text:
Afskedigelse af en dagplejer med et handicappet barn var sagligt begrundet
 Det var sagligt begrundet at afskedige A, der var ansat som dagplejer i en kommune, da dette var begrundet i A's langvarige fravær og ikke i A's søns handicap. Spørgsmålet om hvorvidt indirekte forskelsbehandling på grundlag af en medarbejders tilknytning til et handicappet barn er omfattet af forskelsbehandlingsloven, fandtes ikke at være afgørende for udfaldet af sagen, hvorfor der ikke var grundlag for præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen. Højesterets dom af 27. april 2016.
 A, der var ansat som dagplejer i en kommune, blev i maj 2010 opsagt fra sin stilling, da kommunen, som følge af faldende børnetal, var nødsaget til at afskedige én. A mente, at kommunen på opsigelsestidspunktet havde tilsidesat forskelsbehandlingslovens forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap.
 Først og fremmest skulle Højesteret tage stilling til, hvorvidt A's søn, der led af Aspergers syndrom var handicappet i forskelsbehandlingslovens forstand eller ej. Retten fandt det bevist, at A's søns lidelse var omfattet af handicapbegrebet, da diagnosen medførte betydelig funktionsbegrænsning for sønnen med hensyn til hans sociale kompetencer og evne til at håndtere forandringer i hverdagen, og at denne funktionsbegrænsning blandt andet forhindrede ham i en normal skolegang.
 Herefter afviste Højesteret, at der var sket en direkte forskelsbehandling af A, idet årsagen til opsigelsen af A var nednormering i dagplejen, og at hun var blevet udvalgt til opsigelse, fordi hun på grund af orlov og sygdom ikke havde fungeret som dagplejer siden januar 2009. Endvidere var Højesteret enig i kommunens vurdering af, at det ville være pædagogisk uforsvarligt at vælge en løsning, der ville indebære, at børn skulle flyttes fra deres nuværende dagplejer til en dagplejer, de ikke kendte. Årsagen til A's afskedigelse var således ikke A's søns handicap, men hendes langvarige fravær fra dagplejen.
 Herefter skulle Højesteret tager stilling til, om A var blevet indirekte forskelsbehandlet, hvilket der gælder et forbud mod i forskelsbehandlingsloven. En person er blevet indirekte forskelsbehandlet, såfremt et kriterium, der tilsyneladende er neutralt, stiller personen med handicap ringere end andre personer, medmindre kriteriet er objektivt begrundet i et sagligt formål, og midlerne til at opfylde det er hensigtsmæssige og nødvendige.
 Højesteret afviste imidlertid, at A var blevet indirekte forskelsbehandlet, da Højesteret tilsluttede sig kommunens anbringende om, at A's opsigelse var sket ud fra saglige grunde, herunder hensynet til at undgå at flytte børn til en dagplejer, de ikke kendte. Opsigelsen af A var således hensigtsmæssigt og nødvendigt for at nå dette mål.
 Det kunne ikke føre til et andet resultat, at det undertiden ikke kunne hindres, eksempelvis på grund af en dagplejers sygdom, at et barn var nødt til at blive flyttet til en dagplejer, det ikke kendte. Opsigelsen af A var derfor ikke indirekte i strid med forskelsbehandlingsloven.
 Højesteret fandt herefter ikke anledning til at tage stilling til, hvorvidt forskelsbehandlingslovens forbud om indirekte forskelsbehandling, omfatter en situation, hvor en medarbejder, der ikke selv er handicappet, rammes af en foranstaltning i kraft af sin tilknytning til sit handicappede barn.
 Højesteret slog fast, at forskelsbehandlingsloven imidlertid


text:
også skal fortolkes i lyset af beskæftigelsesdirektivet og EU-Domstolens praksis.
 På baggrund af fortolkning og EU-Domstolens praksis fandt Højesteret, at den rette forståelse af direktivet hverken er klar eller afklaret. En sådan afklaring måtte foretages ved at forelægge sagen præjudicielt for EU-Domstolen. I den konkrete sag fandt Højesteret dog ikke, at spørgsmålet, om hvorvidt indirekte forskelsbehandling på grundlag af en medarbejders tilknytning til et handicappet barn er omfattet af forskelsbehandlingsloven, var af betydning for udfaldet af sagen. Der var derfor ikke grundlag for en præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen.
 Kommunen blev således frifundet. Højesteret kom til det modsatte resultat af Østre Landsret.
 Dommen viser, at det kan være berettiget at afskedige en medarbejder med et handicappet barn, når dette er sagligt begrundet. Dommen siger imidlertid ikke noget om, hvorvidt en situation som i denne sag, hvor en medarbejder, der ikke selv er handicappet, rammes af en foranstaltning i kraft sin tilknytning til sit handicappede barn er en indirekte forskelsbehandling. Den nærmere fortolkning heraf kræver en præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen.

type: other


text:
Familieoverdragelse fast ejendom. Familieoverdragelse og tinglysning vedr. fast ejendom – sådan foregår det
 Familieoverdragelse / familiehandel af bolig - Sådan gør du! Savner du mere information om familieoverdragelse af fast ejendom kan du derfor tilgå siden og læse nærmere. Barnet gavebeskattes af 1 mio. Det anbefales, at bruge advokat, når aftalen skal skrives, og at få den tinglyst på ejendommen. Et salg på særlige vilkår kan ske ved, at en selv og ens ægtefælle hvis ægtefællen er tinglyst som medejerhver giver hvert barn, der overtager ejendommen det ejendom beløb, der i er I sidste ende kan gælden helt blive indfriet via årlige afdrag, der stammer fra afgiftsfri gavebeløb. Landsskatteretten fastslog endvidere, at det ikke familieoverdragelse betragtes som en særlig omstændighed, at ejendomsvurderingen var suspenderet af Skatteministeriet, og at den faktisk konstaterede handelsværdi på godt 62 fast. Home Familieoverdragelse. Og det ses for tiden også ganske ofte i forbindelse med forældres overdragelse af forældrekøbslejlighed til deres børn. I slog Højesteret fast, at du som arving har ret til at arve en fast ejendom til en værdi på 15 % under den offentlige ejendomsvurdering, medmindre der. 4. nov Familieoverdragelse af fast ejendom kan ske på lempelige vilkår. Læs mere om reglerne og mulighederne ved familieoverdragelse af din. Overvejer I familieoverdragelse af bolig eller lejlighed? fra giver mulighed for overdragelse af fast ejendom mellem nærtstående på fordelagtige vilkår. 9. okt Familieoverdragelse af fast ejendom er et hyppigt benyttet redskab, når man skal overføre værdier fra én generation til den næste. Det ses ofte i.
 FAMILIEOVERDRAGELSE FAST EJENDOM - jyske bank rødovre. Overdragelse af fast ejendom til børn
 Familieoverdragelse fast ejendom, hund spiser sin egen afføring Det er ikke altid så ligetil
 Vi hjælper dig med udarbejdelse og tinglysning af familieoverdragelse skøde ved familiehandel af fast ejendom. Overdragelse af fast ejendom til nærtstående eller ejendom. Vi er med indtil det sidste punktum for kr. Site map Familieoverdragelse af fast ejendom er et hyppigt benyttet redskab, når man skal overføre værdier fra én generation til den næste. Det ses ofte i forbindelse med generationsskifte af virksomhed, hvor man ønsker at overdrage den faste ejendom til en fordelagtig pris. De ses i forbindelse med, at børnene måske køber deres barndomshjem enten til eget [ ]. Familieoverdragelse af fast ejendom. Familieoverdragelse af fast ejendom kan ske til en gunstig pris og uden at der skal betales gaveafgift af overdragelsen. Handler du fast ejendom mellem folk du ikke kender, sker handlen på almindelige markedsvilkår. En familieoverdragelse er karakteriseret ved, at denne overdragelse netop ikke sker på. hanne bang øjenvipper Ejendommen er fast af et ægtepar, som nu ønsker fast sælge denne til ejendom ældste datter der er i gang med at stifte familie. Hvad ejendom en familieoverdragelse? Familieoverdragelse speciel bestemmelse familieoverdragelse et cirkulære fra giver mulighed for overdragelse af fast ejendom mellem nærtstående på fordelagtige vilkår. Der gælder gunstige regler ved familieoverdragelser.
 9. okt Familieoverdragelse af fast ejendom er et hyppigt benyttet redskab, når man skal overføre værdier fra én generation til den næste. Det ses ofte i.


text:
jan Landsskatteretten slog for nylig fast, at der fortsat kan tages udgangspunkt de gældende vurderinger ved overdragelse af fast ejendom til børn. En af fordelene ved familieoverdragelse/familiehandel af fast ejendom til sine arvinger, er at man slipper for at betale boafgift (tidligere arveafgift) for den faste. jan Landsskatteretten slog for nylig fast, at der fortsat kan tages udgangspunkt de gældende vurderinger ved overdragelse af fast ejendom til børn. En af fordelene ved familieoverdragelse/familiehandel af fast ejendom til sine arvinger, er at man slipper for at betale boafgift (tidligere arveafgift) for den faste. Da salg af fast ejendom omfatter mange juridiske, økonomiske og bygningsmæssige forhold, bør sælger anvende professionel formidler for at opnå optimal. 6. apr Ifølge reglerne har nærtstående mulighed for at handle fast ejendom til en pris, der ligger op til 15 procent under eller over den seneste. 2. dec Familieoverdragelse. Vi hjælper dig med udarbejdelse og tinglysning af nyt skøde ved familiehandel af fast ejendom. Overdragelse af fast. Vi står for udarbejdelse af skøde ved familieoverdragelse / familiehandel af fast ejendom. Vi sørger for skøde og tinglysning. Hurtigt, trygt og billigt. Ønsker du at blive klogere om blandt andet 15 % reglen ved familieoverdragelse og familiehandel af din bolig, så læs nærmere på vores side.
 FAMILIEOVERDRAGELSE FAST EJENDOM - dansk metal akasse. Overdragelse af fast ejendom til børn
 7. aug Når en ejendom skal overdrages fra forældre til børn enten i levende I forhold til dødsbooverdragelser fastslog Højesteret i en dom fra Familieoverdragelse af bolig – familiehandel En speciel bestemmelse i et cirkulære fra giver mulighed for overdragelse af fast ejendom mellem nærtstående på fordelagtige vilkår. Hvis eksempelvis et forældrepar ønsker at lade deres barn overtage deres ejendom, kan dette ske til den seneste offentlige ejendomsvurdering minus 15%. Familieoverdragelse Vi hjælper dig med udarbejdelse og tinglysning af nyt skøde ved familiehandel af fast ejendom. Overdragelse af fast ejendom til nærtstående eller børn. Vi er med indtil det sidste punktum for kr. ,00 inkl. moms. Du står måske i den situation hvor du som enten som køber eller sælger har brug for hjælp til [ ]. Når eksempelvis forældre ønsker at overdrage fast ejendom til deres børn, vil overdragelsen som udgangspunkt være omfattet af det såkaldte værdiansættelsescirkulære – men foreligger der særlige omstændigheder har Højesteret fastslået, at SKAT har ret til at anmode om, at ejendommen bliver vurderet med henblik på fastsættelse af handelsværdien.
 Opret profil familieoverdragelse fast ejendom FAMILIEOVERDRAGELSE AF FAST EJENDOM – LÅN ELLER GAVE. Det er muligt, at overdrage fast ejendom til nærtstående på fordelagtige vilkår. HVORDAN FUNGERER HUSHANDEL MELLEM FAMILIE? Som udgangspunkt kan man overdrage en bolig, til en pris på 15 % . Familieoverdragelse af bolig. Det er ved skattevæsenet accepteret, at du sælger en fast ejendom til dine arvinger eller disses nære pårørende. Men for at du kan gøre dette uden at udløse en gaveafgift, så er der den såkaldte 15 %’s regel. Det vil sige, at den pris, du sælger ejendommen for, ikke må være lavere end den nyeste.
 9/27/ · De


text:
fleste rådgivere, der beskæftiger sig med fast ejendom, kan nikke genkendende til, at familieoverdragelse af forældrekøbslejligheder i øjeblikket er et varmt emne, idet nye offentlige vurderinger er på vej, og at disse forventes at blive særligt høje for lejligheder i studiebyerne. Mange forældre ønsker typisk at sælge deres forældrekøbslejlighed til barnet, når barnet er [ ]. I slog Højesteret fast, at du som arving har ret til at arve en fast ejendom til en værdi på 15 % under den offentlige ejendomsvurdering, medmindre der foreligger ”særlige omstændigheder”. Dommen fra Højesteret vedrører arv af fast ejendom - men reglen er nu blevet bekræftet igen efter en ny afgørelse fra Landsskatteretten. Kontant ejendomsværdi +/- 15 % gælder stadig – også ved familieoverdragelser
 Skat henviste til Højesteretsdommen fra om arv af fast ejendom Købesummen blev ved denne overdragelse aftalt til 32 mio.
 9. okt Familieoverdragelse af fast ejendom er et hyppigt benyttet redskab, når man skal overføre værdier fra én generation til den næste. Det ses ofte i. 2. dec Familieoverdragelse. Vi hjælper dig med udarbejdelse og tinglysning af nyt skøde ved familiehandel af fast ejendom. Overdragelse af fast. 7. aug Når en ejendom skal overdrages fra forældre til børn enten i levende I forhold til dødsbooverdragelser fastslog Højesteret i en dom fra
 Familieoverdragelse fast ejendom, bedste opvaskemaskine til prisen Det er ikke altid så ligetil
 Har du brug for hjælp til udarbejdelse og tinglysning af skøde i forbindelse med en familieoverdragelse? Privatøkonomi Abonnement. Selvom den tilladte procentvise afvigelse hæves, vil en overdragelsessum fastsat som 85 procent af den nuværende vurdering nok som oftest familieoverdragelse et fast beløb end 80 procent af den kommende ejendom, fordi denne de fleste steder bliver markant højere.
 Usikkert hvad der kommer til at ske
 Familieoverdragelse af fast ejendom Lejligheden skal tjene til bolig for barnet efter overdragelse
 Siguiente: Lær at tale svensk » »
 Copyright © Any content, trademarks, or other material that might be found on the this website that is not our property remains the copyright of its respective owners. In no way does this website claim ownership or responsibility for such items, and you should seek legal consent for any use of such materials from its owner. Familieoverdragelse fast ejendom cigo.pemmlug.se


text:
Skat.dk: Opgørelse af afskrivningsgrundlaget for distributionsnet m.v. i et vand -og spildevandsselskab.
 08 Nov 2018 13:19
 Handelsværdi, udgangspunkt, nedskrevne, genanskaffelsesværdier, transaktioner, skøn, 6-års frist
 Skattekontrollovens § 3 B, stk. 1, nr. 1
 Den Juridiske Vejledning 2018-2, A.A.8.2.1.5
 Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse, jr.nr. 11-0301864
 Tidligere instans: Østre Landsrets dom af 16. januar 2018, (SKM2018.91.ØLR).
 (v/Kammeradvokaten v/adv. Steffen Sverke og Sune Riisgaard)
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 24. afdeling den 16. januar 2018 (SKM2018.91.ØLR).
 Appellanten, H1, har bortset fra påstanden om, at SKATs afgørelse af 21. september 2011 er ugyldig, gentaget følgende påstande:
 Principalt: Skatteministeriet skal anerkende, at selskabets afskrivningsgrundlag skal fastsættes som værdien af produktionsanlæg og ledningsnet opgjort på baggrund af DANVAs værdiansættelsesmodel til den nedskrevne genanskaffelsesværdi på henholdsvis 509.726.604 kr. og 2.740.103.855 kr. for spildevandsforsyningen samt 70.565.458 kr. og 607.593.321 kr. for vandforsyningen.
 Subsidiært: Skatteministeriet skal anerkende, at selskabets afskrivningsgrundlag skal fastsættes som værdien af produktionsanlæg og ledningsnet opgjort på baggrund af de regulatoriske indgangsværdier godkendt af Forsyningssekretariatet til henholdsvis 352.335.458 kr. og 2.644.193.468 kr. for spildevandsforsyningen samt 71.183.205 kr. og 669.843.222 kr. for vandforsyningen.
 Mere subsidiært: Skatteministeriet skal anerkende, at selskabets afskrivningsgrundlag skal fastsættes som værdien af produktionsanlæg og ledningsnet opgjort på baggrund af den korrigerede værdiansættelse fra G1 til den nedskrevne genanskaffelsesværdi på henholdsvis 2.865.184.419 kr. for ledningsnettet og 170.893.581 kr. for produktionsanlægget samlet for både vand- og spildevandsforsyningen.
 Mest subsidiært: Hjemvisning af sagen til fornyet behandling hos Skattestyrelsen.
 H1 har anført navnlig, at de overdragne aktivers handelsværdi, jf. ligningslovens § 2, må fastsættes til den nedskrevne genanskaffelsesværdi eller til den regulatoriske indgangsværdi baseret på det pris- og levetidskatalog, som er godkendt af Forsyningssekretariatet i henhold til vandsektorlovgivningen (den såkaldte POLKA-værdi, der er gennemsnittet af den samlede nedskrevne genanskaffelsesværdi og den samlede nedskrevne anskaffelsesværdi).
 Skatteministeriet må godtgøre, at der findes en værdiansættelsesmetode, der er mere egnet til at fastsætte handelsværdien end en af disse to værdiansættelsesmetoder. Det må tages i betragtning, at det efter lovgivningen på området ikke er muligt at tjene penge på vandforsynings- og spildevandsvirksomhed, jf. ”hvile i sig selv”-princippet, og at der derfor ikke findes et almindeligt frit marked, som handelsværdien af de overdragne aktiver kan fastsættes på baggrund af. Det savner således mening, når det i forarbejderne til vandsektorlovgivningen er anført, at handelsværdien er afgørende, i hvert fald hvis det er i et almindeligt frit marked.
 Den handelsværdi, som ifølge lovgiver skal finde anvendelse ved opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi, må derfor tilnærmes på anden måde.
 De værdiansættelsesmetoder, som vandselskabet ønsker anvendt, er ikke i strid med vandsektorlovgivningen. Der er ikke grundlag for at sige, at lovgivningsmagten i forbindelse med vedtagelsen af denne lovgivning har afvist metoderne. Hverken miljøministerens svar af 14. april 2009 på spørgsmål 5 fra Folketingets Miljø- og Planlægningsudvalg eller notater fra Skatteministeriet med kommentarer til høringssvar kan ses som udtryk for, at lovgiver har afvist værdiansættelse på baggrund af nedskrevne genanskaffelsesværdier eller POLKAværdier. Det gælder således bl.a. Skatteministeriets kommentarer til et høringssvar fra Foreningen af Statsautoriserede Revisorer, hvor der blev rejst spørgsmål om i vandsektorlovgivningen at


text:
fastsætte en tilsvarende overgangsordning som på el-området. Tværtimod taler bl.a. de provenumæssige forventninger i bemærkningerne til forslaget til samlelov og bemærkningerne i samme lovforslag om, at der ved opgørelsen af handelsværdien skal skelnes mellem city, by og land, for, at værdiansættelsen skal ske på baggrund af omkostninger forbundet med vandforsynings- og spildevandsvirksomhed.
 Den nedskrevne genanskaffelsesværdi og POLKA-værdien er udtryk for, hvad aktiverne er værd set i forhold til, at der ikke er noget marked at sælge vandforsynings- og spildevandsvirksomhed i. Skønsmanden har således i svaret på spørgsmål F anført, at ”en måling af de indskudte aktiver til en eller anden form for genanskaffelsesværdier er mere velegnet” end den af SKAT anvendte DCF-model til at ansætte handelsværdien af overdragne aktiver. Som skønsmandens svar viser, er det relevant ved opgørelsen af den skattemæssige indgangsværdi at inddrage POLKA-værdien. POLKA-værdien er fastlagt af en anden myndighed og vil danne grundlag for fremtidig indtjening i selskaberne ved indregning i prisloftet. Anvendelse af disse standardpriser sikrer et ensartet værdiansættelsesgrundlag for vandselskabernes aktiver, og værdierne er dermed det bedste bud på en handelsværdi af aktiver, der indgår i vandforsynings- og spildevandsvirksomhed omfattet af ”hvile i sig selv”-princippet. POLKA-værdierne er ikke beregnet for 2007, men skønsmanden har i svaret på spørgsmål F udtalt, at dette ikke ændrer ved POLKA-værdiens relevans.
 Hvis Højesteret ikke finder at kunne lægge nogen af de opgjorte beløb i vandselskabets påstande til grund, bør sagen hjemvises til fornyet behandling hos Skattestyrelsen.
 Det bestrides, at værdien af de overdragne aktiver kan opgøres til nogle af de beløb, som fremgår af H1s påstande.
 H1 blev stiftet af Y1 Kommune med regnskabsmæssig virkning fra den 1. september 2006 ved apportindskud af kommunens vandforsynings- og spildevandsaktiviteter, og kommunen ejede derefter aktierne i vandselskabet.
 Sagen angår opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi af det ledningsnet og produktionsanlæg, som blev overdraget til H1 i forbindelse med udskillelsen af de kommunale vandforsynings- og spildevandsaktiviteter. Indgangsværdien danner grundlag for vandselskabets skattemæssige afskrivninger på de overdragne aktiver.
 Højesteret lægger i overensstemmelse med skønserklæringen, jf. svarene på spørgsmål A, A/B 1 og SS 2, til grund, at der som følge af de regulatoriske krav på området, herunder navnlig ”hvile i sig selv”-princippet, ikke er et marked for handel med vandforsynings- og spildevandsvirksomheder eller sådanne virksomheders aktiver, og at der ikke findes tilsvarende eller lignende transaktioner mellem uafhængige parter, som kan danne grundlag for en vurdering af værdien af H1s ledningsnet og produktionsanlæg. Der kan således ikke i den foreliggende sag fastsættes en værdi af ledningsnet og produktionsanlæg baseret på, hvad dette kan sælges for i almindelig fri handel.
 SKAT (nu Skattestyrelsen) har ved udøvelsen af sit skøn over de overdragne aktivers skattemæssige værdi anvendt en tillempet DCF-model (”discounted cash flow”). Skønsmanden har i svaret på spørgsmål E anført, at denne model ikke er egnet til at fastsætte handelsværdien af overdragne aktiver, idet et væsentligt element i modellen er det fremtidige frie ”cash flow”, der defineres som den likviditet, som skabes ud over det, der skal geninvesteres i virksomheden eller bevares i denne. Som følge af


text:
de regulatoriske krav kan der i vandsektoren ikke skabes et frit ”cash flow”, og det er ifølge skønsmanden derfor ikke meningsfuldt at operere med en diskonteringsfaktor, som er en forudsætning for DCF-modellen. Højesteret finder i overensstemmelse med skønsmandens besvarelse, at DCF-modellen ikke udgør et egnet grundlag for at opgøre den skattemæssige værdi af det ledningsnet og produktionsanlæg, som er overdraget til H1.
 For vandforsynings- og spildevandsvirksomhed gælder, at der påhviler selskaberne en forsyningspligt, og at ”hvile i sig selv”-princippet indebærer, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteterne. Højesteret finder på denne baggrund, at det afgørende for den skattemæssige værdiansættelse af ledningsnettet og produktionsanlægget må være, hvilken værdi aktiverne må skønnes at have haft for H1.
 Som følge af overtagelsen af forsyningspligten har det for H1 været nødvendigt at råde over et ledningsnet og produktionsanlæg. Udgangspunktet for værdiansættelsen må derfor være, hvad det under markedsmæssige betingelser ville have kostet for H1 at overtage det allerede eksisterende ledningsnet og produktionsanlæg. Nettets og anlæggets nedskrevne genanskaffelsesværdi er et tilnærmet udtryk herfor. Alternativet for H1 ville være nyetablering af et ledningsnet og produktionsanlæg. Efter ligningslovens § 2 skal værdien fastsættes i overensstemmelse med, hvad der ville være opnået, hvis transaktionen var afsluttet mellem uafhængige parter. Ved skønnet over, hvilken værdi det erhvervede ledningsnet og produktionsanlæg bør fastsættes til, må der derfor også tages hensyn til, at kommunen som den sælgende part ikke havde noget at bruge ledningsnettet og produktionsanlægget til efter H1’s overtagelse af forsyningspligten. H1 må derfor antages som den købende part at kunne have forhandlet sig til en lavere købspris for ledningsnettet og produktionsanlægget end den nedskrevne genanskaffelsesværdi.
 På den anførte baggrund og i overensstemmelse med skønsmandens svar på spørgsmål F finder Højesteret, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvorledes ledningsnettets og produktionsanlæggets værdi efter ligningslovens § 2 bør fastsættes.
 Højesteret har ikke fornødent grundlag for at fastslå, hvad POLKA-værdien ville udgøre i forbindelse med Y1 Kommunes overdragelse af ledningsnet og produktionsanlæg til H1.
 Højesteret finder på denne baggrund, at sagen bør hjemvises til Skattestyrelsen til fornyet behandling med henblik på fastsættelse af den skattemæssige indgangsværdi af de overdragne aktiver og tager herefter H1s mest subsidiære påstand til følge.
 Efter sagens udfald skal Skatteministeriet betale sagsomkostninger for landsret og Højesteret med i alt 4.010.000 kr. Heraf er 4.000.000 kr. til dækning af udgift til advokat og 10.000 kr. til dækning af retsafgift for landsret og Højesteret. Der er ved fastsættelsen af udgift til advokat taget hensyn til sagens værdi, principielle karakter samt arbejdets omfang og til, at sagen er blevet hovedforhandlet sammen med sagen vedrørende G2 (sag 28/2018).
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale i alt 4.010.000 kr. til H1. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Skat.dk: C.C.2.2.2.5.3 Fradrag for udgifter til reklamer
 Dette afsnit beskriver reglerne for fradrag for udgifter til reklame efter LL § 8, stk. 1.
 Forretningsjubilæer, receptioner mv.
 Annoncer med politisk indhold
 Bidrag til turistforeninger
 Bidrag som varerabat
 En bank kunne fratrække udgifterne til gaver, fordi gaverne havde haft en væsentlig betydning for bankens status og almindelige omdømme i det lokale område.
 Banken gav en gave på 100.000 kr. til en landbrugsskole, og 100.000 kr. til en husholdningsskole.
 Banken havde betydelige forbindelser til landbruget, og der var bred opbakning i lokalsamfundet til at få skole- og uddannelsesaktiviteter til området. Se TfS 1989, 481 LSR.
 Hvis et firmamærke (logo) eller firmanavn er sat på en gave på en iøjnefaldende måde, betragtes udgifterne i almindelighed som reklameudgifter, hvis:
 de er fremstillet med reklameformål
 i et større antal eksemplarer
 de ikke er særligt kostbare.
 Sidste betingelse er opfyldt, hvis indkøbsprisen eller fremstillingsprisen ikke er højere end 100 kr. eksklusive moms. Se forarbejderne til LL § 8. Se til eksempel SKM2003.114.LSR, hvor udgiften til punge på 167 kr. eksklusive moms var for høj.
 Tændstikæsker osv.
 Se også SKM2006.440.VLR, hvor bl.a. udgiften til præmie i gadefodbold til en værdi af 150 kr. ikke kunne fratrækkes efter LL § 8, stk. 1.
 Betingelsen, om at gaven skal være forsynet med firmamærke (logo) eller firmanavn på en iøjnefaldende måde, gælder ikke, hvis:
 uddelingen af gaven sker i forbindelse med et forretningsjubilæum, reception eller lignende, som kan anses for reklameudgift, og
 gaven er af ubetydelig værdi.
 Udgifter til en reception, som et firma afholder i forbindelse med sin fødselsdag, hvor der bydes på en forfriskning og uddeles balloner og flag, kan trækkes fra.
 En ejendomsmægler købte 600 flasker vin med firmanavn og logo på etiketten. De 100 flasker, der blev givet til offentlige bankospil og en byggeudstilling, kunne fradrages som reklameudgift.
 Derimod kunne de resterende 500 flasker vin, der blev foræret til kunder og potentielle kunder, kun fratrækkes som repræsentationsudgifter, dvs. med 25 pct. Se TfS 1994, 253 VLD.
 Se også afsnit C.C.2.2.2.9 "Tobaksudgifter". Her omtales den manglende adgang til at fratrække udgifter til tobak.
 I særlige tilfælde kan arrangementer som forretningsjubilæer, receptioner og lignende have et sådant reklamemæssigt islæt, at udgifterne kan fratrækkes som reklameudgifter.
 Det er en betingelse, at der er åben adgang for offentligheden eller for en større og ubestemt kreds af personer, og at der alene er tale om en mindre servering, der ikke har karakter af bespisning.
 Udgifter til mindre traktementer, der afholdes i forbindelse med messer og udstillinger eller pressemøder, der har åben adgang for pressen eller andre interesserede, kan ligeledes betragtes som reklameudgifter.
 I andre tilfælde skal udgifter til beværtning af forretningsforbindelser henføres til repræsentationsudgifter under forudsætning af, at udgifterne har den nødvendige tilknytning til indkomsterhvervelsen. Se afsnit C.C.2.2.2.5.4 "Fradrag for udgifter til repræsentation".
 En forretning, som serverer kaffe og brød og lignende for kunderne på udsalgets første dag, vil kunne fratrække udgifterne som reklameudgift.
 Sponsorbidrag er bidrag, en virksomhed yder til fx sportsfolk, sportsklubber, kulturelle og lignende formål mod til gengæld at


text:
opnå en ydelse i form af ret til at få reklame for deres navn eller firmamærke.
 Reklameværdien består oftest i en pligt for bidragsmodtageren til enten at tillade opsætning af reklamer i sportshaller eller på stadions eller at bære reklamer for bidragyderen på trøjer, dragter, rallybiler, sejlbåde osv.
 Sponsorbidraget kan også ydes som naturalier, som fx skiudstyr, med en pligt for modtageren til at anvende og fremhæve dette under sportsaktiviteten.
 Det er derfor ikke i sig selv nok til at få fradrag, at eksempelvis en hest eller sejlbåd er opkaldt efter virksomheden. Se TfS 1998, 484 HRD og LSRM 1960, 55 LSR.
 Eksempelvis kunne et lokalt rengøringsfirma ikke fratrække udgiften til en andel af travhest, fordi hesten deltog i løb så langt fra lokalområdet, at det ikke havde nogen reklameværdi for firmaet. Se TfS 1996, 818 LSR.
 Derimod kunne en restaurant fratrække nettoudgiften til en travhest, bl.a. fordi restaurantens kunder kom fra hele landsdelen, og fordi selskabet, der ejede restauranten, derudover i vidt omfang som sponsor ydede bidrag inden for sport. Se SKM2005.296.LSR.
 En række virksomheder fik fradrag for bidrag til en eksportskole efter LL § 8, stk. 1.
 Eksportskolen ville dække de øgede driftsudgifter - som følge af nybyggeri og optagelse af et stigende antal elever - ved at søge bidrag fra virksomheder. Til gengæld skulle virksomhederne have mulighed for annoncering i skolens "indvielsesavis" og årsskrift samt for opretning af faste skilte i skolens bygninger. Se TfS 1988, 439 LR.
 En malerforretning kunne fratrække et bidrag på 2.000 kr. til en lokalradio som reklameudgift efter LL § 8, stk. 1. Til gengæld for bidraget annoncerede lokalradioen malerforretningens navn, adresse samt bidragets størrelse 20 gange. Se TfS 1988, 619 LSR.
 Erhvervsvirksomheder, som gav bidrag til "The Hans Christian Andersen Ballet Awards", kunne fratrække udgiften som reklame. Virksomhederne fik ret til reklame i forbindelse med arrangementet i forhold til størrelsen af deres bidrag. Se TfS 1987, 555 LR.
 Se også TfS 1986, 601 SD og SKM2004.262.LR, hvor udgiften kunne fratrækkes efter LL § 8, stk. 1.
 Se også SKM2008.501.SR, hvor udgiften ikke kunne fratrækkes efter LL § 8, stk. 1.
 Reklamemæssigt motiv
 En forudsætning for at sponsorbidrag er fradragsberettiget som reklameudgift er, at bidraget ydes primært af reklamemæssige grunde og ikke hovedsageligt af personlig interesse for sponsormodtagerens aktivitet. Se TfS 1998, 484 HRD.
 I princippet kan en reklameudgift dog være fradragsberettiget, selv om den ydes til skatteyderens egne sportsaktiviteter.
 I TfS 1998, 155 VLD fik et selskab fradrag for anskaffelsesprisen til en sejlbåd til kapsejlads. Udgiften blev ikke anset for afholdt i selskabets eneaktionærs interesse, men for driftsmæssigt begrundet. Udgiften til båden havde været i hvert fald delvis driftsmæssigt begrundet. Båden, der var navngivet efter selskabet, var uegnet til andet end kapsejlads, og skatteyderen havde ikke sejlet med båden. Skatteyderen havde tidligere dyrket sejlsport, men havde ikke deltaget i kapsejlads på højere niveau.
 I TfS 1989, 375 LSR fik en ejendomsmægler ikke fradrag for udgifter til sponsorering af en golfturnering i en klub, hvor han var aktionær. Landsskatteretten fandt, at udgifterne


text:
blev afholdt som følge af ejendomsmæglerens personlige interesse for golfspillet.
 Se også LSRM 1980, 95 LSR. En skatteyder, der var bilforhandler, havde deltaget i fire motorløb med en vogntype, der udgjorde en væsentlig del af det samlede salg. Skatteyderens deltagelse i motorløbene blev omtalt i presse og fjernsyn. Vognen var kun blevet anvendt til motorløb. Det var ikke godtgjort, at der havde været en sådan direkte sammenhæng mellem skatteyderens deltagelse i motorløb og hans indkomsterhvervelse, at udgifterne ved hans deltagelse i motorløb kunne betragtes som en fradragsberettiget reklameudgift efter LL § 8, stk. 1.
 Fradrag nægtes også, hvis det overvejende eller eneste motiv til bidraget har været veneration for en klub.
 Eksempelvis kunne en ejendomsmægler ikke fratrække udgiften til seks gavekort á 35 kr. til 6 fodboldtrænere i en fodboldklub, Se LSRM 1979, 188 LSR.
 Se også LSRM 1986,18 LSR.
 Se også SKM2014.748.SR, hvor modtagelse af et støttebevis ikke betød, at medlemskontingent, en gave eller et sponsorbidrag til en almennyttig forening kunne fratrækkes som en reklameudgift.
 Udgifter til annoncer med et rent politisk indhold kan ikke fratrækkes. Se LSRM 1974, 58 LSR.
 Erhvervsdrivendes bidrag til turistforeninger kan normalt ikke fratrækkes. Undtagelser kan dog gøres for fx hotelejere.
 Se eksempelvis TfS 1996, 250 VLD, hvor en frisør ikke fik fradrag, hverken som reklameudgift eller driftsomkostning, fordi der manglede sammenhæng mellem medlemskabet af turistforeningen og indkomsten fra turister som kunder i frisørforretningen.
 Frivillige bidrag og gaveydelser kan ikke kun fratrækkes ud fra et reklameudgiftssynspunkt, men også som en form for varerabat.
 Eksempelvis kan et malerfirma, der deltager i opførelsen af en svømmehal, skænke institutionen et kontantbeløb i stedet for en kutymemæssig tingsgave og fratrække dette beløb som en rabat i tilknytning til entreprisen.
 Hvis reklameudgiften har karakter af repræsentation, er fradraget begrænset til 25 procent af de afholdte udgifter. Se LL § 8, stk. 4.
 Derfor skal det vurderes, om reklameudgiften har karakter af en repræsentationsudgift.
 Se mere i afsnit C.C.2.2.2.5.4 "Fradrag for udgifter til repræsentation".
 Hvis udgiften afholdes af et selskab, hvori skatteyderen er hovedaktionær og ansat, og udgiften ikke er erhvervsmæssig, anses beløbet efter praksis for løntillæg til hovedaktionæren, hvis aflønningen er rimelig i forhold til arbejdsindsatsen. Udgiften kan i dette tilfælde fratrækkes ved selskabets indkomstopgørelse som en lønomkostning. Se TfS 1998, 484 HRD.
 Hvis hovedaktionæren ikke er ansat i selskabet, og udgiften ikke er erhvervsmæssig, anses beløbet for maskeret udlodning til hovedaktionæren. Udgiften er dermed skattepligtig for hovedaktionæren efter LL § 16 A, men der er ikke fradrag for udgiften i selskabet.
 Se også afsnit C.B.3.5.2.1 "Udgifter der er selskabet uvedkommende".
 Se også afsnit C.B.3.5.2.2 "Maskeret udbytte i ansættelsesforhold".
 SKM2013.378.HR H1 A/S afholdt udgifter til to salgsarrangementer, og spørgsmålet var, om udgifterne var fuldt fradragsberettigede reklameudgifter, jf. LL § 8, stk. 1, eller repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret i henhold til LL § 8, stk. 4.
 Højesteret fandt, at udgifterne var gået til repræsentation med begrænset fradragsret.
 Retten lagde vægt på, at begge arrangementer var afgrænset til en bestemt kreds af personer og på den måde adskilte sig fra det,


text:
som efter forarbejderne til ligningsloven er typisk for reklame.
 Stadfæster Østre Landsrets dom SKM2011.494.ØLR.
 En advokat havde fratrukket udgifter til annoncer og reklame afholdt i forbindelse med advokatens forsøg på at sælge en ejendom, der af advokaten og dennes tidligere ægtefælle havde været anvendt til privat beboelse i omkring 10 år.
 Højesteret fandt, at det var sagsøgeren, der skulle godtgøre, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at der var grundlag for at anse udgifterne for fradragsberettigede, og at dette ikke var godtgjort. Udgifterne kunne derfor ikke fratrækkes.
 Et selskab udskænkede gratis drikkevarer i forbindelse med konkurrencer. Udskænkningen skete udelukkende til personer som opholdt sig på værtshuset H2 og diskoteket H3, som var ejet af selskabet.
 Højesteret fandt, at udgiften til vederlagsfri udskænkning af drikkevarer var repræsentationsudgifter, jf. LL § 8, stk. 4.
 Højesteret anførte, at selskabet først efter sagens indbringelse for domstolene havde gjort gældende, at der var tale om udgifter til udskænkning af gratis drikkevarer på grundlag af øl- og drinkskort uddelt på gader mv. De opgørelser og kasserapporter, som selskabet havde påberåbt sig, angik i hvert fald langt overvejende udgifter, som alene kunne anses som repræsentationsudgifter. På denne baggrund og efter bevisførelsen i øvrigt fandt Højesteret det ikke godtgjort, at selskabet havde ret til fradrag efter LL § 8, stk. 1.
 SKM2006.440.VLR, Dommen stadfæster den del, som var indbragt
 Et selskab indgik en sponsoraftale, hvorefter selskabet i en 5-årig periode skulle betale 20.000 kr. det første år og derefter 15.000 kr. årligt i de følgende år til selskabets hovedaktionærs 14-årige datters deltagelse i ridesport. Til gengæld skulle såvel rytter som hest bære selskabets navn. Hovedaktionæren var ansat som direktør i selskabet.
 Højesteret fandt ligesom landsretten, at der ikke var en sådan forbindelse mellem sponsorstøtten og selskabet, at udgiften kunne anses som en fradragsberettiget udgift, og støtten skulle tillægges hovedaktionærens indkomst som yderligere løn.
 Landsretten fandt, at selskabets hovedsponsorat af Klub 1 var erhvervsmæssigt begrundet. Landsretten udtalte i den forbindelse, at selskabet havde fradragsret for udgifterne i det omfang, de måtte anses for reklame- og repræsentationsudgifter efter LL § 8, stk. 1 og 4, eller for driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Vedrørende selskabets tegning af et stadionsponsorat hos Klub 1 fandt landsretten, at sponsoratet var erhvervsmæssigt begrundet. Fordi der var et klart misforhold mellem reklameværdien og prisen på dette sponsorat, og fordi selskabet ikke havde sandsynliggjort, at det var nødvendigt at tilføre Klub 1 det meget store millionbeløb for at beskytte investeringen i hovedsponsoratet, havde selskabet imidlertid ikke fradragsret for stadionsponsoratet.
 Landsretten fandt, at selskabets sponsorater af og tilskud til Klub 19 måtte anses for erhvervsmæssigt begrundede, og at en del af udgifterne var reklameudgifter.
 Landsretten tog vedrørende hovedsponsoratet og sponsorat og tilskud til klub 19 kun stilling til, om der var tale om erhvervsmæssige udgifter.
 Sagerne blev herefter hjemvist til SKAT til fornyet behandling vedrørende fradragets størrelse.
 Af landsrettens begrundelse for hovedsponsoratet fremgik, at der var fradrag for udgifterne efter LL § 8, stk. 1 og 4, i det omfang, de måtte anses for


text:
reklame- og repræsentationsudgifter, eller efter SL § 6, stk. 1, litra a, som driftsomkostninger. Der var i afgørelsen ikke taget stilling til, om en del af udgifterne kunne henføres til etablering af ny virksomhed eller udvidelse af eksisterende virksomhed, med den virkning, at der ikke var fradragsret efter SL § 6, stk. 1, litra a, for disse udgifter, idet dette spørgsmål ikke var forelagt retten.
 Vedrørende sponsorater og tilskud til Klub 19 fandt landsretten, at en del af udgifterne måtte anses for at være reklameudgifter omfattet af LL § 8, stk. 1.
 Landsretten fandt, at udgiften til præmie (gave) i forbindelse med gadefodbold, som følge af beløbets størrelse på 150 kr., ikke kunne fratrækkes efter LL § 8, stk. 1. Udlodningen af øvrige præmier og gaver, udskænkning af gratis drikkevarer og vederlagsfri servering af mad i forbindelse med konkurrencer, var udelukkende sket til personer, som opholdt sig på værtshuset H2 og diskoteket H3, som var ejet af selskabet. Udgifterne skulle derfor anses for afholdt som udslag af kommerciel gæstfrihed, og kunne ikke fratrækkes som reklameudgifter efter LL § 8, stk. 1, men alene som repræsentationsudgifter efter LL § 8, stk. 4.
 Den del af dommen der vedrørte vederlagsfri udskænkning af drikkevarer blev appelleret til Højesteret. Se SKM2007.547.HR.
 Landsretten fandt, at et selskab havde fradrag for anskaffelsesprisen til en sejlbåd til kapsejlads. Udgiften blev ikke anset for afholdt i selskabets eneaktionærs interesse, men for driftsmæssigt begrundet.
 Landsretten udtalte, at det var ubestridt, at udgiften til båden havde været i hvert fald delvis driftsmæssigt begrundet. Båden, der var navngivet efter selskabet, var uegnet til andet end kapsejlads, og skatteyderen havde ikke sejlet med båden. Skatteyderen havde tidligere dyrket sejlsport, men havde ikke deltaget i kapsejlads på højere niveau.
 En frisørs udgift til kontingent til den stedlige turistforening blev ikke anset fradragsberettiget hverken som driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a, eller efter LL § 8, stk. 1, om reklameudgifter.
 Turistforeningen udgav en brochure, hvori bl.a. frisørens virksomhed var angivet i et erhvervsregister, og frisøren havde tit visitkort liggende på skranken i turistkontoret og ved den telefon, som turisterne benyttede i turistkontoret. Forretningens beliggenhed var angivet på en plan i turistkontoret.
 Landsretten fandt, at der ikke var sammenhæng mellem medlemskabet af turistforeningen og indkomsten fra turister som kunder i frisørforretningen.
 En ejendomsmægler havde indkøbt 600 flasker vin med etiket med hans firmanavn og logo. 100 flasker vin blev givet til offentlige bankospil eller udskænket i forbindelse med en byggeudstilling. De øvrige 500 flasker vin blev givet til kunder, herunder potentielle kunder.
 Landsretten fandt, at de førstnævnte 100 flasker vin kunne fratrækkes som reklameudgift.
 De resterende 500 flasker vin til kunder kunne kun trækkes fra som repræsentationsudgift, dvs. med 25 pct. Selvom de var forsynet med firmaets logo på flaskerne, fandt landsretten ikke, at de var omfattet af den særlige adgang til at fratrække gaver af mindre værdi som reklameudgifter.
 Et anpartsselskab fik kun delvist fradrag for reklameudgifter i form af tilskud til en rideklub. Landsretten begrundede afgørelsen med, at udgiften havde


text:
privat karakter, idet det overvejende motiv for tilskuddet var at støtte rideklubben, som hovedanpartshaveren var formand for.
 Se også TfS 1996, 871 LSR.
 Et selskab tegnede sponsorkontrakt med en række danske boldklubber og foreninger. Selskabet fik reklameydelse såsom skilte på stadion, firmanavn og logo på spilledragter mv. Desuden fik selskabet bl.a. fribilletter til fodboldkampe, som blev brugt til udlodning i forbindelse med salgskampagner eller som præmier ved konkurrencer. Selskabet ønskede at fratrække den del af udgiften til sponsoratet, som skyldtes disse fribilletter, som reklameudgifter efter LL § 8, stk. 1.
 I hvert fald i en del af perioden, var billetterne forsynet med selskabets logo.
 Byretten bemærkede, at Højesteret i SKM2006.398.HR i en sag mellem de samme parter om fradrag for moms for den samme sponsorudgift havde fastslået, at afgørelsen af, i hvilket omfang der kan fratrækkes moms af en sponsorudgift til fodboldbilletter, skulle træffes på grundlag af den brug, sponsor havde gjort af billetterne. Højesteret fandt, at de billetter, som blev udloddet i forbindelse med salgskampagner eller anvendt som præmie i konkurrencer, uanset deres værdi, ikke kunne sidestilles med reklameartikler, men havde karakter af gaveydelser.
 Byretten anførte, at de faktiske forhold i Højesterets dom fuldstændigt svarede til de faktiske forhold i denne sag. På den baggrund fandt retten, at det fulgte af Højesterets dom, at billetterne også i relation til LL § 8, stk. 1, havde karakter af gaveydelser, og at billetternes værdi som følge deraf ikke kunne fratrækkes som reklameudgift.
 En skatteyder, der var direktør og hovedanpartshaver i et anpartsselskab, havde taget initiativ til at stifte en forening, der havde til formål at drive lystfiskeri fra en båd. Båden blev finansieret gennem sponsorater, herunder en reklameaftale med anpartsselskabet. Der var ingen nærmere oplysninger om antallet af eller tidspunkterne for arrangementerne på båden, eller om hvem der var arrangører. Der var heller ikke deltagerlister eller dokumentation for karakteren af arrangementerne.
 Retten fandt ikke, at selskabet havde godtgjort, at udgifterne til lystfiskerforeningen primært havde været erhvervsmæssigt begrundet og ikke ydet på baggrund af hovedanpartshaverens personlige interesse i foreningens aktiviteter. Udgifterne kunne under disse omstændigheder ikke anses for fradragsberettigede reklameudgifter, jf. LL § 8, stk. 1, og SL § 6, stk. 1, litra a. Det gjorde ikke nogen forskel, at der var sat reklameskilte med anpartsselskabets logo på siden af båden, fordi der bl.a. ikke var dokumentation for, at reklamerne på båden var rettet imod en ubestemt kreds af kunder eller mulige kunder.
 Et selskab, der drev restaurant, købte en travhest. Kunderne bestod hovedsagelig af lokale og personer fra oplandet til landsdelen, men også af personer fra andre landsdele, som i forbindelse med deres interesse for travsport besøgte restauranten.
 Landsskatteretten fandt, at travhesteholdet havde haft en reklameværdi for restauranten.
 Landsskatteretten lagde bl.a. vægt på, at restaurantens navn indgik i hestens navn, og at restaurantens kunder kom fra hele landsdelen, samt at selskabet, der ejede restauranten, derudover i vidt omfang som sponsor ydede bidrag inden for sport.
 Landsskatteretten lagde også vægt på virksomhedens omsætning, de totale reklameudgifter og udgifterne til hesteholdet. Endvidere kunne


text:
udgifterne ikke antages at overstige udgiften til en sponsoraftale.
 På grundlag af det oplyste, nærede Landsskatteretten betænkelighed ved at antage, at hovedaktionæren havde en privat interesse i travheste. Der kunne derfor godkendes fradrag for nettoudgifterne til travhesteholdet.
 Se også TfS 1996, 818 LSR.
 SKM2003.114.LSR
 En sparekasse indkøbte 400 tegnebøger med sparekassens logo. De kostede 167 kr. eksklusive moms stykket. De blev givet til kunder og forretningsforbindelser ved deres runde fødselsdage.
 Landsskatteretten fandt, at udgiften til tegnebøgerne ikke var afholdt over for en ubestemt kreds af kunder. Der blev lagt vægt på, at udvælgelseskriteriet - runde fødselsdage - indsnævrede modtagerkredsen til bestemte kunder.
 Landsskatteretten fandt også, at udgiften til tegnebøgerne ikke kunne betegnes som uvæsentlig.
 Udgiften kunne derfor ikke fratrækkes som en reklameudgift efter LL § 8, stk. 1, men alene fratrækkes som en repræsentationsudgift efter LL § 8, stk. 4.
 Se også TfS 1993, 346 LSR.
 TfS 1996, 818 LSR
 Skatteyderen ejede et mindre lokalt rengøringsfirma. Skatteyderen købte en halvpart i en travhest, og havde ikke tidligere beskæftiget sig med hestehold. Hesten deltog i løb i tre danske byer. Hestens navn, som indeholdt firmaets navn delvist, blev nævnt i løbsprogrammer, højtaleranlæg og radio og tv, når der blev transmitteret fra løbene.
 Landsskatteretten fandt, at hesten deltog i løb så langt fra lokalområdet, at det ikke havde nogen reklameværdi for firmaet. Udgiften kunne derfor ikke fratrækkes som reklameudgift.
 Se også SKM2005.296.LSR.
 Skatteyder var indehaver af et selskab, der drev to herreekviperingsforretninger.
 Skatteyder afholdt udgifter til travhestesport.
 Landsskatteretten fandt, at halvdelen af udgifterne til travhestehold kunne fratrækkes som reklameudgift.
 Landsskatteretten lagde vægt på, at hestene bar sponsorens navn og logo, samt at travsporten havde et stort publikum i den by, hvor sponsorens virksomhed lå. Fradraget blev begrænset til halvdelen pga. indehaverens personlige interesse i travsport.
 Se også TfS 1985, 401 VLD.
 En ejendomshandler indkøbte 250 stærekasser og fratrak udgiften som en reklameudgift. Stærekasserne med bomærke, en flaske solbærrom og fire glas blev fortrinsvist udleveret til sælger og køber i forbindelse med afslutning af handler.
 Landsskatteretten fandt, at gaverne ikke blev givet til en ubestemt kreds af personer. Selv om hver stærekasse kostede under 100 kr. kunne udgiften derfor ikke fratrækkes som reklameudgift, men alene fratrækkes som en repræsentationsudgift.
 Se også SKM2003.114.LSR.
 TfS 1989, 481 LSR
 En bank gav en gave på 100.000 kr. til en landbrugsskole, og 100.000 kr. til en husholdningsskole.
 Banken havde betydelige forbindelser til landbruget. Banken ville bevare det gode omdømme i lokalsamfundet, herunder især blandt landbrugerne. Var gaven ikke blevet ydet, ville det have betydet dårlig omtale af banken blandt dennes kunder i landbruget og de øvrige kunder i lokalsamfundet.
 Lokalsamfundet arbejdede for at få skole- og uddannelsesaktiviteter til området. For at realisere dette mål var der startet en husstandsindsamling, der også havde omfattet pengeinstitutterne. Der var bred folkelig opbakning bag dette initiativ. Derfor havde banken anset det for nødvendigt at yde et større bidrag. Gaven var derfor ydet ud fra et ønske om at opretholde bankens renomme i området, fordi det ville have betydet dårligt omdømme i


text:
lokalsamfundet, hvis banken ikke havde givet et bidrag.
 Landsskatteretten fandt, at banken kunne fratrække udgifterne til gaverne som driftsomkostning, fordi gaverne havde haft en ikke uvæsentlig betydning for bankens status og almindelige omdømme i det lokale område.
 Se også LSRM 1982, 124 LSR.
 TfS 1989, 375 LSR
 En ejendomsmægler arrangerede sammen med en kreditforening en golfturnering på en bane tilhørende en klub, hvori han var aktionær.
 Landsskatteretten fandt, at udgifterne ikke kunne fratrækkes, fordi arrangementet ikke havde den fornødne forbindelse med erhvervsvirksomheden, men snarere skyldtes ejendomsmæglerens personlige interesse for golfspil.
 TfS 1989, 242 LSR
 En bank forærede en skulptur til X kommune i anledning af X bys 25 års købstadsjubilæum. Banken forærede også Y kommune en skulptur i anledning af, at bankens afdeling i Z havde 50 års jubilæum.
 Banken oplyste, at de to lokale afdelinger i X og Z havde et betydeligt kundegrundlag i de respektive kommuner, idet ca. 1/3 af bankens samlede indtjening kom herfra. Gaverne var omtalt i årsregnskaberne, og afsløringerne af gaveoverdragelserne havde været fyldigt omtalt i de lokale dagblade. Gaverne havde - ud over den reklamemæssige værdi - også haft stor betydning for bankens status og almindelige omdømme i de to lokalområder. De to gaver kunne ikke siges at stå i misforhold til bankens indtjening.
 Landsskatteretten fandt, at banken kunne fratrække udgifterne til skulpturerne efter LL § 8, stk. 1, fordi udgiften var afholdt for at opretholde bankens almindelige omdømme og samtidig fremme dens interesser ved at gøre sig kendt og fordelagtigt bemærket.
 Landsskatteretten lagde vægt på oplysningerne om kunstværkernes opstilling og forsyning med inskription om banken som giver.
 TfS 1988, 619 LSR
 Et selskab, der drev malerforretning, havde på opfordring givet et bidrag på 2.000 kr. til en lokalradio. Til gengæld annoncerede lokalradioen selskabets navn, adresse samt bidragets størrelse en gang pr. 100 kr. bidrag.
 Landsskatteretten fandt, at bidraget var fradragsberettiget, da formålet havde været at reklamere for virksomheden.
 LSRM 1980, 95 LSR
 En skatteyder, der var bilforhandler, havde deltaget i fire motorløb med en vogntype, der udgjorde en væsentlig del af det samlede salg. Skatteyderens deltagelse i motorløbene blev omtalt i presse og fjernsyn. Vognen var kun blevet anvendt til motorløb.
 Landsskatteretten fandt det ikke godtgjort, at der havde været en sådan direkte sammenhæng mellem skatteyderens deltagelse i motorløb og hans indkomsterhvervelse, at udgifterne ved hans deltagelse i motorløb kunne betragtes som en fradragsberettiget reklameudgift efter LL § 8, stk. 1.
 LSRM 1980, 93 LSR
 En agent havde stillet sit sommerhus, som ellers var udlejet, til rådighed for nogle tyske forretningsforbindelser. Den udlejeværdi, der skulle have været indtægtsført, modsvaredes efter agentens opfattelse af en tilsvarende (på daværende tidspunkt) fuldt fradragsberettiget repræsentationsomkostning, idet det var af stor reklamemæssig værdi for ham at kunne stille huset til rådighed for sine kunder.
 Landsskatteretten fandt ikke, at der var en sådan nær og direkte forbindelse mellem klagerens indtægtserhvervelse som agent og forretningsforbindelsernes vederlagsfri benyttelse af hans sommerhus, at der var tale om en fradragsberettiget driftsomkostning.
 LSRM 1979, 188 LSR
 Landsskatteretten nægtede en ejendomsmægler fradrag for udgifter til


text:
gavekort til en fodboldklubs trænere.
 Ejendomsmægleren havde ved ansættelsen derimod fået fradrag for udgifter til indkøb af fodboldtrøjer med påtrykt reklametekst.
 LSRM 1960, 55 LSR
 Et aktieselskab ejede en travhest, der bar selskabets navn. Selskabet ønskede at fratrække underskuddet ved hesteholdet på 2.544 kr. som en reklameudgift, fordi travhesten gennem sit navn var medvirkende til at gøre selskabet kendt i offentligheden.
 Landsskatteretten fandt, at underskuddet ikke kunne betragtes som en fradragsberettiget reklameudgift.
 Skatterådet fandt, at holdingselskabet skulle medregne beløbet til den skattepligtige indkomst. Dette selskab var rette modtager af beløbet, da der ikke var givet endelig afkald på beløbet til fordel for en på forhånd bestemt forening. Datterselskabet ville - som konceptet var udformet - ikke være skattepligtigt af beløbet, da det blev modtaget på vegne af holdingselskabet.
 Skatterådet fandt, at hverken medlemskontingent, gaver eller sponsorbidrag til en almennyttig forening kunne anses som en reklameudgift. Dette uanset, at der som bevis for betalingen blev modtaget et støttebevis, som kunne hænges op hos giveren.
 Der blev spurgt, om spørger kunne få fradrag for 20.000 kr. i indkomstopgørelsen efter reglerne i LL § 8 (reklameudgift), hvis beløbet indbetaltes til en investorgruppe, som aktivt støtter arbejdet omkring ungdomselitefodbold i en fodboldklub.
 Skatterådet svarede, at der ikke kunne fradrages udgifter til sponsoraftalen, da udgifterne hverken fandtes at medføre en reklameværdi for spørger, jf. LL § 8, stk. 1, eller at være afholdt for at sikre, erhverve og vedligeholde indkomsten i spørgers erhvervsvirksomhed, jf. SL § 6, stk. 1, litra a.
 Ingen fradragsret i forbindelse med et fællessponsorat.
 Skatterådet anerkendte fradrag for et sponsorbidrag af ukendt størrelse til et udenlandsk museums køb af møbler, designet af en dansk møbelkunstner, som reklameudgift/sponsorbidrag.
 Sponsoren samarbejdede med en række møbelproducerende licenstagere, der producerede møblerne i nøje samarbejde med sponsor. Sponsor modtog en fast royalty for alle møbler, der blev solgt af licenstagerne. Sponsors indtægt var derfor direkte afhængig af licenstagernes møbelsalg. Museet, hvor møblerne skulle stå, skulle bl.a. indeholde udstillinger med kunst og design samt huse en designuddannelse mv.
 Skatterådet fandt, at butikker havde fradrag for donationer på et antal procent af omsætningen til en hjælpeorganisation som reklameudgift efter LL § 8, stk.1, hvis virksomhederne fik en reklameværdi, der stod i rimeligt forhold til det ydede bidrag. Bidragene var i størrelsen 500 kr. til 20.000 kr., og reklamen, som butikkerne fik, bestod i, at deres navn/firmamærke blev vist på storskærme ved et arrangement (en event), der forventedes at have ca.100.000 deltagere, foruden at arrangementet blev omtalt i diverse medier, både indenlandske og udenlandske.
 En tekstilvirksomhed fik ikke fradrag ud fra et reklamesynspunkt for at donere noget fejlbehæftet tøj til en velgørende organisation. Tekstilvirksomheden opnåede ikke en ret til reklame, der svarede til værdien af det donerede tøj, over for den velgørende organisation. Virksomheden kunne efter LL § 8 A fratrække gaver op til en værdi af 14.500 kr. årligt. Værdien skulle opgøres i forhold til værdien efter en eventuel nedskrivning for ukurante varer.
 Et selskab solgte parfume, kosmetik og kropspleje mv. i 26 lande via 250.000 forhandlere.
 En


text:
selvstændig forhandler af selskabets produkter, afholdt salgsmøder (såkaldte homeparties). Fx mødtes en gruppe personer til en wellness-aften, hvor de fik lov at prøve produkterne. Hvis deltagerne havde interesse i at købe produkterne, lod langt de fleste sig registrere som forhandlere, så de kunne købe direkte hos selskabet til fordelagtige priser, altså som hovedregel ikke hos forhandleren. Forhandlerne fik provision og bonus af selskabets salg.
 I forbindelse med afholdelsen af homeparties, blev der givet værtindegaver til dem, der lagde hus til. Der blev ikke givet værtindegaver, når et salgsmøde blev afholdt hos en person, der i forvejen var registreret som forhandler.
 Skatterådet fandt, at forhandleren kunne fratrække udgifterne til demonstrationsvarer som driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a. Skatterådet lagde ved sin afgørelse vægt på, at demonstrationsvarerne blev brugt til at fremvise og lade potentielle kunder afprøve produkterne, samt at demonstrationsvarerne blev brugt på samme måde som fx testprodukterne i en Matas-butik. Den personkreds, der fik præsenteret demonstrationsvarerne, var oftest personer, som forhandleren ikke kendte i forvejen.
 Skatterådet fandt også, at udgifterne til værtindegaverne ikke kunne betragtes som reklamegaver. Der blev lagt vægt på, at værtindegaverne alene blev givet til de personer, der lagde hus til homeparties, og dermed ikke en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder. Der var derfor ikke fradrag efter LL § 8, stk.1.
 Skatterådet fandt herefter, at udgifterne til værtindegaver efter en konkret vurdering var fradragsberettiget efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Skatterådet lagde særlig vægt på det forhold, at salget i det væsentlige var baseret på private homeparties, som var afhængige af, at personer, som ikke var forhandlere, ønskede at "lægge hus til". Når homeparties blev afholdt hos personer, der ikke var forhandlere, nåede produkterne ud til nye personer som potentielle underforhandlere, og dermed øgedes forhandlerens fortjeneste. Værtindegaven havde på den baggrund en sådan tilknytning til indkomsterhvervelsen, at udgiften var fradragsberettiget.
 Muligvis skyldes henvisningen til SL § 6, stk. 1, litra a, vedrørende demonstrationsvarer, at det ikke var forhandleren, der opnåede salg af varer, men derimod selskabet. Hvis forhandleren havde opnået det direkte salg, havde hjemmelen for fradrag for demonstrationsvarerne formentlig været LL § 8, stk. 1.
 En bank ønskede at tilbyde kunderne en kontotype, hvor kunden på forhånd vidste, at banken ville yde bidrag til en fond. Banken ønskede derved at synliggøre en social og samfundsmæssigt bevidst profil. Det var bankens hensigt at synliggøre sine bidrag til fonden via bankens almindelige pr-arbejde.
 Bidraget skulle ydes i forhold til, hvor stort et indestående kunden havde på sin konto. Ordningen skulle derfor gå ud på, at kunden ikke fik 4 procent i rente, men derimod kun 3 procent, mens banken samtidig forpligtede sig til at beregne 1 procent af indeståendet og aflevere denne procent til fonden.
 Skatterådet fandt, at banken ikke kunne fratrække bidragene som en reklameudgift efter LL § 8, stk. 1.
 Efter Skatterådets opfattelse var det en ordning om dispositivt afkald, som ville medføre, at kunden skattemæssigt havde modtaget den fulde renteindtægt og herefter eventuelt kunne fratrække bidrag til velgørende


text:
formål efter reglerne herom.
 Et selskab ønskede at donere 24.000 kr. til CARE Danmark. Støtten ville fremgå af selskabets hjemmeside og med links mellem parterne. Selskabets breve, detaljerede cv'er og fakturaer, og standardformatet for disse ville blive tilføjet informationen om, at selskabet støttede CARE Danmark.
 Ligningsrådet fandt, at udgiften kunne fratrækkes som en reklameudgift.
 Ligningsrådet lagde vægt på udgiftens størrelse, at udgiften var imageskabende for selskabet og afholdtes for at opretholde dets almindelige omdømme ved at støtte en hjælpeorganisation.
 TfS 1988, 439 LR
 En eksportskole ville dække de øgede driftsudgifter som følge af nybyggeri og optagelse af et stigende antal elever ved at søge bidrag fra virksomheder. Til gengæld skulle virksomhederne have mulighed for annoncering i skolens "indvielsesavis". Avisen skulle omdeles indlagt i en lokal avis, som normalt udkom i 40-45.000 eksemplarer. Virksomhederne skulle desuden tilbydes mulighed for opsætning af faste skilte i skolens bygninger samt annoncering i op til 10 år i skolens årsskrift. Prisen for annoncering og/eller faste skilte i skolens bygninger skulle fastsættes til 10-20.000 kr., dog sådan at større bidrag kunne være på op til 50.000 kr. Prisfastsættelsen skulle ske under hensyn til værdien af annonceringen og skiltningen.
 Ligningsrådet fandt, at virksomhederne kunne fratrække udgiften som reklameudgift efter LL § 8, stk. 1.
 Se også TfS 1988, 289 LR.
 TfS 1987, 555 LR
 Et internationalt balletarrangement, "The Hans Christian Andersen Ballet Awards" blev finansieret gennem sponsorbidrag fra danske erhvervsvirksomheder.
 Sponsorerne blev opdelt i grupper. Afhængigt af bidragets størrelse opnåede de ret til reklame i forbindelse med arrangementet, så de største bidragydere opnåede de fleste rettigheder. Reklamen bestod for hovedsponsoren bl.a. i positiv omtale af virksomheden i gallaprogrammet for The Hans Christian Andersen Ballet Awards 1988. Virksomhedens navn indgik i en helsides annonce i fire farver i gallaprogrammet og i landsdækkende helsides annonce for arrangementet samt i Det Kongelige Teaters programmer sæsonen 1987/88. Virksomhedens logo indgik i en udstilling af H.C. Andersen statuetten i Det Kongelige Teaters foyer, og virksomheden fik ret til at anvende statuetten i reklamesammenhæng. De mindste sponsorer blev nævnt i gallaprogrammet og i landsdækkende helsides annoncer om arrangementet.
 Ligningsrådet fandt, at de erhvervsvirksomheder, der ydede bidrag, opnåede reklame i et sådant omfang, at udgifterne hertil kunne fratrækkes som driftsomkostninger.
 TfS 1986, 601 SD
 Et antal virksomheder gav bidrag til "Flygtning 86". Virksomhederne havde indrykket annoncer i aviserne med oplysning om, at de ville give en vis procentdel af deres omsætning til flygtningehjælpen. Samtidig reklamerede de i forretningen med, at de ydede bidrag til "Flygtning 86".
 Bidragene kunne fratrækkes som reklameudgifter.


text:
Medlemsstaternes retspraksis - Finland
 Denne side giver et overblik over Finlands retspraksis.
 For højesteret og de fleste andre domstole vises nøgleord og overskrifter sammen med datoer og registreringsnumre.
 Finlands højesteret
 Ansættelseskontrakt – overdragelse af virksomhed – EU-ret – betydning af direktivets fortolkning
 Registreringsnummer: S2006/340
 Dato for sagsanlæg: 29.1.2009
 Dato for afgørelse: 23.4.2009
 Fil: 835
 Sagen vedrører en arbejdstagers ret til, når denne har fratrådt sin stilling i forbindelse med overdragelse af en virksomhed, at modtage kompensation fra den, til hvem overdragelsen sker, på grundlag af kapitel 7, § 6, i lov om ansættelseskontrakter og under hensyntagen til artikel 4, stk. 2, i Rådets direktiv 2001/23/EF.
 Lov om ansættelseskontrakter 55/2001, kapitel 7, § 6
 Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller dele af virksomheder eller bedrifter, artikel 4, stk. 2
 Ovenstående tabel viser de oplysninger, der er tilgængelige om højesteretsafgørelser. Afsnittet med nøgleord omfatter nøgleordene og datoen for afgørelsen, den korte sammenfatning beskriver det primære indhold af afgørelsen, og referencerne til lovgivning indeholder oplysninger om relevant national lovgivning og EU-lovgivning.
 Retspraksis i Finland foreligger i HTML-format.
 Oplysninger om yderligere procedurer er tilgængelige ved følgende domstole:
 Generelle oplysninger om appelprocedurer er tilgængelige ved højesteret og andre domstole.
 Oplysninger om verserende sager er tilgængelige ved både højesteret og andre domstole.
 Resultaterne af appelsager er tilgængelige ved højesteret og andre domstole.
 Oplysninger om, hvorvidt en afgørelse har retskraft, er tilgængelige ved højesteret og andre domstole.
 Oplysninger om sager indbragt for andre domstole (såsom forfatningsdomstolen) er ikke tilgængelige fra højesteret eller andre domstole.
 Oplysninger om sagers indbringelse for EF-Domstolen er tilgængelige ved højesteret, men ikke ved andre domstole.
 Der findes bindende regler for offentliggørelse af retspraksis på nationalt plan og på domstolsplan.
 Al retspraksis offentliggøres af højesteret og de særlige domstole. Ved andre domstole er det kun et udvalg af retspraksis, der offentliggøres, afhængig af, hvor vigtig sagen er, om der gennemføres ny lovgivning, eller lovgivning ændres, og hvor stort behovet for at harmonisere gennemførelsen er.
 Sidste opdatering: 24/05/2018


text:
EU-Domstolen: Private virksomheder skal også betale fratrædelses- godtgørelse - DI
 DU ER HER: DI.DK > VI RÅDGIVER DIG > DIT PERSONALE > PERSONALEJURA > NYHEDER OM PERSONALEJURA > NYHEDER OM OPSIGELSE > EU-DOMSTOLEN: PRIVATE VIRKSOMHEDER SKAL OGSÅ BETALE FRATRÆDELSES- GODTGØRELSE
 EU-Domstolen: Højesteret skal ændre praksis
 EU-Domstolen er kommet med sin afgørelse i den såkaldte Ajos-sag, der handler om funktionærers ret til fratrædelsesgodtgørelse.
 EU-Domstolen mener, at private virksomheder skal efterbetale fratrædelsesgodtgørelse til medarbejdere efter funktionærlovens § 2a, selvom de efter fast dansk højesteretspraksis ikke var forpligtet til dette, når medarbejdere havde mulighed for at få udbetalt en arbejdsgiverbetalt pension. Uanset om medarbejderen fik udbetalt pensionen eller valgte at fortsætte med at arbejde.
 I afgørelsen slår EU-Domstolen fast, at Højesterets praksis strider imod EU’s beskæftigelsesdirektiv og det EU-retlige princip om forbud imod forskelsbehandling. Derfor bør Højesteret, ifølge EU-Domstolen, ændre praksis.
 EU-Domstolen udtaler desuden, at hvis en sådan praksisændring ikke er mulig, bør Højesteret undlade at anvende bestemmelsen i funktionærlovens § 2a, stk. 3, så virksomheder skal betale fratrædelsesgodtgørelse, selvom den fratrådte medarbejder kan oppebære pension.
 Sagen er nu tilbage i Højesteret, som skal afgøre sagen endeligt.
 EU: Praksisændring strider ikke imod retssikkerhed
 Sagen blev første gang behandlet i Højesteret i juni 2014, men Højesteret besluttede i september 2014 at spørge EU-Domstolen til råds.
 De ville have EU-Domstolens vurdering af, om et EU-retligt princip imod forskelsbehandling kan anvendes direkte i forhold til private, herunder virksomheder, selvom det ville betyde, at private virksomheder skal betale en fratrædelsesgodtgørelse, som de ellers ikke ville være forpligtet til at betale efter dansk lovgivning.
 I den såkaldte Ole Andersen-sag fra 2010 blev det slået fast, at en offentlig myndighed udøvede aldersdiskrimination, hvis myndigheden ikke betalte fratrædelsesgodtgørelse til de medarbejdere, der kunne få udbetalt en pension, men som valgte at forfølge deres erhvervsmæssige karriere. Offentlige myndigheder bindes nemlig direkte af EU’s beskæftigelsesdirektiv, der indeholder et forbud imod aldersdiskrimination.
 Beskæftigelsesdirektivet binder som udgangspunkt ikke private virksomheder. EU-Domstolens afgørelse i Ajos-sagen hviler derfor hovedsageligt på det EU-retlige princip om forbud imod forskelsbehandling. EU-Domstolen fastslår desuden, at anvendelsen af det EU-retlige princip mod forskelsbehandling i forhold til private ikke strider mod det EU-retlige retssikkerhedsprincip.
 EU-Domstolens afgørelse er vidtgående og betyder som udgangspunkt, at et EU-princip imod forskelsbehandling på grund af alder kan tilsidesætte en klar dansk lovregel.
 EU-Domstolens afgørelse medfører derfor retlige komplikationer i forholdet mellem EU-ret og national ret og udfordrer retssikkerhedsprincipper.
 Det er nu op til Højesteret at afgøre, om de vil følge EU-Domstolen. Det må forventes, at Højesteret i sin afgørelse inddrager danske retsprincipper og retstradition.
 Lovforslag om den ny integrationsgrunduddannelse (IGU)
 Tidligere højesteretspraksis
 Højesteret har i en række domme slået fast, at funktionærlovens § 2a, stk. 3, skal forstås sådan, at arbejdsgiveren ikke skal betale fratrædelsesgodtgørelse, hvis medarbejderen kan få udbetalt en alderspension ved sin fratræden. Det er ikke nødvendigt, at medarbejderen faktisk får udbetalt alderspensionen, men nok, at medarbejderen har ret til alderspension.
 En alderspension er en arbejdsgiverbetalt pension, der kommer til udbetaling, når man når en bestemt alder. Typisk 60 eller 65 år.
 EU-Domstolen: Fortolkning af


text:
§ 2a, stk. 3 i strid med EU-retten
 EU-Domstolen nåede i 2010 i den såkaldte Ole Andersen-sag imidlertid frem til, at denne fortolkning var i strid med det beskæftigelsesdirektivet forbud mod forskelsbehandling. I hvert fald hvis medarbejderen fortsatte på arbejdsmarkedet i stedet for at få udbetalt sin alderspension.
 EU-Domstolen tog dengang kun stilling til sager vedr. offentligt ansatte
 Se her den tidligere og nuværende ordlyd af bestemmelsen.
 Funktionærloven § 2 a lød tidligere:
 Funktionærloven § 2 a er ændret til:
 Ændring af funktionærlovens § 2 a (retsinformation.dk)
 Funktionærlovens regler for godtgørelse underkendt (Ole Andersen-sagen 2010)
 Højesteret ville ikke tage stilling til privatansattes ret til godtgørelse
 PUBLICERET: 17-05-2016 OPDATERET: 11-01-2017


text:
Arkivalieronline - Øvrige samlinger
 Her finder du blandt andet de arkivalier, som endnu ikke indgår i en af de tematiske samlinger. Det er en blandet landhandel, og der er noget for enhver smag og interesse. Der kommer løbende nye arkivalier til. Tilmeld dig Arkivalieronlines nyhedsbrev. Se kommende digitaliseringer på Arkivalieronline. Navn
 Amtsretter 1867-1920, Sønderjylland
 Amtsretterne var en domsmyndighed, som bl.a. overtog herredfogedernes domsmyndghed i 1867. Også tinglysning af fast ejendom hørte under amtretterne. Tilmeld dig Arkivalieronlines nyhedsbrev
 Amtstuer
 Her finder du regnskaber, matrikler, skattesager, jordbøger og andet. Det meste vedrører amternes økonomi, men der er også andet, f.eks. skifter.
 Christiansø fæstning
 Arkivalier fra Chrstiansø fæstning ved Bornholm.
 Da kong Christiern I i 1460 arvede hertugdømmerne Slesvig og Holsten, blev det nødvendigt for kongen at have både et tysk og et dansk kancelli. Skellet mellem de to kancelliers forretningsområder var dog længe baseret på rent sproglige kriterier, ikke på sagernes emne eller på geografiske kriterier.
 Indtil Enevældens indførelse i 1660 var de to kancellier for alle praktiske formål de eneste regeringskontorer, og alle sager gik igennem dem. Først med udviklingen af kollegiestyret under Enevælden overgik flere og flere opgaver til mere specialiserede kollegier, så kancellierne i stigende grad kom til at koncentrere sig om kirkelige anliggender (herunder skolevæsenet og universitetet) og om justitsvæsenet.
 Danske Kancellis arkiv fra tiden før 1536 er kun fragmentarisk bevaret. Dog begynder rækken af kopibøger med Christiern II's tronbestigelse i 1513. Fra 1536 er Danske Kancellis arkiv ganske velbevaret.
 Demokrati i mellemkrigstiden
 Læs om Påskekrisen 1920, politiets efterretningsvirksomhed, kommunister, syndikalister og meget mere. Se også arkivalierne og læs om historien bag i Rigsarkivets kildepakke: Forsvar for demokrati i mellemkrigstiden.
 Den danske regering i Stade
 Vedr. regeringen i Stade1712-15. Bremen-Verden hørte en kort overgang under Danmark, som overtog området fra Sverige 1712, og overlod det til Hannover 1715.
 "Erhvervsministeriet" er den almindelige betegnelse for et ministerium, der har ændret navn utallige gange siden det blev oprettet i 1908. Det har altid beskæftiget sig med lovregulering af erhvervslivet, primært handel, søfart, industri og finanssektoren.
 Forligskommissioner
 Her finder du forlig i borgerlige sager, herunder mægling i ægteskabssager, injuriesager, slagsmål eller uoverenstemmelser mellem husbond og tjenestefolk. Oprettet 1795 og nedlagt 1953.
 Fængsler, tugt- og forbedringshuse
 Oversigter overindsatte, fangefotos og mange andre arkivalier fra fængslerne.
 Godser, baronier, grevskaber og stamhuse
 I godsarkiverne er der oplysninger om godsets ejendom og drift, godsejerne, fæstevæsen, skoler og sociale forhold - og meget andet, Omfatter også ryttergodserne.
 Indenrigsministeriet 1848-
 Her finder du foreløbigt resolutionsprotokoller (journaler) fra Indenrigsministeriets Kommune- og købstadskontor.
 Industriforeningens udstillinger
 Her finder du oplysninger om deltagere i de nordiske Industri-, Landbrugs- og Kunstudstillinger i København i 1872 og 1888, herunder deres virksomhed (fx etableringsår og antal arbejdere) samt de udstillede genstande. Tilmeld dig Arkivalieronlines nyhedsbrev
 Et lille udvalg af arkivalier fra Justitsministeriets arkiv.
 Justitsprotokoller og tingbøger
 Justitsprotokollerne, også kaldet tingbøger, er rets- og dombøger. De indeholder både straffesager og civile sager.
 Kirken: Provstierne
 Provsten har opsynet med kirkens og præsteembedernes ejendom samt præsternes embedsførelse. Provsten var også skiftemyndighed for præsterne.
 Kirken: Præsten, pastoratet og


text:
sognet
 Indeholder ikke kirkebøger og skifteprotokoller, men alt muligt andet fra præsteembederne. F.eks. kommunionprotokoller (altergæster), regnskaber, breve og libri datici (embedsbøger).
 Kommuner på landet
 Her finder du mange forskellige kommunale arkivalier. Samlingen er endnu ikke så stor, men mere vil komme til efterhånden.
 Indeholder forskelligt materiale om den 2. slesvigske krig 1864. Materialet kan også ses på Rigsarkivets kildepakke om 1864, hvor der er mange informationer om arkivalier og dem, de stammer fra.
 Købstæder og købstadskommuner
 Her finder du købstadens egne dokumenter.
 Landråder 1867-1920, Sønderjylland
 De preussiske landråder afløste de tidligere amtmænd i 1867. Beføjelser og sagsområder forblev i store træk de samme, og ligesom tidligere fungerede lanråden som statsadministrationens lokale repræsentant. Her finder du oplysninger om stort set alle emner, for landråden var med til det hele.
 Her kan du få hjælp til at finde dine forfærdre, hvis de har været mestre eller svende i et håndværkerlav.
 Blandt Rigsarkivets ældre regnskaber fra perioden 1559-1660 udgør lensregnskaberne den største arkivserie, og indholdsmæssigt hører de til de mest righoldige. Regnskaberne dækker lokalforvaltningen, primært af landdistrikterne. Fra senmiddelalderen indtil Enevældens indførelse i 1660 var landet opdelt i len, hvoraf der fandtes to hovedtyper: De store slotslen (hovedlen) stod for lokalforvaltningen, retshåndhævelsen og militære opgaver; mindre godslen benyttedes hovedsagelig til aflønning af hoffolk og kongelige embedsmænd. Det er overvejende slotslenenes regnskaber, der er bevaret.
 Ligesom de øvrige rækker af ældre regnskaber led lensregnskaberne betydelige tab ved de store oprydninger i Rentekammerets arkiv i begyndelsen af 1700-tallet. Man anlagde det princip, at regnskaberne fra 1610 og videre frem skulle bevares, mens regnskaberne før dette år kun skulle bevares, såfremt de indeholdt oplysninger af væsentlig betydning for Danmarks historie - dvs., kort sagt, konger og krige. Det er formentlig grunden til, at Ringsted Klosters Lens regnskaber fra 1500-tallet er bevaret i større omfang end for andre len, idet Ringsted ofte var det første sted, konger og embedsmænd gjorde holdt på rejser vestpå i landet. I øvrigt blev kassationerne ikke gennemført helt systematisk, så en del ældre materiale har overlevet på mere eller mindre tilfældig vis.
 Lægedistrikter m.m.
 Her vises vaccinationsprotokoller m.v.
 Magistrater - fynske
 Rådstuearkiverne har sit udspring i købstædernes privilegier, som udstedtes af kongemagten, og som regulerede de retslige forhold i købstaden (Stadsretten).
 En fast del af disse privilegier var, at købstaden udgjorde en selvstændig retskreds, afgrænset fra de omgivende landområders retskredse (herreder, birker).
 Konsekvensen var et uskønt jurisdiktionsrod i købstaden, da der både var en kongelig udnævnt foged, som bestred det meste af retsvæsenet, og en ifølge privilegierne udnævnt kreds af rådmænd, som også varetog en række opgaver indenfor retsvæsenet.
 Byens styrelse var i høj grad lagt i hænderne på borgerskabet, som typisk valgte et råd til at bestyre byens daglige forretninger, og som traf en række beslutninger vedr. især den civile administration af købstaden, herunder især tildeling af borgerskab, ligning og opkrævning af person- og bygningsskatter og tilsyn med håndværkerlavenes virksomhed.
 Beslutninger om købstadens forhold blev typisk truffet på møder i rådstuen, hvortil alle med status som borgere i købstaden havde adgang


text:
til at deltage.
 Senest i 1551 bliver det pålagt købstæderne at føre en protokol (rådstueprotokol) over de forhandlinger og beslutninger, som blev resultatet af møderne på rådstuen.
 Efterhånden udvides magistratens opgaver, eks. i forbindelse med forsøg på etablering af offentligt fattigvæsen, første gang i 1708, og endelig i 1803. Etableringen af offentlige skoler i købstæderne bliver for Fyns Stifts vedkommende lovfæstet i 1806.
 I arkivmæssig henseende afsluttes rådstuearkivernes epoke i 1868, hvor der vedtages en ny lovgivning for købstadskommunernes forhold med virkning fra 1869.
 Orlogsværftets tegninger
 Tegninger af skibe, dele af skibe, havneanlæg og meget mere 1630-1890.
 Mange af de ældste dokumenter er skrevet på pergament, ofte forsynet med flotte segl. Mangel omhandler køb og salg af ejendom (skøder) eller stadfæstelse af rettigheder (tingsvidner), men der er også privilegiebreve og meget andet.
 Pianoer og klaverer fra Hornung og Møller
 Nummerbøgerne er fortegnelser over de klaverer og flygler, som Hornung & Møller lavede fra 1827 til 1972. Bøgerne er ført kronologisk og indeholder hvert instruments unikke nummer og navnet på den første ejer.
 Alt vedrørende post.
 Private personers papirer, f.eks. breve, skøder, regnskabsbøger, billeder og meget andet.
 Under Enevælden 1660-1848 hørte statens økonomi til i Rentekammeret. Her er oplysninger om skat og told, bygningsdrift, udstedelse af privilegier, udbetalinger, ansættelser og meget andet. Folketællinger hørte også til her, men dem finder du under temaet Folketælling.
 Rentekammeret Tyske Afdeling, Tyske Kammerkancelli
 Rentekammeret var betegnelsen for den funktion i den danske statsadministration, som varetog økonomiske og materielle anliggender under enevælden. Der var opgaver som bogholderi samt udbetalinger og told- og skatteopkrævning; det indbefattede også administration af statens ejendom som skove, veje og bygninger og udstedelse af kongelige privilegier. Rentekammeret blev nedlagt i 1848, da der blev indført ministerialstyre, og opgaverne blev da overdraget til de nyoprettede ministerier, hvoraf Finansministeriet fik hovedparten.
 En del af arkivdannelsen bestod af resolutionsprotokoller, som indeholder beslutninger i de sager, som kammerkancelliet behandlede. Her finder du oplysninger vedrørende skatter og afgifter, domæner og landvæsen, dige-, forst- og jagtvæsen samt mønt- og toldvæsen i hertugdømmerne Slesvig-Holsten (inklusive Sønderjylland).
 Retsbetjente indtil 1889, Sønderjylland
 Retsbetjentene indtil 1867 (herredsfogederne indtil 1889) havde mange opgaver, og her kan du finde en bred vifte af oplysninger om både personer og steder og meget andet.
 Retsvæsen: Admiralitetsretten
 Maritim domstol, der virkede 1611-13. Fra retten kunne apelleres til Kongens Retterting.
 Retsvæsen: dommere og retter efter 1919
 Her finder du oplysninger om retssager og andet fra domstolene. Tinglysning af fast ejendom og skiftesager skal dog findes under temaerne Find en ejendom og Find din slægt.
 Højesteret blev oprettet i 1661 som afløser for Kongens Retterting, der hidtil havde været Danmarks og Norges øverste domstol. For Norges vedkommende havde Højesteret denne funktion indtil 1814.
 Formelt var kongen leder af Højesteret indtil 1850, men allerede i 1674 blev der etableret et embede som justitiarius, dvs. leder af retten. Siden retsplejelovens ikrafttræden i 1919 har denne person været betegnet som præsident. De øvrige dommere blev indtil 1919 tituleret som assessorer.
 I 1600-tallet fungerede Højesteret i visse sager som både første og sidste


text:
retsinstans, men siden har domstolen udelukkende virket som appelinstans. Højesteret har kompetence til at behandle alle typer af retssager, men i 1919 blev retten afskåret fra bevisbedømmelse i nævningesager, og i 1936 blev dette udstrakt til at gælde for alle slags straffesager. Herefter kan Højesteret kun tage stilling til strafudmålingen i disse sager.
 Landstingene/landsretterne var og er appeldomstol for underretterne, men særligt i ældre tid var de også centrum for officielle handlinger såsom kongehyldning og bekendtgørelser.
 Retsvæsen: Kongens retterting
 Højesterets forgænger, landets højeste domstol. Her finder du dele af rettertingets arkiv 1536-1660, bl.a. stævninger, voteringer og domme.
 Retsvæsen: Retsbetjente indtil 1919
 Retsbetjentene indtil 1919 havde mange opgaver, og her kan du finde en bred vifte af oplysninger om både personer og steder og meget andet. Retsbetjentene blev i 1919 afløst af de nyoprettede domstole og politikredse.
 Indeholder også notarialsager (testamenter m.v.).
 Ligesom mange andre arkiver efter retsbetjente (by- og herredsfogeder m.fl.) spænder Ringsted byfogedarkiv lige fra justitsprotokoller, dvs. rets- og dombøger, og skiftearkivalier til strafferegistre, pas- og tyendeprotokoller, alimentationsjournaler (om faderskab til børn, født uden for ægteskab) og lægdsruller. Ringsted byfogedarkiv er derfor et glimrende eksempel på, at et retsbetjentarkiv kan udnyttes til mange forskellige slags forskning - fra studier af bestemte slægter til undersøgelser af handelsnetværk og kulturhistorie.
 Derimod indeholder byfogedarkivet kun få dokumenter om den kommunale administration i Ringsted før 1919. De øvrige kommunale arkivalier om bl.a. brandforsikring samt fattig-, skole- og skattevæsen findes i Ringsted rådstuearkiv.
 Ryttergodser
 Rytterdistrikterne opstod, efter at rytteriet i 1670 blev gjort nationalt. Udskrivningen hertil blev foretaget på det efter reformationen omfattende krongods, der blev opdelt i distrikter. Ordningen med rytterdistrikter falder i to hovedperioder: den første strakte sig fra 1679 til 1720, den anden fra 1720 til omkring 1774. Forskellen mellem de to perioder bestod især i en ændring i den geografiske fordeling af rytterdistrikterne. Rytterdistrikterne blev opløst eller solgt i perioden 1764-1774.
 I Rigsarkivet er der i tidens løb etableret særlige samlinger med regnskabsmateriale fra blandt andet amtstuerne, som de lokale amtsskrivere (amtsforvaltere) årligt indsendte til centraladministrationen. Denne samling af Slesvig-holstenske amtsregnskaber dækker perioden fra 1587 og frem til 1867 og består primært af de årlige amtsregnskaber, men indeholder også separate jordbøger, skattelister og toldregnskaber, blandt andet toldregnskabet for Gottorptolden.
 Sociale forhold, sundhedsvæsen, hospitaler og stiftelser
 Her finder du forskellige arkivalier med forbindelse til socialvæsenet, gamle, syge og fattige.
 Statsrådet afløste i 1848 Gehejmestatsrådet, og det består af ministrene under forsæde af kongen. Lovforslag forelægges og vedtages, og kongen holdes informeret om statsanliggender.
 Her finder du forskellige arkivalier vedrørende søfart.
 Kirken bevarede efter reformationen jurisdiktion over lægfolk i ægteskabssager. Ved Riber artiklerne af 1542 bestemtes det, at der i stifterne skulle afholdes tamperret fire gange årligt på tamperdagene. Tamperretterne bestod af stiftslensmanden, siden stiftamtmanden og nogle af stiftets gejstlige. I 1797 overgik jurisdiktionen i ægteskabssager til det verdslige retsvæsen.
 Det ministerium, vi i dag kender som "Transportministeriet" blev oprettet i 1849 som "Ministeriet for Offentlige Arbejder". Det beskæftigede sig primært med anlæg af jernbaner, veje og færgeruter.
 Tyske Kancelli - indenrigske


text:
afdeling
 De digitaliserede arkivalier fra Tyske Kancellis Indenrigske Afdeling består af materiale, der dækker perioden fra 1312 og frem til 1864, og er organisatorisk struktureret i følgende afdelinger:
 Indenrigske Afdeling, med arkivserier fra perioden 1312 til 1849
 Ministeriet for Slesvig, med arkivserier fra perioden 1848 til 1864
 Materialet indeholder bl.a. følgende arkivserier:
 Diverse kommissionsakter
 Korrespondancesager
 Indkomne breve fra embedsmænd m.m.
 Brevkopibøger - åbne breve indførtes i kopibøger, kaldet "Patenten". Lukkede breve indførtes i "Inländische Registratur"
 Kongelige resolutioner skrevet på forestillinger og ansøgninger
 Tyske Kancelli - udenrigske afdeling
 De fleste arkivalier vedrørende Danmarks udenrigspolitik i tiden indtil 1770 er registreret i Tyske Kancellis Udenrigske Afdelings arkiv. I tilknytning hertil er også registreret arkivalier af samme art fra Danske Kancellis arkiv indtil omkring 1676, hvor behandlingen af de udenlandske sager helt og holdent blev Tyske Kancellis forretningsområde. Udskillelsen af en særlig udenrigsk afdeling fra Tyske Kancellis øvrige organisation ser ud til at være sket omkring 1670, men i første omgang uformelt. Først fra 1736 er der utvetydige vidnesbyrd om eksistensen af et "Udenlandsk Departement".
 Foruden Tyske Kancellis Udenrigske Afdelings arkivalier omfatter arkivet også store mængder arkivalier fra danske gesandtskaber i udlandet og gesandtskabsregnskaber.
 Endelig omfatter arkivet protokoller m.m. fra forhandlingerne i Gehejmekonseilet, som fra 1670 var den forsamling - kongens "hemmelige råd" - hvor ikke mindst de udenrigske anliggender blev drøftet.
 Her kan du finde oplysninger om hele byens offentlige liv i perioden (1243) 1543-1919, bl.a. om byens forfatning, borgerskaber, embeds- og tjenestefolk, justits- og politisager, finansvæsen, bygnings- og vejsager, post, told,søfart, handels- og næringssager, militærsager, kirker, skoler, fattigvæsen m.m.
 Watersschout i København og Helsingør
 Waterschouten stod for registreringen af søfolk, der skulle på langfart. Protokollerne indeholder oplysninger om søfolkene samt bemandingen af de enkelte skibe, som udgik fra København (1695-1871) og Helsingør (1816-71).
 Det nørrejyske landstings ældste dombøger indtil 1667. Her finder du domme afsagt ved landstinget, skøder på ejendom, arvesager og meget andet.
 Virksomheder og erhvervsliv
 Her finder du materiale fra og om det private erhvervsliv.
 Arkivalierne indeholder regnskabsmateriale fra en række sønderjyske, fynske og sjællandske arkivskabere. Materialet dækker perioden fra 1447 og frem til 1583 og består bl.a. af Kammermesterregnskaber, Rentemesterregnskaber, Dronningens skrivers regnskabsbøger, Regnskaber for Roskilde domkirke og kapitel, Gottorp toldregnskab.
 Øresundstoldregnskaber
 Består af Øresundstoldregnskaber, dækkende perioden fra 1497 og frem til 1856 samt Øresundskontratoldregnskaber, dækkende perioden fra 1660 og frem til 1856.
 Her finder du blandt andet de arkivalier, som endnu ikke indgår i en af de tematiske samlinger. Det er en blandet landhandel, og der er noget for enhver smag og interesse. Der kommer løbende nye arkivalier til. Tilmeld dig Arkivalieronlines nyhedsbrev. Se kommende digitaliseringer på Arkivalieronline. Vi samler statistik ved hjælp af cookies


text:
Manglende hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger
 120-dages opsigelse udgjorde direkte forskelsbehandling, idet fraværet delvist skyldtes arbejdsgiverens manglende afhjælpningsinitiativer. Det fandt Højesteret ved dom af 11. august 2015.
 Sagen omhandlede en afdelingsleder i et supermarked. Hun havde leddegigt og sad som følge af sygdommen ikke længere i kassen. Da gigten forværredes, blev hun deltidssygemeldt i sommeren 2009.
 Da der var tale om en længerevarende funktionsnedsættelse, der hindrede hende i at deltage fuldt ud i arbejdslivet på linje med andre arbejdstagere, fandt Højesteret i overensstemmelse med EU-Domstolens dom i Ring og Werge-sagerne, at hun havde et handicap.
 I forbindelse med sygemeldingen rettede kommunen henvendelse til arbejdsgiveren om at gennemføre hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger, hvorfor arbejdsgiveren senest på dette tidspunkt vidste eller burde vide, at hun led af et handicap.
 Afdelingslederen blev den 4. september 2009 fuldtidssygemeldt, hvilket hun var, indtil hun blev opsagt den 10. december 2009 med 1 måneds varsel efter 120-dages reglen.
 Under deltidssygemeldingen diskuteredes mulige fremtidige arbejdsopgaver. Arbejdsgiveren foreslog i denne forbindelse et arbejde som leder af kiosk- og kundeafdelingen eller af postafdelingen. Dette ville dog på ny medføre betydelige kassefunktioner, hvorfor Højesteret afviste, at dette udgjorde en passende afhjælpningsforanstaltning.
 Afdelingslederen foreslog selv såvel bogholderiopgaver som en ny administrativ stilling. Højesteret fandt imidlertid - på linje med landsretten - at hun manglede kompetencer som bogholder, ligesom de ikke fandt, at arbejdsgiverens pligt til at træffe tilpasningsforanstaltninger omfattede en pligt til at oprette en ny administrativ stilling.
 Afdelingslederen foreslog dog også, at hun kunne lede postafdelingen i kombination med administrative opgaver, som hun tidligere havde varetaget, og hun foreslog en deltidsansættelse med etablering af fleksjob. Arbejdsgiveren forklarede, at han ikke overvejede at tilbyde hende en deltidsansættelse, eventuelt som fleksjob. Butikschefen havde imidlertid forklaret, at han med arbejdsgiverens opbakning ville kunne have skabt en passende deltidsstilling. Højesteret fandt derfor ikke, at arbejdsgiveren havde godtgjort, at der ikke kunne være tilbudt hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger, eller at sådanne ville udgøre en uforholdsmæssig stor byrde.
 Højesteret fandt - med henvisning til EU-Domstolens vurdering i Ring og Werge-sagen - at 120-dages reglen ikke kunne anvendes, hvis sygefraværet skyldtes manglende hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger. Idet Højesteret vurderede, at afdelingslederens sygefravær kunne være helt eller delvist undgået ved sådanne foranstaltninger, var betingelserne for anvendelsen af 120-dages reglen derfor ikke opfyldt på opsigelsestidspunktet.
 Afdelingslederens anciennitet berettigede hende til et opsigelsesvarsel på 6 måneder, hvorfor hun fik en erstatning på 5 måneders løn modregnet sygedagpenge i de 2 måneder, der gik ud over minimalerstatningsperioden.
 De manglende tilpasningsforanstaltninger og den følgelige uberettigede anvendelse af 120-dages reglen var en krænkelse af afdelingslederens rettigheder efter forskelsbehandlingsloven. Hun fik derfor en godtgørelse, der - henset til krænkelsens karakter, hendes 14-års anciennitet og retsusikkerheden på området - skønsmæssigt blev fastsat til 9 måneders løn.
 Dommen viser, at en medarbejder ikke kan opsiges med baggrund i 120-dages reglen, hvis en væsentlig del af fraværet skyldes et handicap, og dette i hvert fald til dels kan tilskrives manglende afhjælpningsforanstaltninger. Dette betyder imidlertid ikke, at sygefravær grundet et handicap ikke kan medregnes i de 120 dage, hvis arbejdsgiveren har truffet sådanne foranstaltninger, hvilket også følger


text:
Nye domme fra Højesteret: Få styr på 120-dagesreglen - Bonnesen Advokater
 Ved opgørelsen af 120 sygedage i forbindelse med en deltidssyge-
 melding skal der ikke indgå skønnet fravær for søndage, helligdage eller andre arbejdsfrie dage. Det har Højesteret nu slået fast i to nye domme. Her blev det også slået fast, at en arbejdsgiver ikke er forpligtet til at acceptere en medarbejders tilbud om at gå på deltid, og derfor har sådan et tilbud ikke indflydelse på beregningen af sygedage. Vi ser her nærmere på 120-dagesreglen, og hvad man som arbejdsgiver skal være opmærksom på.
 Hvorfor er reglen vigtig for arbejdsgiver?
 120-dagesreglen er en bestemmelse om, at man som arbejdsgiver kan opsige med kun 1 måneds varsel, hvis virksomheden har betalt løn under sygdom i 120 dage i en periode på 12 måneder. Bestemmelsen kan således gøre det billigere for en virksomhed, at opsige en sygemeldt medarbejder, særligt hvis medarbejderen ellers havde krav på et længere opsigelsesvarsel.
 Derudover har bestemmelsen den betydning, at en opsigelse i henhold til 120-dages reglen som udgangspunkt anses for at være en saglig opsigelse. Da sygdom er lovligt forfald og opsigelse pga. sygdom derfor ofte vil være usaglig, giver bestemmelsen altså en mulighed for at opsige pga. sygdom, men uden at virksomheden skal betale godtgørelse for usaglig opsigelse.
 120-dages reglen gælder kun hvis det i ansættelseskontrakten er aftalt, at bestemmelsen er gældende i ansættelsesforholdet. Selvom reglen fremgår af funktionærloven, er det altså ikke en bestemmelse, som automatisk kan anvendes overfor alle funktionærer, som de øvrige bestemmelser i loven.
 Det er et krav, at der er betalt løn under sygdom i 120 dage indenfor 12 måneder, og opsigelse efter 120-dages reglen skal ske i umiddelbar tilknytning til udløbet af de 120 dage, og mens funktionæren stadig er syg.
 Disse krav har drillet mange virksomheder, da domspraksis har vist, at man som virksomhed skal have pinligt styr på registreringen af sygedage, og man skal vide, hvornår weekender skal tælles med, og hvordan man skal tælle sygedagene sammen, når der er tale om deltidssygemelding. Hvis virksomheden tæller forkert, og eks. først opsiger efter 128 sygedage eller på den 119. sygedag, har den ansatte krav på det opsigelsesvarsel, der følger af de almindelige opsigelsesregler. Retspraksis har vist, at man skal tælle lørdag og søndag med i de 120 dage, hvis den ansatte er syg både fredag og mandag. Hvis den ansatte derimod kun er syg om mandagen, skal weekenden ikke tælles med. Ligeledes har retspraksis slået fast, at man ved delvist sygefravær kun må medregne den faktiske fraværstid.
 To nye domme fra Højesteret vedr. deltidssygemelding
 120-dages reglen indeholder ingen retningslinjer for hvordan sygefraværet, herunder et delvist sygefravær, skal opgøres, og den har derfor givet anledning til mange retssager. For nyligt har Højesteret afsagt to domme om 120-dages reglen i relation til deltidssygemelding, som giver klarhed over, hvordan reglen skal anvendes.
 I den første sag skulle Højesteret tage stilling til, hvorvidt en virksomhed havde beregnet de 120 dage korrekt i et tilfælde, hvor den ansatte havde været deltidssygemeldt i en


text:
del af sygeperioden. Medarbejderen var ansat med en ugentlig arbejdstid på 32 timer, fordelt så medarbejderen arbejdede mandag, tirsdag, onsdag og fredag samt 3 timer hver anden lørdag. I en periode var medarbejderen deltidssygemeldt, så hun ikke var på arbejde om tirsdagen, hvilket medførte et sygefravær på 7 timer om ugen. Senere var hun også sygemeldt om onsdagen, hvilket medførte et sygefravær på 16 timer ugentligt. Medarbejderen endte med at være fuldtidssygemeldt, og blev opsagt efter 120-dages reglen.
 Arbejdsgiveren havde beregnet de 120 dage som et gennemsnit, hvorved det faktiske sygefravær blev sat i forhold til den ugentlige arbejdstidsnorm. På den måde indgik weekender og helligdage samt de arbejdsfrie torsdage forholdsmæssigt i beregningen
 Spørgsmålet i sagen var, hvordan sygedagene skulle beregnes i de perioder, hvor medarbejderen havde været deltidssygemeldt.
 Højesteret slog indledningsvist fast, at der ikke for de faktiske hele fraværsdage kan ske en omregning baseret på forholdet mellem fraværstimer og ugentlig arbejdstid, der indebærer at en del af de dage, hvor funktionæren har arbejdet fuld tid, tælles med som sygedage. I de perioder hvor den ansatte var sygemeldt, skulle der derfor kun medregnes henholdsvis én og to dage om ugen i opgørelsen af de 120 dage. Generelt udtalte Højesteret, at har en ansat været fraværende pga. sygdom en hel dag, hvor den ansatte skulle have været på arbejde, skal denne dag anses som én sygedag, uanset hvor mange timer, den ansatte skulle have arbejdet den pågældende dag.
 Endvidere slog Højesteret fast, at man ved deltidssygemelding kun kan medregne det faktiske fravær, uanset om sygefraværet er placeret som hele fraværsdage eller en del af en eller flere ugentlige arbejdsdage. Allerede i 1990 havde Højesteret fastslået princippet om, at sygefravær en del af en arbejdsdag skulle medregnes i de 120 dage med den faktiske fraværstid. Dengang blev der imidlertid ikke taget stilling til, hvordan man skulle forholde sig til de arbejdsfri dage. Ved den nye dom afviste Højesteret, at arbejdsgiver ved deltidssygemelding må medregne en skønnet "faktisk fraværstid" for søn- og helligdage og andre arbejdsfri dage.
 Man kan altså ikke lave en gennemsnitsberegning, da det kun er det faktiske fravær på arbejdsdagene, som kan indgå i beregningen af de 120 dage. Dette betød, at regnestykket ikke nåede op på de 120 dage, hvorfor betingelserne for at opsige med forkortet varsel ikke var til stede. Virksomheden blev derfor dømt til at betale løn og feriepenge i den længere opsigelsesperiode.
 I den anden højesteretsdom var spørgsmålet, hvordan sygedage - i en periode, hvor medarbejderen havde tilbudt at vende tilbage på nedsat tid - skulle indgå ved beregningen af de 120 dage.
 Medarbejderen var fuldtidsansat som klinikassistent hos en tandlæge. Efter en længere sygeperiode meddelte medarbejderen, at hun ville være i stand til at vende tilbage til arbejdet 20 timer ugentligt med udsigt til at blive helt raskmeldt efter ca. en måned. Tandlægen afviste tilbuddet af hensyn til klinikkens drift og behovet for en fuldtidsansat, og meddelte at klinikassistenten ville være at betragte som fuldtidssygemeldt under hele sygemeldingen. Da klinikassistenten igen blev sygemeldt, blev