspunktet for vederlaget er udnyttelses- eller afståelsestidspunktet.
 Det er en betingelse for genoptagelse, at der til aftalen er knyttet betingelser om, at modtageren skal være ansat på det tidspunkt, hvor tegningsretterne kan udnyttes.
 Det er en betingelse for genoptagelse, at der ikke til aftalen er knyttet øvrige betingelser, der udskyder beskatningstidspunktet (suspensive betingelser). Det kan f.eks. være betingelser om, at lønmodtageren kun modtager tegningsretter m.v., såfremt arbejdsgivervirksomheden når bestemte indtjeningsmål, eller at kursen på aktierne i virksomheden udvikler sig på en bestemt måde.
 Det er en betingelse for genoptagelse, at modtageren af tegningsretten på aftaletidspunktet var omfattet af funktionærloven.
 Det er


text:
en betingelse for genoptagelse, at vederlaget (tegningsretten) på aftaletidspunktet var omfattet af funktionærlovens § 17 a.
 Repræsentanten anmodede den 19. juni 2008 SKAT om at få genoptaget klagerens skatteansættelser for 1997 - 2000, 2002, 2003 og 2005 på baggrund af SKATs meddelelse af 21. december 2007, SKM2007.948.SKAT og med henvisning til skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7 og § 26, stk. 2.
 Landsskatteretten har ved kendelse af 22. juni 2010, offentliggjort ved SKM2010.679.LSR afgjort, at Non-Qualified Stock Options i H's Stock Option Plan er tegningsretter, og ikke køberetter, som tidligere antaget af SKAT. Landsskatteretten fandt, at de faktisk udstedte aktier på grundlag af optionerne havde været nytegnede, hvorfor de skulle betragtes som tegningsretter.
 Indtil dette tidspunkt havde SKAT anset optionerne som køberetter på baggrund af Ligningsrådets afgørelse, offentliggjort ved SKM2001.529.LR, hvoraf det fremgår, at et ret til at erhverve aktier skal anses for en køberet, hvis selskabet kan vælge, om aftalen skal opfyldes med nyudstedte eller eksisterende aktier.
 Efter Landsskatterettens kendelse anmodede klageren henholdsvis den 18. januar og 21. februar 2011 igen om genoptagelse af indkomstårene 1996-2000, 2002, 2003 og 2004, med henvisning til skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1, 7 og 8.
 SKAT har ved afgørelse af 19. juli 2011 genoptaget klagerens skatteansættelse vedrørende indkomstårene 2002, 2003 og 2004, og afslået at genoptage årene 1996-2000, idet SKAT anførte:
 SKAT har gennemgået sagen på ny, og kan meddele, at man finder, at der først med kendelse af 22. juni 2010 er tilvejebragt en endelig afklaring af hvorledes beskatningen af de tildelte optioner skal finde sted i H's Stock Option ordningen. SKAT var af den opfattelse, at der var tale om køberettigheder, og Landsskatteretten har nu med sin kendelse endelig bestemt, at der var tale om tegningsrettigheder. Landsskatteretten fandt, at de faktisk udstedte aktier på grundlag af optionerne havde været nytegnede. SKAT har ikke indbragt kendelsen for domstolene, og SKAT's praksis på dette specielle område ændres derfor.
 Det følger umiddelbart af skatteforvaltningslovens § 27, at der skal være tale om særlige forhold for at der kan ske ekstraordinær genoptagelse. Ved nærværende kan det endvidere umiddelbart slås fast, efter SKAT's formening, at der med den trufne kendelse ikke i det foreliggende tilfælde er tale om en situation omfattet af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1. Anvendelsen af denne regel forudsætter, at der er sket en ændring af det bagvedliggende grundlag for den konkrete skatteansættelse. I mangel heraf kan din indsigelse vedrørende anvendelsen af denne regel ikke imødekommes.
 SKAT's regelanvendelse/praksis vedrørende beskatningen af H Stock Optionerne er ikke blevet fulgt af Landsskatteretten, og i et sådant tilfælde kan andre skatteydere i samme situation indrømmes genoptagelse. Genoptagelse kan ske til gunst for den skattepligtige fra og med det indkomstår, der har været til prøvelse i den første sag, der resulterede i en underkendelse af praksis, eller fra det indkomstår, som er påbegyndt, men endnu ikke udløbet 3 år forud for underkendelsen af praksis. Der henvises herved til ordlyden af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1. nr. 7. Bestemmelsen er nærmere omtalt i


text:
Processuelle Regler på SKAT's område afsnit A.A.8.2.3.9.
 Skattestyrelseslovens § 27 stk. 1. nr. 7 gør udtømmende op med retsvirkningerne af en underkendelse af en fulgt fremgangsmåde/den fulgte praksis. Der kan således alene ske genoptagelse af indkomstår fra og med 2001, men på den anden side betyder det også, at der ikke kan ske genoptagelse af indkomstår forud for de efterprøvede, jf. herved ordlyden i den angivne regel. Deres påstand om genoptagelse af indkomstår forud for 2001 kan således ikke imødekommes.
 Der er ikke i den foreliggende situation tale om "særlige omstændigheder" i henhold til skatteforvaltningslovens § 27, stk.1, nr. 8. Anvendelsesområdet for denne specielle regel er nærmere omtalt i Processuelle regler på SKAT's område afsnit A.A. 8.2.3.10. Efter SKAT's opfattelse er anvendelsesområdet af denne regel også begrænset til tilfælde hvor ingen af de øvrige genoptagelsesgrunde i skatteforvaltningslovens § 27 stk. 1 kan anvendes. Deres henvisning til anvendelse af denne regel kan således ikke imødekommes.
 Der sker således ikke genoptagelse af 1996 - 2000, begge år inkl.
 SKATs afgørelse påklagedes ved brev af 24. august 2011 til skatteankenævnet for så vidt angår indkomstårene 1998, 1999 og 2000, der traf afgørelse den 6. februar 2012.
 Reglerne om ekstraordinær genoptagelse fremgår af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1-8. Klageren deler ikke SKATs opfattelse af, at det er skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, der er den relevante lovhjemmel, idet klageren mener, at anmodningen om genoptagelse derimod skal behandles efter reglerne i § 27, stk. 1, nr. 1, eller alternativt nr. 8, hvorefter der ikke er en tidsmæssig begrænsning i hvilke indkomstår, der kan genoptages.
 Ifølge Juridisk vejledning afsnit A.A.8.2.3.3 fremgår det, at skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1, ikke finder anvendelse, når der er tale om en praksisændring, og at denne situation derimod er reguleret i skatteforvaltningsloven § 27, stk. 1, nr. 7.
 Det er skatteankenævnets opfattelse, at der her er tale om en praksisændring, og nævnet finder derfor, at anmodningen om genoptagelse skal behandles efter reglerne i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7.
 Ifølge SKATs tidligere praksis blev betingelser i aftaler om aflønning med købe- og tegningsretter om, at medarbejderen skulle være ansat på udnyttelsestidspunktet, anset for at udskyde den endelige retserhvervelse til udnyttelsesperiodens indtræden. Købe- og tegningsretterne blev dermed først anset for erhvervet på dette tidspunkt, og det fik betydning for avancebeskatning, da ejertiden således blev under 3 år.
 Denne praksis blev ændret ved to landsskatteretskendelser (SKM2005.425.LSR og SKM2006.60.LSR), og i SKM2007.948.SKAT meddelte SKAT, at der er sket en praksisændring og betingelserne for genoptagelse beskrives.
 Efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, kan en ansættelse af indkomstskat foretages eller ændres efter anmodning fra den skattepligtige, hvis hidtidig praksis er endeligt underkendt ved en dom, en landsskatteretskendelse eller ved en praksisændring offentliggjort af Skatteministeriet. I disse tilfælde kan genoptagelse foretages til gunst for den skattepligtige fra og med det indkomstår, der har været til prøvelse i den første sag, der resulterede i en underkendelse af praksis, eller fra og med det indkomstår, der er påbegyndt, men endnu


text:
ikke udløbet 3 år forud for underkendelsen af praksis.
 Nævnet er ikke enigt med SKAT i, at den stedfundne praksisændring skal regnes fra Landsskatterettens kendelse af 22. juni 2010, da denne blot tager stilling til, om der er tale om købe- eller tegningsretter. Den endelige praksisændring er efter nævnets opfattelse den, der er behandlet i SKM2007.948.SKAT.
 Ifølge SKM2007.948.SKAT betyder dette, at der kan ske genoptagelse af indkomstårene fra 1999.
 Skatteankenævnet finder således ikke, at indkomståret 1998 kan genoptages, og nævnet stadfæster derfor SKATs afslag på genoptagelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, vedrørende 1998.
 Hvad angår indkomstårene 1999 og 2000, giver skatteankenævnet klageren fuldt medhold, idet nævnet følger Landsskatterettens afgørelse af 22. juni 2010, hvorefter de tildelte aktieoptioner må anses for at være tegningsretter og ikke køberetter, hvilket medfører, at avancen ved afståelsen skal henføres til den dagældende aktieavancebeskatningslov § 2 (aktieindkomst).
 Landsskatterettens kendelse er direkte afledt af den ovenfor omtalte praksisændring, og klageren opfylder betingelsen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
 Klagerens repræsentant har fremsendt indsigelser til nævnets forslag, som giver udtryk for, at genoptagelsesanmodningen rettelig drejer sig om en ændring i det privatretlige grundlag og ikke som antaget en praksisændring. Dette forhold er afgørende for, om det er § 27, stk. 1, nr.1 eller nr. 7, der udgør hjemmelsgrundlaget for behandlingen af genoptagelsesanmodningen.
 Indsigelserne giver imidlertid ikke anledning til at ændre forslaget om at nægte genoptagelse af indkomståret 1998, idet det fortsat er nævnets opfattelse, at der ikke er fremlagt nogen oplysninger, der tyder på, at det privatretlige grundlag er ændret ved de omtalte domme og afgørelser.
 Det må lægges til grund, at H ikke har ændret på forholdene vedrørende tildelingen af aktieoptionerne, og der er heller ikke tale om en ændring af nogen civilretlige regler eller fortolkningen af disse. Sagen vedrører fra starten spørgsmålet om, hvorledes man skal behandle de tildelte optioner skattemæssigt. Det vil sige hvordan optionerne skal fortolkes i en skatteretlig sammenhæng.
 Nævnet finder derfor på baggrund af sagens oplysninger, at genoptagelsesanmodningen alene er baseret på den praksisændring, der er omtalt ovenfor, og skatteankenævnet stadfæster derfor nægtelse af genoptagelse af indkomståret 1998, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7.
 SKAT har overfor Landsskatteretten endvidere anført, at SKAT fastholder, at der ikke er hjemmel til genoptagelse af indkomståret 1998, idet det herudover bemærkes, at forholdet som nævnt i SKM2007.948.SKAT er forældet efter den gamle 1908-lov, da ændrede retlige vurderinger, som der er tale om her, ikke er suspensionsgrund. Forholdet er omfattet af § 48 i lov nr. 523 af 6. juni 2007 om følgeændringer til forældelsesloven.
 Repræsentanten har på klagerens vegne nedlagt påstand om, at skatteankenævnets afgørelse for så vidt angår indkomståret 1998 ændres, således, at klagerens skatteansættelse for 1998 genoptages, og anden kapitalindkomst, 48.288 kr., overføres til beskatning som aktieindkomst i 1999 i henhold til aktieavancebeskatningslovens § 2, hvorefter kapitalindkomsten nedsættes tilsvarende, og at personlig indkomst, 374.824 kr. overføres til beskatning som aktieindkomst i henhold til aktieavancebeskatningslovens § 2, hvorefter den personlige indkomst nedsættes med 374.824 kr.
 Sagen drejer sig om, hvorvidt


text:
klagerens skatteansættelse for året 1998 kan genoptages som følge af, at retserhvervelsestidspunktet for de optioner, som klageren modtog ved deltagelse i H's Stock Option Plan er ændret fra udnyttelsestidspunktet til tildelingstidspunktet.
 For en del af disse optioner indebærer det ændrede retserhvervelsestidspunkt, at klageren på udnyttelsestidspunktet havde ejet optionerne i mere end 3 år. Forlængelsen af ejertiden medfører, at de stock options, som herefter var ejet i mere end 3 år, skal beskattes som aktieindkomst og ikke - som sket - som personlig indkomst eller som kapitalindkomst.
 Repræsentanten har på klagerens vegne gjort gældende, at der er sket en ændring i det privatretlige grundlag for klagerens nævnte skatteansættelse, således at der ingen tidsbegrænsning er for, hvilke år der kan genoptages, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
 Det er endvidere gjort gældende, at det forhold, at det ved Landsskatterettens kendelse af 22. juni 2010 (SKM.2010.679.LSR) blev fastslået, at tildelte retter i H's Stock option ordning var tegningsretter og ikke køberetter, udgør et genoptagelsesgrundlag, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8 (om særlige omstændigheder). Heller ikke ved dette genoptagelsesgrundlag gælder nogen tidsbegrænsning.
 Skatteankenævnet har afslået genoptagelse for det omhandlede år under henvisning til, at der er tale om en ændring af skattepraksis, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, og at praksisændringen betyder, at der ikke kan ske genoptagelse af klagerens skattepligtige indkomst for år, der ligger før det første år (1999) i de sager, som førte til, at retserhvervelsestidspunktet ikke er udnyttelsestidspunktet, men derimod tildelingstidspunktet (SKM.2005.425.LSR og SKM.2006.60.LSR).
 Det privatretlige retserhvervelsestidspunkt
 Når retserhvervelsestidspunktet blev anset for at være udnyttelsestidspunktet, hang det sammen med, at man ansættelsesretligt anså en betingelse i aftalegrundlaget mellem optionsgiver og den ansatte om, at retten til udnyttelse af optioner bortfaldt ved ophør af ansættelse, for at være gyldig.
 I løbet af 1990'erne blev det imidlertid af visse optionshavere i nogle andre selskaber end H1 A/S gjort gældende, at vilkåret om fortsat ansættelse som betingelse for ret til udnyttelse af en tildelt option var i strid med ansættelsesretlige regler, herunder funktionærloven.
 Det blev således af en ansat i G1 A/S gjort gældende, at aflønning i form af tildeling af optioner måtte anses for en ydelse omfattet af funktionærlovens § 17 a, der ikke kan fraviges til ugunst for den ansatte. Ved en dom af 11. marts 2004 (TfS2004.735), gav Højesteret den ansatte medhold heri, idet Højesteret udtalte følgende:
 "Højesteret tiltræder, at aktieoptionerne herefter må anses for et vederlag omfattet af funktionærlovens § 17a. Selv om optionerne først kunne udnyttes, når der var forløbet 3 år efter tildelingstidspunktet, må de ved anvendelsen af denne bestemmelse anses for erhvervet på tildelingstidspunktet."
 Det forhold, at Højesteret fastslog, at en betingelse i en optionsaftale om fortsat ansættelse på udnyttelsestidspunktet var ugyldig, var en væsentlig ændring i det ansættelsesretlige forhold, idet man tidligere ansættelsesretligt havde lagt til grund, at en sådan betingelse var gyldig.
 Det var som følge heraf, at man tidligere anså optioner tildelt i forbindelse med aftaler, hvor fortsat ansættelse var betingelse for udnyttelse, for retserhvervet på udnyttelsestidspunktet


text:
og ikke på tildelingstidspunktet. Efter de ansættelsesretlige regler anså man således ikke, at den ansatte optionshaver havde et retskrav på optionerne, før det kunne konstateres, om betingelsen om fortsat ansættelse var opfyldt på udnyttelsestidspunktet.
 Højesterets dom førte således til, at det konstateredes, at mange optionshavere efter de ansættelsesretlige regler i funktionærlovens § 17 a og analogier heraf havde et retskrav på tildelte optioner allerede på tildelingstidspunktet og ikke som tidligere antaget på udnyttelsestidspunktet. For disse optionshavere betød dette, at retserhvervelsestidspunktet skulle anses for at være tildelingstidspunktet og ikke udnyttelsestidspunktet som tidligere antaget som følge af den retlige opfattelse af betingelsen i optionsaftalerne.
 Skattemæssige konsekvenser af ændringen at det privatretlige retserhvervelsestidspunkt
 Optionshavere, hvis optioner var tegningsretter, anmodede om ændring af deres skatte- ansættelser i overensstemmelse med den ændring af retserhvervelsestidspunktet, der fulgte af Højesterets dom. Landsskatteretten afsagde i den forbindelse to kendelser, hvorefter tildelingstidspunktet skulle anses for retserhvervelsestidspunktet (SKM.2005.425.LSR og SKM.2006.60.LSR).
 Ved Højesterets dom blev det således fastlagt, at retserhvervelsestidspunktet for optioner tildelt på de omhandlede vilkår var tildelingstidspunktet, og Landsskatteretten havde ved de to nævnte kendelser givet udtryk for enighed heri.
 Derfor indebar den faste skattepraksis, hvorefter bl.a. optioner skattemæssigt anses for anskaffet, når der er erhvervet endelig ret til dem (retserhvervelsestidspunktet), at blandt andre klageren anmodede om genoptagelse af skatteansættelser, hvor det var lagt til grund, at en betingelse om fortsat ansættelse på udnyttelsestidspunktet ansættelsesretligt var gyldig.
 Klagerens genoptagelsesanmodning
 Ved brev af 19. juni 2008 rettede klageren henvendelse til Skattecenter Y1 og anmodede om genoptagelse af sine skatteansættelser for blandt andet året 1998. Andre deltagere i H's Stock Option Plan anmodede også om genoptagelse på daværende tidspunkt, og hos SKAT opstod tvivl om, hvorvidt optionerne kunne kvalificeres som tegningsretter.
 På grundlag af daværende skattepraksis vedrørende sondringen mellem, om en option skulle kvalificeres som en tegningsret eller som en køberet til allerede udstedte aktier, var det den almindelige opfattelse, at optioner, herunder også optioner i H's Stock Option Plan, skattemæssigt skulle kvalificeres som køberetter til allerede udstedte aktier. Imidlertid blev det ved Landsskatterettens kendelse af 22. juni 2010, offentliggjort ved SKM.2010.679.LSR, fastslået, at Non-Qualified Stock Options i H's Stock Option Plan skattemæssigt skulle kvalificeres som tegningsretter.
 Baggrunden for Landsskatterettens kendelse af 22. juni 2010 var en anmodning om genoptagelse af en tilsvarende sag vedrørende aktieoptioner fra H1 A/S, idet der var sket en praksisændring vedrørende retserhvervelsestidspunktet for tegningsretter. En praksisændring, der har direkte betydning for de personer, der har modtaget aktieoptioner fra H1 A/S.
 Efter at Landsskatteretten havde fastslået, at disse optioner i H's Stock Option Plan skulle kvalificeres som tegningsretter, rettede klageren henvendelse til SKAT, Sagscenter Person ved brev af 21. februar 2011 og anmodede om afslutning at genoptagelsessagen, således at hans skatteansættelser for blandt andet de omhandlede år blev genoptaget.
 Ved afgørelse af 19. juli 2011 afviste SKAT imidlertid at genoptage klagerens skatteansættelser for blandt andet 1998. Dette afslag påklagede klageren ved klageskrivelse af 24. august 2011 til Skatteankenævnet.
 Skatteankenævnets afgørelse og bemærkninger til denne
 Ved afgørelse af 6. februar 2011 afslog Skatteankenævnet, at genoptage klagerens skatteansættelse for


text:
1998.
 Skatteankenævnet afviste at genoptage klagerens omhandlede skatteansættelse med den hovedbegrundelse, at der ved Landsskatterettens kendelser SKM2006.60.LSR og SKM2005.425.LSR var sket ændring i skattepraksis, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7. Efter skatteankenævnets opfattelse kunne der dermed ikke gives medhold i genoptagelse for år, der lå forud for de år, der var omfattet af nævnte landsskatteretskendelser (dvs. for år forud for 1999).
 Skatteankenævnets hovedbegrundelse hviler på en fejlagtig opfattelse af de to nævnte landsskatteretskendelser. Med kendelserne blev skattepraksis således ikke ændret. Som følge af fast gældende skattepraksis om retserhvervelsestidspunktet førte den ændrede privatretlige opfattelse efter Højesterets dom i G1-sagen til, at en betingelse om fortsat ansættelse på udnyttelsestidspunktet ikke var gyldig. Dette medførte, at optionerne i overensstemmelse med skattepraksis om det endelige retserhvervelsestidspunkt skulle anses for erhvervet tidligere, nemlig på tildelingstidspunktet.
 Skatteankenævnet har taget et forkert udgangspunkt i begyndelsen af sin afgørelse (sagsfremstillingens side 14), hvor følgende er anført:
 Ifølge SKATs tidligere praksis blev betingelser i aftaler om aflønning med købe- og tegningsretter om, at medarbejderen skulle være ansat på udnyttelsestidspunktet, anset for at udskyde den endelige retserhvervelse til udnyttelsesperiodens indtræden (...)
 Denne praksis blev ændret ved to landsskatteretskendelser (...)
 SKATs nævnte praksis er imidlertid som nævnt ikke ændret. Det gælder stadigvæk, at - gyldige - betingelser i aftaler om aflønning med købe- eller tegningsretter om, at medarbejderen skal være ansat på udnyttelsestidspunktet, udskyder den endelige retserhvervelse.
 Hvis det således gyldigt kan aftales med en medarbejder, f.eks. med en medarbejder, der ikke er omfattet af funktionærloven eller en analogi af denne lov (udenlandske medarbejdere, ejertilknyttede medarbejdere mv.), at denne skal være ansat på udnyttelsestidspunktet, er retserhvervelsen af købe- og tegningsretter i overensstemmelse med skattepraksis fortsat udskudt til udnyttelsesperiodens indtræden.
 Konkret afviser skatteankenævnet at genoptage klagerens omhandlede skatteansættelser, således, jf. sagsfremstillingens ordlyd (side 15-16):
 (...) at der ikke er fremlagt nogen oplysninger, der tyder på, at det privatretlige grundlag er ændret ved de omtalte domme og afgørelser.
 Det må lægges til grund, at H ikke har ændret på forholdene vedr. tildelingen af aktieoptionerne, og der er heller ikke tale om en ændring af nogen civilretlige regler eller fortolkning af disse. Sagen vedrører fra starten af spørgsmålet om, hvorledes man skal behandle de tildelte optioner skattemæssigt. Dvs. hvordan optionerne skal fortolkes i en skattemæssig sammenhæng.
 Det fremgår således, at skatteankenævnet argumenterer ud fra, at skattepraksis skulle være ændret. Som nævnt er dette en fejltagelse fra skatteankenævnets side. Der er netop ikke tale om en ændring af skattepraksis, men om en ændring af fortolkningen af privatretlige regler som fastlagt ved Højesterets dom i G1-sagen.
 Ved Højesterets dom fra 2004 i G1-sagen ændredes den almindelige fortolkning af beskyttelsesreglen i Funktionærlovens § 17 a (en privatretlig regel). Tidligere var det ved fortolkning af bestemmelsen opfattelsen, at bestemmelsen ikke omfattede optioner, således at en opsagt medarbejder ikke havde krav på at beholde optioner. Denne fortolkning (af den privatretlige regel i funktionærloven) blev ændret ved nævnte højesteretsdom.
 To genoptagelsesgrundlag
 Det er repræsentantens opfattelse, at der kan ske genoptagelse både på grundlag af skatteforvaltningslovens § 27, stk.


text:
1, nr. 1, og på grundlag af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8 (om særlige omstændigheder).
 Ad skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1 - ændring i det privatretlige grundlag for ansættelsen
 Der kan ske genoptagelse uden tidsbegrænsning, da der er tale om genoptagelse efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1, om indtrådt ændring i det privatretlige grundlag for skatteansættelser.
 I de to ovennævnte landsskatteretskendelser (SKM2005.425.LSR og SKM2006.60.LSR) blev det fastslået, at beskatningen af optioner i visse tilfælde havde været forkert, da de forhold, der er omtalt i kendelsen, indebar, at der var indtrådt ændringer i det privatretlige grundlag for tidligere skatteansættelser. Som nævnt er der reelt ikke tale om en ændring af skattepraksis.
 Det er og har altid i skattepraksis været en betingelse for beskatning af en tildelt økonomisk fordel, at skatteyderen har retserhvervet fordelen. Endvidere er og har det altid i skattepraksis været sådan, at en økonomisk fordel ikke anses for retserhvervet på tildelings- eller aftaletidspunktet, når den økonomiske fordel først kan opnås, hvis visse betingelser senere opfyldes (såkaldte suspensive betingelser).
 Endelig er og har det altid været skattepraksis, at en økonomisk fordel, som en ansat i overensstemmelse med ansættelsesvilkårene lovligt tildeles af sin arbejdsgiver, men suspensivt betinget af en senere begivenheds indtræden, først kan beskattes, når der er sikkerhed for begivenhedens indtræden.
 Det er klart, at der ikke skete nogen ændring af skattepraksis ved de pågældende landsskatteretskendelser. Der skete derimod en konstatering af, at betingelsen - der efter fast skattepraksis i årevis har været og forsat er gældende - for at udskyde retserhvervelsen under de konkrete omstændigheder (en ændring i det privatretlige grundlag) ikke var opfyldt i de konkrete sager.
 Landskatteretten lagde den faste skattepraksis til grund og måtte efter de foreliggende oplysninger i de konkrete sager nå til det resultat, at det fulgte af den faste skattepraksis, at retserhvervelsen var sket på et tidligere tidspunkt end det, der var lagt til grund ved skatteansættelsen.
 Det, der førte til, at skatteyderne fik medhold af Landsskatteretten var, at der som følge af en højesteretsdom (TfS 2004.735 G1 A/S) var indtrådt en ændring i det privatretlige grundlag for skatteansættelsen. Ændringen gik ud på, at skatteyderne privatretligt - efter funktionærloven - havde erhvervet ret til deres optioner/warrants allerede på tildelingstidspunktet.
 Ved den oprindelige skatteansættelse var det lagt til grund, at skatteyderne først privatretligt havde erhvervet ret til optionerne/warrants på det tidspunkt, da det blev klart, at de kunne udnytte dem. Det kunne de - efter ordningens indhold - kun hvis de fortsat var ansat på udnyttelsestidspunktet.
 Landsskatterettens præmisser omhandler således udelukkende den ændring, der skal anses for at være indtrådt i det privatretlige grundlag for skatteansættelsen. En ændring, der som nævnt fulgte af Højesterets dom om funktionærlovens § 17 a. LSR udtaler i SKM2006.60.LSR således:
 "Den omhandlede aftale om warrants må herefter under henvisning til Højesterets dom af 11. marts 2004 anses for omfattet af funktionærlovens § 17a, hvorefter aftalevilkåret om, at de omhandlede warrants alene kan anvendes, såfremt klageren er ansat på udnyttelsestidspunktet, må antages at være


text:
ugyldigt. Da der ikke i aftalen er andre betingelser for klagerens udnyttelse af warrants'ene, som kan medføre, at klagerens erhvervelse kan anses for udskudt, kan retten tiltræde den nedlagte påstand om, at de omhandlede warrants er erhvervet ved indgåelse af aftale herom den 9. juni 1997."
 Som det fremgår, lægger Landsskatteretten til grund, at der fortsat - også for tiden efter kendelsen - er en skattepraksis, hvorefter retserhvervelsestidspunktet udskydes, hvis der foreligger en - gyldig - betingelse, der har suspensiv virkning. Det har aldrig været skattepraksis at udskyde retserhvervelsestidspunktet, når der forelå en ugyldig suspensiv betingelse i en optionsaftale.
 Det er derfor en fejl, når det i SKATs meddelelse af 21. december 2007 (SKM 2007.948.SKAT) i første afsnit i pkt. 3 er anført
 "Med Landsskatterettens kendelser er der dermed sket en ændring af praksis vedrørende det skattemæssige erhvervelsestidspunkt for købe- og tegningsretter."
 Heller ikke i tiden før Landsskatterettens omhandlede kendelser ville en betingelse i en optionsaftale, der var ulovlig, have indflydelse på retserhvervelsestidspunktet, idet en ulovlig betingelse jo netop ikke er til hinder for retserhvervelsen. Skattepraksis på dette område har derfor - med rette - været den samme i årevis og er det fortsat.
 Ændringen består kun i, at det fastslås, at en del af det privatretlige grundlag for ansættelserne er ændret, idet betingelsen om fortsat ansættelse har vist sig at være ugyldig.
 I SKATs Juridiske Vejledning, afsnit A.A.8.2.3.3, er det også meget klart anført, at en ændring som den foreliggende er omfattet af lovens § 27, stk. 1, nr. 1. Her er blandt andet anført, at bestemmelsen forudsætter,
 "at der er sket retligt præget ændring i det bagvedliggende grundlag for ansættelsen af indkomstskat (...). Der er altså ikke tale om et ændret grundlag, hvis der alene er tale om, at SKAT anlægger en anden skatteretlig vurdering af ansættelsen, hvis det bagvedliggende grundlag i øvrigt er uændret."
 Endvidere er der i samme afsnit i SKATs Juridiske Vejledning anført nogle eksempler, der klart viser, at en ændring som den foreliggende er omfattet af lovens § 27, stk. 1, nr. 1. Efter et af eksemplerne kan aftalte betingelser ændre en oprindelig retserhvervelse og efter et andet af eksemplerne er ugyldighed fastslået ved dom, voldgift eller forlig en ændring i det privatretlige grundlag.
 Begrundelsen for, at der ikke er nogen tidsbegrænsning for genoptagelser ved ændringer i det privatretlige eller offentligretlige grundlag for skatteansættelsen (skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1) er, at man ikke ønsker skattemæssige konsekvenser af forhold, der kun er en følge af en retlig opfattelse, som viser sig ikke at være holdbar.
 Når der derimod er tidsbegrænsning for genoptagelser ved underkendelse af hidtidig skattepraksis (skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7), hænger det sammen med, at skatteydere, der ikke er enige i skattepraksis, må forventes selv at gøre indsigelse heroverfor, og om nødvendigt søge at opnå at en højere instans træffer en sådan afgørelse, at skattepraksis underkendes. Her er det ikke urimeligt, at muligheden for ændringer fortabes som følge af, at den skattepligtige venter for længe med at søge at


text:
foranledige, at skattepraksis ændres.
 I klagerens tilfælde førte ændringen af fortolkningen af funktionærloven til, at han ansættelsesretligt skulle anses for at have erhvervet sine optioner på tildelingstidspunktet, og ikke - som antaget før ændringen - på udnyttelsestidspunktet. Hvis klageren ikke uden tidsbegrænsning kan få ændret sine skatteansættelser, vil der komme til at foreligge en situation, hvor han ansættelsesretligt har erhvervet optionerne på et andet tidspunkt end det tidspunkt, der lægges til grund skattemæssigt.
 Dette vil også være i strid med begrundelsen for adgangen til genoptagelse uden tidsbegrænsning efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
 Repræsentanten har på baggrund af Landsskatterettens kontorindstilling fastholdt, at der er tale om en ændring af det privatretlige grundlag, og har til støtte herfor blandt andet anført følgende:
 Der er således alene tale om, at der efterfølgende er opstået en relevant bristende privatretlig forudsætning for skatteansættelsen, dvs. at det privatretlige grundlag for ansættelsen er blevet ændret.
 Det er uden betydning for den skattemæssige genoptagelsesadgang, om skatteyderen har rettet henvendelse til sin arbejdsgiver og fået udarbejdet en ny ansættelseskontrakt eller en allonge til ansættelseskontrakten, hvor det vilkår, som Højesteret for et andet ansættelsesforhold med samme vilkår fandt ugyldigt, udgår.
 Det følger endvidere direkte af Den Juridiske Vejledning, afsnit A.A.8.2.3.3., at ugyldighed fastslået ved dom er et eksempel på en ændring i det privatretlige grundlag. I eksemplet i vejledningen er en overdragelse ugyldig, men det gør ingen forskel, at det i klagerens tilfælde er et aftalevilkår (en betingelse), der er ugyldigt.
 Om ugyldigheden følger af en retssag, hvor klageren selv har været part, eller af en retssag mellem andre, men med identisk relevant faktum, er uden betydning for genoptagelsesadgangen. Det relevante er, om dommen konkret har retlig betydning for klageren. Det har Højesterets nævnte dom. Dette fremgår af mange omstændigheder - herunder, at en lang række ansatte i H1 alle har fået ændret deres skatteansættelser for årene 1999 og frem som følge af Højesterets dom.
 Bestemmelsen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1, afløste bl.a. den tidligere bestemmelse i skattestyrelseslovens § 35, stk. 1, nr. 2. Herved tilsigtedes ingen ændringer, men ordlyden af bestemmelsen i den tidligere lov var tættere på den rigtige forståelse af den nugældende § 27, stk. 1, nr. 1, i skatteforvaltningsloven. Ifølge den nævnte tidligere bestemmelses ordlyd er der således adgang til genoptagelse "i det omfang skatteansættelsen skyldes en ændret bedømmelse af grundlaget for en skatteansættelse".
 I øvrigt er hovedområdet for de tilfælde, hvor der skal ske ekstraordinær genoptagelse, i bemærkningerne i L192, fremsat den 4. marts 1999, beskrevet således: "ansættelsesfristerne lempes, centeret om de tilfælde, hvor enten den skattepligtige eller skattemyndighederne ikke kan bebrejdes, at skatteansættelsen først foretages på det sene tidspunkt."
 Der er i klagerens tilfælde således ikke tale om, at det er det selv samme grundlag, som skal underkastes en ændret skatteretlig vurdering. Som nævnt er det et andet grundlag - nemlig det nye retlige grundlag, der er en følge af Højesterets nævnte dom - som skal underkastes en ændret skatteretlig vurdering.
 Der foreligger dermed en retlig præget ændring


text:
i det bagvedliggende grundlag for klagerens skatteansættelse.
 Ad skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8 - særlige omstændigheder
 Med Landsskatterettens kendelse af 22. juni 2010 fremkom et nyt genoptagelsesgrundlag for klageren og andre deltagere i H's Stock Option Plan. Kendelsen blev offentliggjort af SKAT den 25. oktober 2010 (SKM2010.679.LSR).
 Ved Landsskatterettens kendelse af 22. juni 2010 blev skattepraksis ændret, for så vidt angår afgrænsningen mellem køberetter og tegningsretter.
 Indtil Landsskatterettens nævnte kendelse var skattepraksis således, som den var kommet til udtryk i Ligningsrådets bindende forhåndsbesked offentliggjort i SKM2001.529.LR og som løbende gengivet i Ligningsvejledningen, afsnit A.B.1.12.
 Heraf fremgik, at det - i forhold til hvorvidt en option skal kvalificeres som en tegningsret eller en køberet - var afgørende, hvorledes optionshaveren kunne kræve optionen opfyldt.
 Det fremgik således af den offentliggjorte bindende forhåndsbesked, at såfremt medarbejderen kan kræve at blive fyldestgjort med nyudstedte aktier, vil der være tale om en tegningsret og i det konkrete tilfælde havde medarbejderne ikke nogen indflydelse på om de aktier, de kunne erhverve, var nyudstedte eller allerede eksisterende. Det var derfor Ligningsrådets opfattelse, at aftalerne kunne kvalificeres som køberetter.
 På grund af denne entydige praksis og i øvrigt på grundlag af en række vurderinger foretaget af H's ordning set i lyset heraf, kunne den almindelige generelle opfattelse kun være, at optionerne i H's ordning skattemæssigt var køberetter.
 Ved kendelsen af 22. juni 2010 valgte Landsskatteretten ud fra reale betragtninger at ændre skattepraksis i forhold til den praksis, der var kommet til udtryk i Ligningsvejledningen og i den bindende forhåndsbesked SKM2001.529.LR. Der er tale om en praksisændring, idet Landsskatteretten forkaster, at det afgørende for at kvalificere en option som en tegningsret skulle være, om medarbejderne kunne kræve kun at blive fyldestgjort med nyudstedte aktier.
 Landsskatteretten valgte med rette i stedet at lægge vægt på de konkrete, faktiske forhold vedrørende ordningen, idet Landsskatteretten anså optionerne for tegningsretter som følge af:
 "at det på grundlag af det foreliggende kontraktmateriale og fremkomne forklaringer må lægges til grund, at de faktisk udstedte aktier på grundlag af optionerne udelukkende har været nytegnede aktier."
 Herved skete sådanne ændringer, at der under alle omstændigheder er grundlag for genoptagelse efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7.
 Forholdene er dog af en sådan karakter, at der reelt ikke er nogen begrænsninger i, hvor langt tilbage i tiden genoptagelse kan foretages. Dermed kan alle årene 1993-1998 genoptages nu.
 Dette følger af, at der - ud over genoptagelse på grundlag af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7 - for klageren som deltager i H's ordning er grundlag for genoptagelse efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8, (særlige omstændigheder).
 Som nævnt ovenfor valgte skattemyndighederne i 2001 at offentliggøre meddelelsen SKM2001.529.LR og i øvrigt beskrive den i Ligningsvejledningen. Efter myndighedernes opfattelse fastlagde den, hvornår en option skulle kvalificeres som en tegningsret. Beskrivelsen heraf blev naturligvis fulgt af myndigheder og skatteydere. Imidlertid var den offentliggjorte meddelelse grundlæggende forkert, og den beroede på en retlig fejlopfattelse hos myndighederne.
 Meddelelsen fastlagde således grundlæggende, at der aldrig ville være tale om


text:
en tegningsret, hvis medarbejderne ikke havde et retskrav på at modtage nyudstedte aktier. Dette betød faktisk, at optionshavere i selskaber, der altid anvendte nyudstedte aktier ved udnyttelse, ikke kunne anses for at have modtaget tegningsretter, hvis medarbejderen ikke kunne kræve at modtage nyudstedte aktier.
 Herved fastlagde myndighederne reelt, at også indehavere af optioner, der faktisk kun indebar modtagelse af nyudstedte aktier (og dermed kun - såvel selskabsretligt som skatteretligt - kunne være tegningsretter), skulle betragtes som køberetter. Det må antages, at det beroede på en fejltagelse hos myndighederne, at man fik fastlagt og offentliggjort en praksis, der ikke var i overensstemmelse med lovgivningen.
 Landsskatteretten fik med præmisserne i kendelsen af 22. juni 2010 gjort op med fejltagelserne, idet retten valgte at se helt bort fra (reelt forkaste) skattemyndighedernes beskrivelser af, hvad der er afgørende for kvalifikationen. Retten valgte - med rette - at lade de konkrete faktiske forhold være afgørende, idet retten formulerede sin afgørende præmis således:
 "(...), skal anses for tegningsretter. Der er herved henset til, at det på grundlag at det foreliggende kontraktmateriale og fremkomne forklaringer må lægges til grund, at de faktisk udstedte aktier på grundlag at optionerne udelukkende har været nytegnede aktier."
 Den fejlagtige behandling af optionerne har medført materielt urigtige skatteansættelser for deltagerne i H's ordning, herunder for klageren.
 Også genoptagelse på grundlag af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8, kan ske på nuværende tidspunkt.
 Sagen for Landsskatteretten omhandler spørgsmålet om, hvorvidt det er med rette, at skattemyndighederne har afslået klagerens anmodning om ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for 1998.
 En genoptagelse af indkomståret 1998 ligger uden for fristerne for ordinær genoptagelse i henhold til skatteforvaltningslovens § 26, stk. 2, idet anmodning om ordinær genoptagelse skal ske ved fremlæggelse af oplysninger, der kan begrunde genoptagelse, senest den 1. maj i det fjerde år efter indkomstårets udløb.
 Repræsentanten har gjort gældende, at der i den foreliggende situation er hjemmel til ekstraordinær genoptagelse af klagerens skatteansættelse for 1998 for så vidt angår beskatning af de i sagen omhandlede optioner i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1, og skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8.
 Det fremgår af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, at
 8)Told- og skatteforvaltningen efter anmodning fra den skattepligtige giver tilladelse til ændring af ansættelsen som følge af, at der foreligger særlige omstændigheder."
 Repræsentanten har gjort gældende, at der ved Landsskatterettens kendelser, offentliggjort ved SKM2005.425.LSR og SKM2006.60.LSR, ikke er tale om en praksisændring, men at der derimod er tale om, at der som følge af Højesterets dom af 11. marts 2004, offentliggjort ved TfS2004,735, er indtrådt en ændring i det privatretlige grundlag for ansættelsen derved, at optionsaftalens vilkår om, at det er en betingelse for udnyttelse af tegningsretter, at medarbejderen er ansat på udnyttelsestidspunktet, må anses ugyldigt.
 Dette synspunkt kan ikke tiltrædes. Ved Landsskatterettens kendelser, SKM2005.425.LSR og SKM2006.60.LSR, blev den skattemæssige betydning af G1-sagen fastlagt for så vidt angår beskatning af optioner i henhold til ligningslovens §§16 og 28, og i genoptagelsescirkulære SKM2007.948.SKAT er det tilkendegivet, under hvilke betingelser genoptagelse kan ske.
 Skatteforvaltningslovens §


text:
27, stk. 1, nr. 1 omhandler den situation, hvor det egentlige privatretlige eller offentligretlige grundlag ændres, og bestemmelsen kan derfor ikke anvendes i de situationer, hvor told- og skatteforvaltningen efterfølgende måtte underkaste selv samme grundlag en ændret skatteretlig vurdering. Der er i den foreliggende sag ikke sket nogen ændring af optionsaftalerne, i ansættelsesforholdet, i tildelingen eller udnyttelsen af optionerne. Det påberåbte vedrører alene den skattemæssige ejertid. Der foreligger således ikke en ændring i det privatretlige eller offentligretlige grundlag for ansættelsen, der kan medføre en ekstraordinær genoptagelse i henhold til skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
 Hertil kommer, at repræsentantens anmodning om genoptagelse af 19. juni 2008 sker på baggrund af SKATs genoptagelsescirkulære, SKM2007.948.SKAT, med henvisning til den foreliggende praksisændring. Ved anmodning om ekstraordinær genoptagelse under henvisning til Højesterets dom af 11. marts 2004, offentliggjort ved TfS2004,735 den 15. oktober 2004, er fristreglen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, ikke overholdt.
 Landsskatteretten finder endvidere ikke, at der er grundlag for ekstraordinær genoptagelse med hjemmel i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8.
 Skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8, er en videreførelse af den tidligere bestemmelse i skattestyrelseslovens § 35, stk. 1, nr. 8. Det fremgår af forarbejderne til lov nr. 410 af 2/6 2003, at bestemmelsen vil finde anvendelse, hvor der er begået ikke-ansvarspådragende fejl af den skatteansættende myndighed, når fejlen har medført en materielt urigtig ansættelse, og det efter konkret bedømmelse må anses for urimeligt at opretholde ansættelsen.
 Det fremgår af bemærkningerne, at bestemmelsen derimod ikke giver grundlag for genoptagelse i tilfælde, hvor myndighederne har fortolket lovgivningen forkert, medmindre myndighederne i den forbindelse har handlet ansvarspådragende, jf. i det hele Folketingstidende 2002/03, Tillæg A, side 4609.
 Efter Landsskatterettens opfattelse har skattemyndighederne ikke ved den hidtidige praksis handlet ansvarspådragende ved skatteansættelsen af klageren ved udnyttelsen af optionerne, selv om den hidtidige praksis om retserhvervelsestidspunktet for tegningsretterne er underkendt af Landsskatteretten. Den af skattemyndighederne anlagte fortolkning må antages at ligge inden for rammerne af sædvanlig retsanvendelse og kan ikke antages at udløse et særligt ansvarsgrundlag ud over de retsvirkninger, der fremgår af SKM2007.948.SKAT.
 Der er ikke grundlag for at anse skatteansættelsen for åbenbart urimelig, idet det hertil kræves, at ansættelsen ud fra de på taksationstidspunktet foreliggende oplysninger må anses for forkert, jf. Kommenteret Skatteforvaltningslov, s. 344 n. Det forhold, at der senere fremlægges dokumentation for en anden opgørelse, er således ikke tilstrækkeligt som grundlag for ekstraordinær genoptagelse.
 I det der ikke i øvrigt er anført forhold, der kan begrunde, at der foreligger særlige omstændigheder, der kan medføre genoptagelse på baggrund af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8, findes der ikke at være hjemmel til ekstraordinær genoptagelse i henhold til denne bestemmelse.
 Skatteankenævnets afgørelse stadfæstes derfor for så vidt angår indkomståret 1998.


text:
Trust - Transparent
 Dokumentets dato: 28-04-2020
 Offentliggjort: 11-05-2020
 SKM-nr: SKM2020.190.SR
 Journalnr.: 19-0901619
 Skatterådet bekræftede, at en uddeling af midler - i stifterens levende live - fra en udenlandsk trust, til Spørgerne, der var begunstigede i trusten, anses som en gave ydet af trustens stifter. Det var ved afgørelsen tillagt vægt, at trusten skulle kvalificeres som en transparent enhed efter dansk skatteret, idet stifteren fortsat måtte anses for at have rådighed over den udskilte kapital. Dette følger bl.a. af, at trusten ikke kunne anses for at have en selvstændig ledelse/administration. Stifteren var således bl.a. berettiget til at udpege alle medlemmerne af bestyrelsen, der samtidig vælges for en begrænset periode på 2 år.
 Desuden bekræftede Skatterådet, at Spørgeren ved stifterens død i skattemæssig henseende skulle anses for at have arvet en andel af trustens aktiver svarende til deres forholdsmæssige arveandel fra stifteren, og at Spørgerne herefter ville være skattepligtige af afkastet heraf. Det var ved afgørelsen tillagt vægt, at trusten - ved stifterens død - skulle kvalificeres som en skattetransparent enhed efter dansk skatteret i forhold til Spørgerne, idet Spørgerne måtte anses for at have en sådan rådighed over Fondens formue, at denne må anses for ejet af dem
 Vil en uddeling af midler - i Stifterens levende live - fra H1til Spørgerne, der er begunstigede i fonden, anses som en gave ydet af fondens Stifter?
 Kan det bekræftes, at Spørgerne ved Stifterens død i skattemæssig henseende anses for at have arvet en andel af Fondens aktiver svarende til deres forholdsmæssige arveandel fra Stifteren - og at Spørgerne herefter vil være skattepligtige af afkast heraf?
 A er født i Danmark, mens hans kone B er født i et andet EU-land. De bosatte sig i Danmark, og fik to børn, som i det følgende benævnes som "Spørgerne".
 A drev virksomhed i Danmark indtil A og B fraflyttede Danmark, og flyttede til et andet EU-land.
 Efterfølgende flyttede ægteparret til et tredje EU-land, hvor de har haft bopæl siden. A og ægtefællen B er således ikke fuldt skattepligtige til Danmark og har ikke været det siden fraflytningen. Spørgerne har - og har altid haft - bopæl i Danmark. Spørgerne er således fuldt skattepligtige til Danmark.
 I 19xx stiftede A en fond i X-land - H1 (herefter "Fonden") - der erhvervede A's aktier i H2. I 20xx erhvervede Fonden den resterende aktiekapitalen i H2 og blev dermed eneaktionær.
 Fonden ejer i dag størstedelen af aktiekapitalen i H3, mens de resterende aktier er ejet af øvrige aktionærer. Fonden har således - og har altid haft - bestemmende indflydelse i H3.
 A havde oprindeligt indsat sin ægtefælle og Spørgerne (samt fremtidige generationer af disse) som begunstigede i Fonden. Ved en ændring af vedtægterne (til de nugældende) indtræder ægtefællen først som begunstiget ved A's død. Ingen af de nævnte begunstigede har nogensinde modtaget midler fra fonden, og Spørgerne er først for nylig blevet gjort bekendt med fondens vedtægter.
 Henset til A's fremskredne alder ønsker Spørgerne vished om den skattemæssige behandling, dels såfremt de måtte modtage uddelinger fra fonden, mens


text:
A fortsat lever, og dels hvordan Fondens aktiver skal behandles i skattemæssig henseende i forhold til dem i deres egenskab som begunstigede (og arvinger til A's aktiver ud over en række nærmere specificerede aktiver) efter stifterens død. Dette er baggrunden for nærværende anmodning.
 Nedenfor følger en uddybende beskrivelse af Fonden.
 Fonden blev stiftet af A ("Stifteren") i 19xx. Fonden blev stiftet med en minimumskapital på xx og med hjemsted i X-land.
 Det fremgår af Vedtægternes § 2, at Fonden er underlagt lovgivning i X-land.
 Fondens formål fremgår af Vedtægternes § 4, hvor det hedder (dansk oversættelse):
 "Fondens formål er
 a) At yde økonomisk støtte til Stifterens efterkommere, uafhængigt af om disse er i økonomisk trang, og for alle fremtidige generationer;
 b) Efter Stifterens død at yde økonomisk støtte til Stifterens enke;
 c) At yde støtte til
 forbedring af levevilkårene for forældreløse børn;
 børn og unges uddannelse, herunder understøttelse af enkeltpersoner og læreanstalter;
 fremme af musik, herunder understøttelse af enkeltpersoner, koncerter samt offentliggørelse af musik;
 andre personer, der måtte have eller har haft en tæt forbindelse til Stifteren.
 Fonden må ikke drive handelsvirksomhed." (Min understregning).
 De hovedbegunstigede - i Stifterens levende live - er således Spørgerne (og fremtidige generationer), mens Stifterens ægtefælle indtræder som begunstiget efter Stifterens død (sammen med Spørgerne).
 De begunstigede har, som nævnt, ikke hidtil modtaget midler fra Fonden. Dog har et familiemedlem til Stifterens ægtefælle modtaget mindre donationer efter § 4 c, stk. 4, i en årrække fra Fonden. Den pågældende person har ikke - og har ikke haft - bopæl i Danmark.
 Fonden ledes af fondsbestyrelsen, jf. Vedtægternes § 9:
 "Eneste og øverste fondsorgan er fondsbestyrelsen. Bestyrelsen består af mindst tre medlemmer. Kun fysiske personer kan være medlemmer. Fondsbestyrelsen kan udpege en formand blandt medlemmerne. Fondsbestyrelsen og formanden bliver først udpeget af Stifter i stiftelsesdokumentet. Stifteren er, så længe han er i live, berettiget til at udpege medlemmer af fondsbestyrelsen.
 Stifteren, hans ægtefælle og personer, der - gennem familiemæssige bånd eller gennem ægteskab - er beslægtet med disse i op- og nedadstigende linje, eller i sidelinje, og disses efterkommere, må ikke udgøre et flertal i fondsbestyrelsen.
 Efter Stifters død skal begge Stifters [børn] til fondsbestyrelsen hver udpege et uafhængigt medlem, som ikke må være hjemmehørende i Danmark.
 De to udpegede bestyrelsesmedlemmer skal sammen udpege det tredje, uafhængige bestyrelsesmedlem, der er hjemmehørende i den stat, hvor Fonden har sit hjemsted. Fondsbestyrelsen vælger selv sin formand.
 Medlemmerne af fondsbestyrelsen vælges for en periode på 2 år. (...)"
 Fondsbestyrelsen består pt. af tre medlemmer.
 Fondsbestyrelsen er ansvarlig for forvaltningen af Fondens formue, jf. Vedtægternes § 6. Det fremgår dog videre af bestemmelsen, at "sålænge Stifteren måtte ønske det, er han berettiget til i samarbejde med fondsbestyrelsen at forvalte fondskapitalen".
 A har gennem alle årene deltaget aktivt i forvaltningen af fondskapitalen og haft kontrol med fondens administration.
 Vedtægternes § 7 fastlægger nærmere regler for uddelinger:
 "Fondsbestyrelsen har enekompetence til at beslutte, hvem Fonden tildeler understøttelsesbidrag.
 Først og fremmest skal udbetalinger fra Fonden ske til fordel for Stifterens enke og efterkommere,


text:
og først derefter til de i § 4 c nævnte formål.
 Det er Stifters ønske, at fondsbestyrelsen ved beslutningen om uddelinger er opmærksom på, at begge Stifters [børn] - og disses efterkommere - hver skal modtage samme understøttelse fra Fonden.
 Ingen del af fondsformuen eller afkast heraf kan nogensinde uddeles til Stifteren eller dennes samlevende ægtefælle eller på anden måde stilles til deres fordel. Undtaget herfra er dog vederlag for Stifters arbejde for Fonden."
 Fondsbestyrelsen er bemyndiget til at ændre, ophæve og supplere Fondens vedtægter i medfør af vedtægternes § 15:
 "Nærværende vedtægter udgør Fondens eneste vedtægter. Øvrige bestemmelser (vedtægter, tillægsvedtægter etc.) må ikke udstedes. Fondsbestyrelsen er dog bemyndiget til at ændre og supplere de foreliggende vedtægter, såfremt det er nødvendigt af hensyn til retsforholdene. Beslutning herom kræver enstemmighed.
 Fondsbestyrelsen kan forhindre eller vanskeliggøre en ændring eller ophævelse af vedtægtsbestemmelser som følge af en bestemt begivenhed eller betingelse. Bestemmelsen i § 7, stk. 4, kan ingensinde ændres."
 Som det fremgår, kan bestyrelsen efter omstændighederne ændre vedtægterne, dog ikke bestemmelsen om, at fondsformuen eller afkast heraf ikke må uddeles til Stifteren eller dennes samlevende ægtefælle.
 Det fremgår af Vedtægterne § 3, at Fonden har tidsubegrænset varighed.
 Efter Vedtægternes § 16 kan Fonden dog omdannes til anden juridisk enhed, eller opløses, såfremt formålet ikke længere kan forfølges, eller hvis forudsætningerne for Fondens stiftelse ændres. Ved opløsning, skal fondsformuen uddeles til de begunstigede.
 A har oplyst over for Spørgerne, at han i sit testamente har bestemt, at ægtefællen, B, såfremt hun er længstlevende, skal arve en række nærmere specificerede aktiver i form af navnlig en fast ejendom, kontanter, indbo og visse værdipapirer.
 A's øvrige aktiver vil efter testamentet tilgå Spørgerne.
 Vil en uddeling af midler i stifterens levende live fra H1, til Spørgerne, der er begunstigede i fonden, anses som en gave ydet af fondens stifter?
 Det er Spørgernes opfattelse, at spørgsmål 1 skal besvares med et "ja".
 Såfremt en person, som er skattepligtig til Danmark, modtager uddelinger fra en udenlandsk fond i stifters levende live, er det efter praksis afgørende for den skattemæssige behandling heraf, hvordan den udenlandske fond skattemæssigt karakteriseres efter dansk skatteret i forhold til stifteren af fonden.
 Hvis fonden anses for at være en fond også efter dansk skatteret, vil modtageren skulle beskattes efter reglerne for modtagne uddelinger fra fonde, dvs. som almindelig skattepligtig indkomst. Anses fonden derimod ikke som en fond efter dansk skatteret, indebærer det, at "fondens" midler anses at udgøre en del af stifterens formuesfære, og "uddelinger" vil dermed anses at være en gave fra stifteren til modtageren og dermed underlagt beskatning som sådan.
 Fonde, der ikke har hjemsted i Danmark, er ikke (nødvendigvis) underlagt de krav, der stilles til danske fonde efter fondslovgivningen. Den skattemæssige behandling af udenlandske fonde er derfor fastlagt gennem praksis. I Den juridiske vejledning 2020-1 C.B.2.15.2 om beskatning af udenlandske trusts hedder det herom:
 Praksis viser, at udenlandske trusts efter dansk ret enten kan sammenlignes med danske fonde eller båndlagte kapitaler. Det vil sige, at en udenlandsk trust efter dansk skatteret


text:
enten vil kunne anses for et selvstændigt rets- og skattesubjekt eller en transparent enhed." (Min understregning).
 En udenlandsk fond vil således efter en konkret vurdering enten blive anset for at være et selvstændigt skattesubjekt eller en transparent enhed efter dansk skatteret.
 Det fremgår endvidere af Den juridiske vejledning, at for at en udenlandsk fond kan tillægges betydning (og anerkendes som sådan) for en dansk skattepligtig, er det ifølge Skattestyrelsen afgørende, at fondskapitalen er definitivt og effektivt udskilt fra stifterens formuesfære:
 "For at en udenlandsk trust kan tillægges betydning for en dansk skattepligtig, er det Skattestyrelsens opfattelse, at kapitalen både skal være
 Med effektivt menes, at stifteren ikke fortsat må have rådighed over den udskilte kapital. Hvis stifteren eller den person, som har "arvet" trustkapitalen, fx kan få trustee til at træde tilbage som trustee, antages det at kapitalen ikke er effektivt udskilt. (...)
 Hvis blot en af betingelserne ikke er opfyldt, bliver trusten ikke anerkendt skattemæssigt, og kapitalen betragtes derfor fortsat som en del af stifterens formuesfære, og stifteren bliver fortsat beskattet af afkastet i trusten." (Min understregning).
 Der kan også henvises til Skatterådets afgørelse i SKM 2017.476.SR, hvor Skatterådet har redegjort for betingelserne på følgende måde:
 "Ved bedømmelsen af kapitalens definitive og effektive udskillelse forstås nærmere, at de til trusten overførte midler aldrig må kunne tilbageføres til stifteren, dennes ægtefælle eller hjemmeboende børn under 18 år. Dette gælder både trustens kapital og afkastet af denne.
 Midlerne skal være overført til en på en sådan måde, at stifteren såvel inter vivos (i levende live) og mortis causa (ved testamente) er afskåret fra at råde over disse.
 Der skal være en selvstændig bestyrelse som en vigtig garanti for, at en ny uafhængig ejerrådighed er tilvejebragt." (Vores understregning)
 Det følger som nævnt af praksis, at den skattemæssige behandling af en uddeling til en dansk skattepligtig begunstiget person afhænger af fondens skattemæssige behandling efter dansk ret i forhold til stifteren, såfremt uddelingen er foretaget i stifters levende live.
 Spørgsmål 1 skal dermed besvares på baggrund af en vurdering af Fondens skattemæssige status i forhold til Stifteren (Spørgernes far) - hvorimod der for så vidt angår den skattemæssig behandling af Fonden efter Stifterens død skal foretages en konkret, selvstændig vurdering af Fonden set i forhold til Spørgerne, jf. nærmere nedenfor under Spørgsmål 2.
 Generelt om spørgsmålet om den skattemæssige behandling af en dansk skattepligtig persons erhvervelse af uddelinger fra en udenlandsk fond, hedder det videre i Juridisk Vejledning:
 "For at vurdere hvordan indtægten skal beskattes, når en eller flere personer, som er skattepligtige til Danmark, får penge fra en udenlandsk trust, skal det afgøres, om den udenlandske trust efter dansk ret må sidestilles med en dansk fond eller med en båndlagt kapital/rentenydelsesret.
 Det er Skattestyrelsens vurdering, at en trust, hvor kapitalen er definitivt og endeligt udskilt, skattemæssigt skal behandles som enten en fond eller en båndlagt kapital, selv om alle formkrav ikke er opfyldt." (vores understregning)
 Afgørende er herefter, om fondsformuen kan siges at være definitivt og endeligt udskilt fra Stifterens formuesfære, i hvilket


text:
tilfælde Fonden må anerkendes som en "rigtig" fond, dvs. et selvstændigt skattesubjekt, med den konsekvens at en uddeling til Spørgerne må anses som almindelig skattepligtig indkomst (og ikke en gave fra Stifteren).
 I nærværende tilfælde gøres det gældende, at Fonden ikke kan anses som et selvstændigt skattesubjekt, idet fondsformuen ikke kan anses for at opfylde de efter praksis gældende kriterier for at være definitivt og endeligt udskilt fra Stifterens formuesfære.
 For det første fremgår det af vedtægterne, at Stifternes ægtefælle indtræder som begunstiget til Fondens midler, når Stifteren er afgået ved døden. Dette er i sig selv tilstrækkeligt til, at fondsformuen ikke kan anses for at være tilstrækkeligt udskilt fra Stifternes formuesfære.
 Hertil kommer, at det er Stifteren, der har valgt bestyrelsen, og at Stifteren efter § 9, stk. 1, kan udpege bestyrelsesmedlemmer, samtidig med at fondsbestyrelsen efter omstændighederne er bemyndiget til at ændre og supplere de foreliggende vedtægter. Stifteren kan endda indsætte sig selv - og dennes ægtefælle - i bestyrelsen (idet de dog ikke må udgøre flertallet).
 Stifteren har dermed den fulde kontrol over ledelsen af Fonden.
 Det fremgår i tillæg hertil af Vedtægternes § 6, at Stifteren er berettiget til "sålænge [han] måtte ønske det, ... i samarbejde med fondsbestyrelsen at forvalte fondskapitalen".
 Endelig er det heller ikke i overensstemmelse med de krav, der gælder for danske fonde, at Stifteren kan modtage vederlag for arbejde udført for fonden.
 Der er således en række forhold, der tilsiger, at Fondens midler ikke er udskilt fra Stifterens formuesfære i en sådan grad, som det kræves efter dansk praksis, hvorfor fonden ikke kan anses som et selvstændigt skattesubjekt i forhold til Stifteren.
 På denne baggrund må uddelinger fra Fonden i Stifterens levende live i skattemæssig henseende anses som værende ydet af Stifteren personligt som gaver til Spørgerne. Da Stifteren er Spørgernes far, vil uddelingerne være omfattet af gaveafgiftsreglerne.
 Der kan i denne forbindelse bl.a. henvises til Skatterådets bindende svar i SKM 2011.740.SR.
 I sagen havde stifteren af fonden været bosat i England i 25 år, og stifteren havde i 1994 oprettet en fond med hjemsted i Lichtenstein til fordel for blandt andet stifterens efterkommere. Det var i sagen antaget, at de begunstigede ville være bosiddende i Danmark på både udlodningstidspunktet og på tidspunktet for stifterens død. De danske begunstigede ønskede vished for den skattemæssige behandling af uddelinger modtaget fra fonden, dels i stifters levende live, dels efter stifters død.
 I sagen hedder det bl.a.:
 "Ved afgørelsen af, hvorledes midler hidrørende fra fonden til begunstigede, som er fuldt skattepligtige til Danmark, skal behandles skattemæssigt, må det først og fremmest afgøres, hvorvidt fonden kan anerkendes som et selvstændigt skattesubjekt, og om fondens kapital således kan anses for adskilt fra stifterens ... formuesfære. Ved vurderingen heraf må der opstilles tilsvarende krav som til danske fonde.
 Det må således indledningsvist undersøges, om kapitalen er definitivt og effektivt udskilt fra stifters formuesfære.
 Hvis en af disse betingelser ikke er opfyldt, kan fonden ikke skattemæssigt anerkendes, og kapitalen må fortsat betragtes som en del af stifterens formuesfære."