text:
er med rette, at den stedlige told- og skatteregion, hvilket Told- og Skattestyrelsen har tiltrådt, alene har godkendt fradrag for moms af vedligeholdelsesudgifterne med 12,4%.” (understreget her).
 Som det ses, lagde også Landsskatteretten udelukkende vægt på bygningernes faktiske benyttelse.
 G2 nedlagde for landsretten påstand om, at den var berettiget til at fradrage 97 pct. af momsen vedrørende den udvendige vedligeholdelse, 100 pct. af momsen vedrørende den indvendige vedligeholdelse og 100 pct. af momsen af indkøb af varme, lys kraft og vand, og endelig, at fonden havde ret til 100 pct. godtgørelse af energiafgifter ...
 Af referatet af Skatteministeriets procedure for landsretten fremgår bl.a.
 ”Sagsøgte har til støtte for sin påstand om frifindelse gjort gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at slottet er en nødvendig, naturlig og integreret del af sagsøgerens virksomhed. Sagsøgte har herved nærmere anført, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at der er en nødvendig sammenhæng mellem de afholdte udgifter og sagsøgerens afgiftspligtige aktiviteter. Sagsøgeren, der er indrømmet delvis fradragsret, har derfor ikke krav på fradragsret i videre omfang end fastslået af Landsskatteretten. Det følger af momslovens §§ 37-39, at det for fradragsretten er en betingelse, at de indkøb, der foretages, har en umiddelbar og direkte sammenhæng med den afgiftspligtige virksomhed, og bestemmelserne skal forstås i overensstemmelse med 6. momsdirektivs artikel 17 og EF-domstolens praksis.
 Fradragsret forudsætter således, at transaktionernes objektive karakter tilsiger, at de har en nødvendig og direkte sammenhæng med virksomhedens afgiftspligtige aktiviteter. Udgifter, der afholdes ud fra andre intentioner, har således ingen tilknytning til de afgiftspligtige aktiviteter og kan ikke medføre fradragsret. Bevisførelsen godtgør ikke, at omkostninger til slottet indgår som del af prisfastsættelsen på sagsøgerens varer, og slottet ejes i kraft af bestemmelsen i fundatsen. Bestemmelsen i § 39 skal læses i sammenhæng med bestemmelserne i §§ 37 og 38. I § 39, stk. 2, opregnes 2 typetilfælde, hvor der ikke skal foretages en konkret vurdering af, om der er tale om en nødvendig og integreret del af virksomheden, men bestemmelsens ordlyd giver ikke støtte for en antagelse af, at bestemmelsen indeholder en udtømmende opregning. Der må således i det hele foretages en konkret vurdering.” (understreget her).
 Som det ses indtog Skatteministeriet – naturligvis – ikke et standpunkt om, at der ikke kan gives fradrag for udgifter til fredede bygninger, selv om de benyttes til afgiftspligtig virksomhed. Ministeriet slog derimod – udelukkende – på den konkrete benyttelse af den omhandlede bygning.
 Landsretten frifandt Skatteministeriet med følgende begrundelse ( ... understregninger foretaget her):
 ”Efter det, der under bevisførelsen er fremkommet om den brug, som sagsøgeren har gjort af Y3, findes der imidlertid i overvejende grad at være tale om en anvendelse, der må betegnes som værende af ren privat karakter og uden sammenhæng med sagsøgerens momspligtige omsætning. Landsretten finder således ikke, at der er grundlag for at fastslå, at der i videre omfang end allerede anerkendt er en tilstrækkelig direkte og umiddelbar sammenhæng mellem sagsøgerens momspligtige virksomhed og ejerskabet til og benyttelsen af slottet. Landsretten har herved foruden at lægge vægt på den særdeles beskedne faktiske


text:
benyttelse af slottets lokaler til aktiviteter, der har sammenhæng med den momspligtige virksomhed, lagt vægt på oplysningerne om lokalernes indretning og udstyr og finder ikke, at lokalerne fremtræder som lokaler til udelukkende erhvervsmæssig anvendelse, ligesom oplysningerne ikke afspejler nogen anvendelse, der er nødvendig, naturlig og sædvanlig for udøvelse af de afgiftspligtige aktiviteter, hvortil kommer, at slottet ikke ligger i umiddelbar sammenhæng med sagsøgerens erhvervslokaliteter og ikke kan anses at indgå som en integreret del af den afgiftspligtige virksomhed.”
 Som det fremgår, var landsrettens afgørelse baseret på en konkret bevisafvejning med hensyn til benyttelsen af bygningen.
 For Højesteret ændrede G2 formuleringen af sin påstand til, at Skatteministeriet for årene 1995-98 skulle tilbagebetale moms af afholdte udgifter til ind- og udvendig vedligeholdelse af Y3 og til indkøb af varme, lys, kraft og vand forbrugt på Y3, for så vidt angik den del af udgifterne, der vedrørte lokaler, der ikke blev anvendt til bolig for oldfruen på slottet. Endvidere skulle ministeriet for årene 1995-97 godtgøre G2 energiafgifter betalt i forbindelse med indkøb af varme, lys, kraft og vand forbrugt på Y3 i samme forhold som gældende for momsafløftningen. Den nærmere opgørelse af de fradragsog godtgørelsesberettigede beløb skulle hjemvises til SKAT.
 Højesteret gav G2 medhold, idet Højesterets flertal fandt, at slottet måtte anses for ”en naturlig og integreret del af fondens erhvervsvirksomhed” ... Flertallet henviste herved konkret til, at slottet indgik i virksomhedens logo og ifølge fremlagte oversigter anvendtes i forbindelse med møder, kurser og fester for virksomhedens personale, i forbindelse med møder i fondens bestyrelse og i forbindelse med besøg af forretningsforbindelser ... Mindretallet ville stadfæste landsrettens dom med den begrundelse, at man ikke fandt tilstrækkeligt grundlag for at antage, at fonden anvendte lokalerne i hovedbygningen på slottet til brug for den momspligtige virksomhed i videre omfang end anerkendt af afgiftsmyndighederne ...
 Som det fremgår af ovenstående gennemgang af sagen vedrørende G2, var der tale om en konkret bevissag om den faktiske benyttelse af den omhandlede slotsbygning. Der var intet principielt ved sagen. Det bemærkes herved, at sagen var indbragt for domstolene før domstolsreformen i 2007, som begrænsede adgangen af sager, der kan behandles af Højesteret, til sager af principiel karakter. Sagen var ikke principiel, men blev behandlet af landsretten som 1. instans i overensstemmelse med den dagældende skattestyrelseslovs og retsplejelovens obligatoriske ordning, hvorefter alle skatte- og afgiftssager blev behandlet af landsretten i 1. instans med fri ankeadgang til Højesteret.
 Højesteretsdommen var med andre ord ikke udtryk for en underkendelse af en praksis. Dommen var alene en underkendelse af SKATs konkrete vurdering af omfanget af den erhvervsmæssige anvendelse af Y3.
 De samme betingelser for momsfradragsret har været og er gældende, uanset hvilken fast ejendom, der er tale om. Der har aldrig eksisteret en administrativ praksis, hvorefter udgifter til vedligeholdelse og drift af fredede bygninger per definition – og uanset at momslovens fradragsbetingelser er opfyldt – nægtes. Der har heller ikke været noget kriterium, hvorefter en ”sparsom” benyttelse i sig selv udelukker fradragsret. Det afgørende har altid været, hvad bygningerne konkret benyttes til.
 Der

type: other


text:
har således derimod igennem årtier været fast praksis for, at der – naturligvis – indrømmes fradrag, hvis momslovens fradragsbetingelser er opfyldt.
 Af Momsvejledningen for 1995, afsnit J.1.1.1 (det første af årene omfattet af sagen vedrørende G2 ...), og af Momsvejledningen i alle efterfølgende år, er det for så vidt angår fradragsret for momsen af udgifter til ”anlægsaktiver” anført:
 ”Det afgørende er, om anlægsaktivet efter en konkret vurdering kan anses for at have en nødvendig eller i hvert fald almindelig og naturlig tilknytning til samt indgår som en integreret del af den momsregistrerede virksomhed med den følge, at det anvendes til brug for virksomhedens momspligtige aktiviteter. Formål, som er virksomheden uvedkommende eller ikke synes at være et naturligt led i den momsregistrerede virksomheds drift og omsætning, bevirker, at der ikke er fradragsret efter § 37.” (understreget her).
 Det var netop denne konkrete vurdering, som Højesteret foretog, med formuleringer hentet fra Momsvejledningen.
 Udsagnet i Momsvejledningen om, at der lægges vægt på, om det pågældende anlægsaktiv udgør en ”integreret del” af den momspligtige virksomhed, kan føres tilbage til Momsnævnets afgørelse af 10. juni 1994 offentliggjort som TfS 1994.756 ... der anerkendte fradragsret for momsen af restaurerings- og vedligeholdelsesudgifter afholdt af et momsregistreret gods til en fredet klosterkirke (kirken til Y4). Nævnet lagde vægt på, at kirken ”er en integreret del af godsets momspligtige virksomhed”. Momsnævnsafgørelsen var også inddraget for Højesteret i sagen om G2, og afgørelsen er medtaget i noten til Højesterets dom i UfR-udgaven ... sammen med tidligere momsnævnsafgørelser fra 1985, 1989 og 1990, der alle anerkendte fradragsret for momsen af udgifter til vedligeholdelse af hovedbygninger på godser og landbrugsbygninger, herunder fredede bygninger, hvorved nævnet lagde vægt på, om bygningerne indgik som en integreret del af en momspligtig virksomhed.
 Højesterets dom i sagen om G2 bevirkede ingen ændring af afsnittet om ”anlægsaktiver” i Momsvejledningens afsnit J,1.1.1. Afsnittet var uændret i Momsvejledningen 2004-4 offentliggjort den 20. oktober 2004 ... hvori højesteretsdommen for første gang blev omtalt ...
 Eftersom Højesterets dom vedrørende G2 ikke indebar en underkendelse af en hidtidig praksis som forudsat i skatteforvaltningslovens § 32, stk. 1, nr. 1, men var baseret på en konkret (bevis-) vurdering af, om fradragsbetingelserne var opfyldt, har H1 – allerede af den grund – ikke krav på ekstraordinær genoptagelse af sit afgiftstilsvar for perioden 1. juli 2004 30. juni 2011 i medfør af skatteforvaltningslovens § 32, stk. 1, nr. 1.
 H1 har påberåbt sig de to landsskatteretsafgørelser fra 2009 og 2012 til støtte for, at højesteretsdommen skal anses for en praksisunderkendende afgørelse. Fonden har fremført, at Skatteministeriet ”ikke kan fravige afgørelserne”, som ikke blev indbragt for domstolene af Skatteministeriet.
 Som ovenfor nævnt er rækkevidden af de to afgørelser uklar. Selv om afgørelserne skulle forstås sådan, at Landsskatteretten med urette har lagt til grund, at Højesterets dom i sagen vedrørende G2 indebar en underkendelse af en hidtidig fast administrativ praksis, bemærkes, at Landsskatterettens afgørelser i givet fald hviler på urigtige forudsætninger, med den følge, at afgørelserne ikke konstituerer en fast administrativ praksis, der forpligter skattemyndighederne, jf. princippet


text:
i U2014.378H (SKM2013.793.HR) ...
 2. Sagsøgeren har ikke overholdt reaktionsfristen i skatteforvaltningslovens § 32, stk. 2, 1. pkt.
 Det følgende bliver alene relevant for retten at tage stilling til, hvis retten måtte komme frem til, at Højesterets dom vedrørende G2 indebar en underkendelse af en hidtidig praksis.
 Af skatteforvaltningslovens § 32, stk. 2, 1. pkt. ... fremgår, at en ændring af afgiftstilsvaret kun kan foretages efter bestemmelsens stk. 1, hvis anmodningen fra den afgiftspligtige fremsættes senest 6 måneder efter, at den afgiftspligtige ”er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af fristerne i § 31.”
 Såfremt det måtte blive lagt til grund, at Højesterets dom i sagen vedrørende G2 indebar en underkendelse af hidtidig praksis, bør reaktionsfristen efter § 32, stk. 2, 1. pkt., i hvert fald regnes fra offentliggørelsen den 20. oktober 2004 af Momsvejledningen 2004-4 på SKATs hjemmeside, der indeholdt en fyldig omtale af dommen. Reaktionsfristen udløb således senest den 20. april 2005.
 Det bestrides, at sagsøgerens kundskabstidspunkt først skal anses for at være en ikke nærmere angivet dato i september 2014, på hvilket tidspunkt sagsøgeren angiveligt blev ”subjektivt” opmærksom på den da mere end 10 år gamle højesteretsdom i sagen om G2.
 Det bestrides således, at kundskabstidspunktet i et tilfælde som det foreliggende, hvor SKAT ikke har udstedt et genoptagelsescirkulære (styresignal), fordi man ikke har anset en dom for en praksisunderkendende afgørelse men hvor SKAT har orienteret om dommen ved dels at offentliggøre dommen på sin hjemmeside, dels at omtale den i Momsvejledningen og sidenhen i SKATs juridiske vejledning – skulle være udskudt til det vilkårlige individuelle tidspunkt, hvor en afgiftspligtig hævder at være blevet ”mentalt” opmærksom på den pågældende dom.
 Om lovgrundlaget bemærkes nærmere følgende:
 En reaktionsfrist blev første gang indført i den dagældende skattestyrelseslovs § 35, stk. 3, ved ændringslov nr. 381 af 2. juni 1999 (Justering af ansættelsesfrister mv.) ... Reglen fandt anvendelse ved ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelser efter lovens § 35, stk. 1, herunder ved ekstraordinær genoptagelse som følge af, at hidtidig praksis var blevet underkendt ved en endelig landsskatteretskendelse eller ved en dom, jf. den dagældende lovs § 35, stk. 1, nr. 7. Reglen i § 35, stk. 3, 1. pkt., var sålydende ... :
 ”En ansættelse kan kun foretages efter stk. 1, hvis den varsles af myndighederne eller genoptagelsesanmodning fremsættes af den skattepligtige inden rimelig tid efter, at den skatteansættende myndighed, henholdsvis den skattepligtige, er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af fristerne i § 34.”
 Af de almindelige bemærkninger til loven, jf. Folketingstidende 1998-99, tillæg A, s. 4557, fremgår ... :
 ”Det er efter forslaget endvidere en generel betingelse, at ændringen varsles – eller anmodning om ændringen fremsættes – inden rimelig tid efter at skattemyndighederne, respektive den skattepligtige, er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fristforlængelsen, jf. forslaget til § 35, stk. 3.”
 Af de særlige bemærkninger til bestemmelsen fremgår, Folketingstidende, a.st., s. 4566 ... :
 ”Det foreslås under § 35, stk. 3, at adgangen til at fravige de almindelige ansættelsesfrister skal forudsætte,


text:
at den skatteansættende myndighed, respektive den skattepligtige, reagerer inden for rimelig tid efter at den pågældende er blevet opmærksom på det forhold, der begrunder fristforlængelsen.
 Hvad der er rimelig tid må bero på en konkret bedømmelse af det enkelte forhold, hvorunder såvel sagens karakter, f.eks. om der er tale om en sag, hvor der eventuelt vil blive gjort et strafansvar gældende, som den skattepligtiges personlige forhold, f.eks. sygdom, indgår, men normalt må der skulle reageres indenfor 6 måneder.”
 Af forslaget til lovens § 35, stk. 1, nr. 7, Folketingstidende, a.st., s. 4550 ... fremgik, at ekstraordinær genoptagelse i tilfælde af en praksisunderkendende landsskatteretskendelse eller dom var betinget af, at ”den centrale told- og skatteforvaltning har bestemt, at skatteansættelser af andre, der er foretaget under anvendelse af denne praksis, kan genoptages.”
 Af de almindelige bemærkninger til lovforslaget, s. 4557 ... fremgår, at bestemmelsen svarede til den hidtidige praksis med genoptagelsescirkulærer fra Told- og Skattestyrelsen, hvorved styrelsen kunne bestemme, at skatteansættelser vedrørende andre skattepligtige foretaget efter den nu underkendte praksis kunne genoptages. Af de særlige bemærkninger til nr. 7, s. 4565 ... fremgår:
 ”Under nr. 7 foreslås, at der lovfæstes en adgang for Told- og Skattestyrelsen til generelt at tillade genoptagelse af skatteansættelser i tilfælde, hvor hidtidig ligningsmæssig praksis er underkendt ved en Landsskatteretskendelse eller ved en dom. Det er herved forudsat, at Told- og Skattestyrelsen som hidtil udsender et særligt cirkulære, når der foreligger en sådan kendelse eller dom, der efter styrelsens opfattelse skal resultere i genoptagelse af skatteansættelser i tilsvarende sager. Genoptagelsesadgangen består kun i det omfang, den tilsidesatte praksis har fundet anvendelse ved den pågældende skatteansættelse.
 I disse tilfælde vil genoptagelse kunne foretages fra og med det tidligste af de indkomstår, der har været prøvet i den første sag, der førte til underkendelsen af hidtidig praksis.”
 Bestemmelsen ændredes imidlertid under Folketingets behandling af lovforslaget således, at det efter den endeligt vedtagne bestemmelse ikke var en betingelse for ekstraordinær genoptagelse, at Told- og Skattestyrelsen udstedte et genoptagelsescirkulære, jf. Folketingstidende 1998-99, tillæg B, s. 743 ... Af bemærkningerne til ændringsforslaget fremgår, s. 744-745 ... :
 ”Efter lovforslaget er genoptagelse i forbindelse med en endelig underkendelse af hidtidig praksis ved en landsskatteretskendelse eller ved en dom betinget af, at den centrale told- og skatteforvaltning har bestemt, at skatteansættelser af andre, der er foretaget under anvendelse af den underkendte praksis, kan genoptages.
 Med ændringsforslaget sikres borgerne et retskrav på genoptagelse, som ikke kan begrænses administrativt ved den centrale told- og skatteforvaltnings beslutning om ikke at udstede genoptagelsescirkulære.
 Efter den i lovforslaget foreslåede § 35, stk. 3, kan genoptagelse kun foretages, hvis anmodning fremsættes af den skattepligtige inden rimelig tid efter, at den skattepligtige er kommet til kundskab om underkendelsen af hidtidig praksis. Det forudsættes således uanset den foreslåede ændring at den centrale toldog skatteforvaltning (Told- og Skattestyrelsen) orienterer om underkendt praksis.”
 Reaktionsfristen i den dagældende skattestyrelseslovs § 35, stk. 3, blev videreført i den dagældende skattestyrelseslovs § 35, stk. 2, som affattet ved lov nr. 410 af 2. juni 2003 (Ændring af fristreglerne


text:
på skatte- og afgiftsområdet m.v.) ... idet reglen dog blev justeret således, at den direkte bestemte, at genoptagelsesanmodningen fra en skatteyder skulle fremsættes inden 6 måneder efter, at den skattepligtige er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af fristerne i § 34. En tilsvarende regel blev indsat i lovens § 35 C, stk. 2, vedrørende reaktionsfristen for ekstraordinær genoptagelse af afgiftstilsvar ... Bestemmelserne er videreført uændret i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, og § 32, stk. 2 ...
 Lov nr. 410/2003 bygger på Fristudvalgets betænkning af januar 2003. Af betænkningen, s. 58 og 59 ... fremgår om reglen om ekstraordinær genoptagelse ved praksisunderkendende afgørelser i kapitel 4 om
 ”Frist- og forældelsesregler på skatte- og afgiftsområdet
 Gældende ret”:
 ”4.2.4.2.7. Hidtidig praksis er endelig underkendt § 35, stk. 1, nr. 7
 Påberåbelse af reglen er ikke længere afhængig af, at Told- og Skattestyrelsen har udstedt et særligt genoptagelsescirkulære om den underkendende afgørelse, jf. også Procesvejledningen 2002, afsnit G,3.2.1. Det er dog forudsat i bemærkningerne til bestemmelsen og Procesvejledningen, at Told- og Skattestyrelsen også efter den ændrede retstilstand normalt vil informere om Landsskatteretskendelser og domme, herunder retsforlig, der har en sådan karakter, at de efter Told- og Skattestyrelsens opfattelse endeligt har underkendt hidtidig praksis, enten i cirkulæreform eller i form af en meddelelse. Ud over at informere om den underkendende afgørelse er formålet hermed at få reaktionsfristen i skattestyrelseslovens § 35, stk. 3, til at løbe.”
 Af Procesvejledningen 2002, pkt. G,3.2.1, som fristudvalgets betænkning henviser til, fremgår i afsnittet ”Udsendelse af genoptagelsescirkulære” ... :
 ”Som følge af denne bestemmelse er der etableret en ordning, hvorefter Told- og Skattestyrelsen løbende gennemgår landsskatteretskendelser og skattedomme med henblik på at konstatere, om en ligningsmæssig praksis derved er underkendt endeligt. Hvis dette konstateres, offentliggør Told- og Skattestyrelsen en meddelelse herom i form af et genoptagelsescirkulære, der indeholder en beskrivelse af afgørelsen og en angivelse af, hvilke indkomstår der var til prøvelse i den første endeligt underkendende kendelse eller dom. I cirkulæret vil der indgå en beskrivelse af, hvilken ny retstilstand kendelsen eller dommen medfører. Disse cirkulærer kan såvel skattepligtige som skattemyndigheder lægge til grund for en vurdering af, om der er grundlag for at gennemføre en ekstraordinær genoptagelse, der er begrundet med at praksis er underkendt.”
 Af afsnittet ”Tilfælde, hvor genoptagelsescirkulære ikke er udsendt” fremgår ... :
 ”Skattemyndighederne vil ikke være bundet til kun at følge genoptagelsescirkulærer fra Told- og Skattestyrelsen. Skattemyndighederne vil således kunne imødekomme en anmodning om ekstraordinær skatteansættelse, der er begrundet med underkendt praksis, selvom Told- og Skattestyrelsen ikke har udsendt cirkulære herom. (...)
 Anvendelsesområdet for SSL § 35, stk. 1, nr. 7 er begrænset af bestemmelserne i SSL § 35, stk. 2 og 3.”
 Om reaktionsfristen i den dagældende lovs § 35, stk. 3, fremgår af vejledningen fra 2002 ... :
 ”Det er en generel betingelse for anvendelse af undtagelsesreglerne i SSL § 35, stk. 1, at der reageres inden for en vis tid. Efter SSL § 35, stk. 3 kan en ansættelse kun foretages, hvis den varsles af myndighederne


text:
eller genoptagelsesanmodning fremsættes af den skattepligtige inden rimelig tid efter, at den skatteansættende myndighed, henholdsvis den skattepligtige, er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af fristerne i SSL § 34. Hvad der er rimelig tid beror på en konkret bedømmelse af det enkelte forhold, hvorunder såvel sagens karakter, fx om der er tale om en sag, hvor der eventuelt vil blive gjort strafansvar gældende, som den skattepligtiges personlige forhold, fx sygdom, indgår, men normalt må der skulle reageres inden for 6 måneder.
 I tilfælde, hvor Told- og Skattestyrelsen har udsendt en meddelelse om at en praksis er underkendt, jf. omtalen ovenfor af SSL § 35, stk. 1, nr. 7, må den skattepligtige normalt anses at være kommet til kundskab om det forhold, der begrunder den ekstraordinære skatteansættelse senest i forbindelse med meddelelsens udsendelse.”
 SKAT har i et styresignal af 27. juni 2014, SKM2014.489.SKAT ... om styresignaler og SKAT-meddelelser, pkt. 2.1, anført, at styresignaler skal bruges til fastlæggelse af genoptagelse i forbindelse med, at SKATs praksis er underkendt enten som følge af en endelig afgørelse fra domstolene eller fra Landsskatteretten eller på baggrund af, at SKAT af egen drift ændrer praksis. Af samme styresignal fremgår, at der altid skal udsendes et styresignal i bl.a. denne situation, og at ”I disse tilfælde er det ikke tilstrækkeligt at indarbejde nye informationer i Den juridiske vejledning, idet der ikke herved skabes den fornødne opmærksomhed om den pågældende information.”
 Som det ses, giver hverken lovgrundlaget eller for den sags skyld det netop refererede styresignal holdepunkter for, at 6 måneders fristen (først) skal regnes fra det tidspunkt, hvor den enkelte afgiftspligtige hævder at være blevet mentalt opmærksom på den praksisunderkendende dom, i en situation som den foreliggende, hvor der ikke blev udsendt et genoptagelsescirkulære (styresignal), fordi SKAT har været af den opfattelse, at en afgørelse ikke har været af praksisunderkendende karakter.
 En sådan retsstilling ville da også føre til vilkårlige resultater og give frit spil for de afgiftspligtige, hvilket den foreliggende sag er et vidnesbyrd om.
 Sagsøgeren hævder således, at sagsøgeren først blev opmærksom på højesteretsdommen fra 2004 i sagen om G2 i september 2014. På daværende tidspunkt havde højesteretsdommen imidlertid været offentliggjort på SKATs hjemmeside i mere end 10 år, og omtalen af dommen ... i SKATs juridiske vejledning 2014-2 gældende fra 30. juli 2014, under hovedafsnit D,A.11.1.3 ”Indkøbet skal anvendes til momspligtig aktivitet” ... var den samme som i alle tidligere vejledninger fra og med Momsvejledningen offentliggjort den 20. oktober 2004. Der stod således intet nyt i Den juridiske vejledning fra juli 2014, som sagsøgeren kunne læse i september 2014, der ikke havde stået i vejledningen de sidste knapt 10 år.
 I det foreliggende tilfælde må fristen som anført ovenfor i hvert fald regnes fra det tidspunkt, hvor højesteretsdommen og dens omstændigheder første gang blev omtalt i Momsvejledningen, dvs. den 20. oktober 2004. Senest med denne omtale havde de afgiftspligtige det fornødne grundlag for at anmode om genoptagelse, dersom de var af den opfattelse, at de havde befundet sig i en


text:
situation svarende til den, som G2 havde befundet sig i.
 Da reaktionsfristen i skatteforvaltningslovens § 32, stk. 2, 1. pkt., således ikke er overholdt af sagsøgeren, er det med rette, at SKAT som stadfæstet af Landsskatteretten har nægtet sagsøgeren ekstraordinær genoptagelse.
 Det er ikke korrekt som anført af sagsøgeren ... at Landsskatterettens afgørelse i denne sag er ”klart i strid med administrativ praksis”, og når sagsøgeren ... gentager, at afgørelsen er ”i strid med lang og fast administrativ praksis”. Sagsøgeren har ikke godtgjort eksistensen af en fast administrativ praksis, hvorefter reaktionsfristen – i tilfælde, hvor SKAT ikke har anset en afgørelse for praksisunderkendende, men dog har omtalt afgørelsen i relevante vejledninger – først skal regnes fra det tidspunkt, hvor den afgiftspligtige hævder at være blevet ”mentalt” opmærksom på afgørelsens eksistens.
 Parterne har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med det anførte.
 Efter momslovens § 39 har en virksomhed ret til momsfradrag vedrørende blandt andet vedligeholdelse af bygninger, der indgår i den momspligtige virksomhed. Der er derimod ikke ret til fradrag vedrørende bygninger, der anvendes som bolig for virksomhedens indehaver eller personale. Efter skatteforvaltningslovens § 31 kan et afgiftstilsvar ændres inden for 3 år efter angivelsesfristens udløb, såfremt der fremlægges oplysninger af faktisk eller retlig karakter, der kan begrunde en ændring. Overskrides denne frist, kan der kun ske ændring, hvis betingelserne for ekstraordinær genoptagelse i skatteforvaltningslovens § 32 er opfyldt. Efter lovens § 32, stk. 1, nr. 1, kan der således ske genoptagelse, hvis hidtidig praksis er blevet endeligt underkendt ved en dom, en afgørelse fra skatteankeforvaltningen, et motorankenævn eller Landsskatteretten eller ved en praksisændring offentliggjort af Skatteministeriet. Det er den afgiftspligtige, der har bevisbyrden for, at betingelserne for genoptagelse er til stede.
 Det daværende ToldSkat traf i 1996 afgørelse om, at H1 ikke kunne fradrage moms vedrørende forskellige istandsættelsesudgifter til slottets hovedbygning, og fonden foretog i de efterfølgende år ikke sådanne fradrag.
 Fonden rejste herefter i 2014 krav om tilbagebetaling af moms for perioden fra 2004 vedrørende udgifter, der knytter sig til slottets hovedbygning.
 Fonden har gjort gældende, at der med Højesterets dom af 8. juni 2004 om G2 (som gengivet i UfR 2004, side 2233) skete en ændring af en hidtidig praksis, hvorefter der ikke var ret til momsfradrag for fredede hovedbygninger, der kunne anvendes til beboelse. Fonden har til støtte herfor henvist til dommens indhold og til tre efterfølgende landsskatteretsafgørelser – heriblandt i nærværende sag – hvor det er lagt til grund, at dommen udgjorde en praksisændring. Fonden har endvidere henvist til Momsnævnets afgørelse nr. 864 fra marts 1984, men har derudover ikke i øvrigt søgt at føre bevis for eksistensen eller indholdet af en sådan praksis.
 Højesterets dom vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt udgifter, som G2 havde afholdt til vedligeholdelse af fondens slot, var en del af den momspligtige virksomhed og dermed fradragsberettigede, eller om der var tale om private udgifter, der var fondens virksomhed uvedkommende. Som i nærværende sag blev en del af slottet anvendt til beboelse. På baggrund af bevisførelsen fandt Højesteret, at slottet måtte anses


text:
for en naturlig og integreret del af fondens erhvervsvirksomhed, hvorfor udgifter afholdt til vedligeholdelsen var fradragsberettigede i det omfang, de ikke kunne henføres til beboelsesdelen.
 Retten finder, at Højesterets dom efter sit indhold hviler på en konkret og individuel vurdering af G2s forhold, og at resultatet er udtryk for lovens almindelige princip om fradrag af moms for erhvervsmæssige udgifter. Det fremgår endvidere ikke af dommen, at der med denne blev gjort op med en tidligere fast praksis.
 Retten finder det på denne baggrund ikke godtgjort, at Højesterets dom indebar en praksisændring som omhandlet i skatteforvaltningslovens § 32, stk. 1, nr. 1. Det kan ikke føre til et andet resultat, at skattemyndighederne i årene efter Højesterets dom i nogle tilfælde og i øvrigt uden nærmere begrundelse har lagt til grund, at dommen faktisk var udtryk for en sådan praksisændring.
 Som følge heraf finder retten det ikke godtgjort, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse er opfyldt, hvorfor Skatteministeriet frifindes.
 Efter sagens udfald, værdi og forløb skal H1 betale sagsomkostninger til Skatteministeriet med 75.000 kr. inklusiv moms til dækning af udgiften til advokatbistand. Det er oplyst, at Skatteministeriet ikke er momsregistreret.
 H1 skal inden 14 dage til Skatteministeriet betale sagsomkostninger med 75.000 kr.


text:
Skat.dk: C.C.2.4.5.9 Afskrivninger uden for afskrivningsloven
 Dette afsnit handler om mulighederne for afskrivning uden for afskrivningsloven.
 Afskrivninger efter statsskatteloven
 Afskrivninger efter ligningsloven
 Selv om hensigten med at gennemføre den gældende afskrivningslov bl.a. var at samle alle afskrivninger i denne lov, kan der stadig afskrives med hjemmel uden for afskrivningsloven.
 Først og fremmest kan der afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a. Derudover er der adgang til at afskrive forsøgs- og forskningsudgifter efter LL § 8 B, stk. 1.
 Ordinære afskrivninger kan bl.a. fradrages ved indkomstopgørelsen. Se SL § 6, stk. 1, litra a. Denne bestemmelse var hovedbestemmelsen til at foretage skattemæssige afskrivninger indtil 1957, hvor den første afskrivningslov blev gennemført.
 Det må antages, at en ejers adgang til at afskrive på et aktiv, der benyttes erhvervsmæssigt, udelukkende er reguleret i afskrivningsloven og ikke også af SL § 6, stk. 1, litra a. Se SKM2009.479.VLR, hvor det blev afvist, at der kunne afskrives på en golfbane efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Afskrivningsmetoden efter statsskatteloven er lineær, bunden og pro anno. Se TfS 1987, 109 DEP og TfS 1997, 126 LSR.
 De afskrivningsberettigede aktiver/udgifter, der omfattes af SL § 6, er typisk aktiver/udgifter, som ikke opfylder betingelsen i AL § 1 om ejerskabet til aktivet.
 Det må antages, at den eksisterende praksis om afskrivningsret på aktiver efter SL § 6, stk. 1, litra a, vedrører tilfælde, hvor der ville bestå afskrivningsret efter afskrivningsloven, såfremt det pågældende aktiv var ejet af den pågældende skatteyder, jf. SKM2014.193.SR.
 Nedenstående gennemgang af praksis illustrerer, hvilke typer udgifter, der kan afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Fradrag godkendt - praksis
 Et skibsværft udbyggede en kommunalt ejet sluse. Højesteret fandt, at udgifterne hertil var afskrivningsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se TfS 1985, 6 HR. (Slusedommen). Sagen blev hjemvist til de lignende myndigheder til fornyet behandling med henblik på at fastsætte størrelsen af den nævnte afskrivning. Af TfS 1987, 109 DEP fremgår det, at afskrivningsperioden blev fastsat til ti år.
 Efter Højesterets dom i TfS 1985, 6 HR, må erhvervsdrivendes udgifter til anlæg af
 offentlige gågader
 anses for at være afskrivningsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Afskrivningsperioden kan i almindelighed sættes til 30 år for offentlige gågader og parkeringspladser. Se TfS 1987, 125 DEP. Det forudsættes, at anlæggene er udsat for en sådan fysisk forringelse, at værdien ikke kan opretholdes gennem normal vedligeholdelse.
 Selskaber, der som lejere afholdte udgifter til udskibningsanlæg og udgifter til forbedringer af en sejlrende, kunne afskrive udgifterne over ti år efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se TfS 1987, 125 DEP og TfS 1987, 109 DEP.
 I TfS 1987, 315 HR blev et vognmandsfirmas udgifter til indskud i en fragtmandshal anset for at være afskrivningsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Et selskabs havde forgæves afholdt udgifter til anlæg af en rørledning og et jernbanespor. Disse udgifter kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se TfS 1987, 559 ØLD.
 En forpagters udgifter til


text:
miljøforbedrende foranstaltninger på den forpagtede landbrugsejendom kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se TfS 1993, 54 LSR.
 En skatteyder var berettiget til at fradrage udgifter, der gik til vedligeholdelse og renovering af et vejanlæg som driftsomkostning. Se SKM2001.209.LSR.
 Et erstatningsbeløb, som en vindmølleejer skulle betale for værdiforringelse på naboejendommen, fandtes at have en sådan tilknytning til den løbende indkomsterhvervelse, at udgiften kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se SKM2010.229.SR.
 Fradrag nægtet - praksis
 Der var ikke adgang til at afskrive på bidrag til kommunalt ejede parkeringspladser. Se TfS 1988, 444 SD. Kommunens vedligeholdelsesforpligtelse var ikke begrænset, men bestod reelt i at sørge for, at parkeringspladserne var til stede og kunne benyttes af virksomhedens kunder i en ubestemt fremtid.
 Et selskab kunne ikke afskrive på et tilskud til etablering af en rundkørsel på offentlig vej, se SKM2003.578.LSR. Tilsvarende kunne der i SKM2017.222.LSR ikke afskrives på bidrag til anlæg af en ny offentligt tilgængelig bro, der var ejet af det offentlige.
 Der var ikke hjemmel i SL § 6, stk. 1, litra a, til at afskrive på et golfbaneanlæg. Se SKM2009.479.VLR.
 Et selskab havde afholdt udgifter i forbindelse med planlægningen af et byggeri. Disse udgifter kunne hverken afskrives eller fradrages. Se SKM2012.238.HR.
 Rationaliseringsudgifter kan normalt fradrages i indkomstopgørelsen for det enkelte år.
 Udgifter, der i forhold til virksomhedens omfang er betydelige, afskrives efter skøn i det enkelte tilfælde over en periode på fem til ti år og undtagelsesvis over et kortere åremål.
 Et selskab havde afholdt nogle rationaliseringsudgifter, som Landsskatteretten anså for at være så betydelige i forhold til selskabets størrelse, at de kunne afskrives over en 5-årig periode. Se TfS 1997, 126 LSR.
 Rådgiverudgifter m.m. i forbindelse med omstrukturering mv. af et selskab blev ikke anset for at være omfattet af SL § 6, stk. 1, litra a. Se SKM2011.602.HR.
 Bygninger samt om- og tilbygninger til bygninger, maskiner og andre afskrivningsberettigede genstande, der anskaffes eller forbedres i tilslutning til en rationalisering, behandles efter afskrivningslovens regler.
 Afskrivning af ombygningsudgifter af lejede lokaler er beskrevet i afsnit C.C.2.4.4.9.
 Transferudgifter - spillerrettigheder
 Sportsvirksomheders driftsudgifter til transfersummer for professionelle sportsudøvere kan afskrives over kontraktens levetid efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se SKM2006.466.LSR.
 Sportsvirksomheders transferindtægter er indkomstskattepligtige i det år indkomsten erhverves, jf. SL § 4. Se SKM2010.553.HR.
 Skatterådet har i to afgørelser, SKM2014.193.SR og SKM2014.876.SR vedrørende kommunale spildevandsforsyningsselskaber anset selskabernes udgifter afholdt til medfinansiering af klimatilpasningsanlæg for afskrivningsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Det følger af lovgivningen på området, at spildevandsselskaber er afskåret fra at eje anlægsaktiverne. Da selskaberne ikke ejede klimatilpasningsanlæggene, var afskrivning efter afskrivningsloven udelukket. Skatterådet fandt derimod, at udgifterne kunne afskrives efter statsskatteloven, og henviste til TfS 1985, 6 HR (Slusedommen).
 I flere tilfælde har kommunerne oprettet skaterbaner i forbindelse med sådanne klimatilpasningsanlæg. De merudgifter, der er afholdt til udførelse af skaterbanerne, er ikke afskrivningsberettigede, da udgifterne typisk afholdes af kommunerne selv, og da udgifterne ikke vedrører erhvervsmæssige formål.
 Udgifter, som er afholdt til forsøgs- og forskningsvirksomhed i


text:
tilknytning til den skattepligtiges erhverv, kan efter den skattepligtiges frie valg enten fradrages fuldt ud i det indkomstår, hvori de er afholdt, eller afskrives. Se LL § 8 B, stk. 1.
 Afskrivning gennemføres med lige store beløb over en 5-årig periode fra og med det indkomstår, hvor udgiften er afholdt. Se LL § 8 B, stk. 1
 Afskrivningsmetoden er således lineær, bunden og helårs.
 Bestemmelsen gælder ikke udgifter til efterforskning af råstoffer, der kan fradrages efter reglerne i LL § 8, stk. 2.
 Se også afsnit C.C.2.2.2.20 om forsøgs- og forskningsudgifter.
 Et selskab overvejede at etablere et yderligere driftscenter på en grund. Selskabet havde i forvejen to driftscentre. Pladsen på de to eksisterende driftscentre blev vurderet til ikke at være tilstrækkelig. I forbindelse med planlægningen afholdt selskabet udgifter til rådgivere. Selskabet trak udgiften fra som fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL § 6 a.
 Højesteret fandt, at udgifterne ikke havde en sådan forbindelse til virksomhedens eksisterende drift, at udgifterne kunne
 trækkes fra som driftsomkostninger efter SL § 6 a, eller
 afskrives efter SL § 6 a.
 Sagen vedrørte udgifter til advokater og revisorer, investeringsbanker, prospektskrivning, ejendomsopmåling mv., som var afholdt med henblik på en grenspaltning.
 Det indskydende selskab, A, beholdte en division af virksomheden, mens en anden division blev overført til et nystiftet selskab, B. I forbindelse med børsnotering af det nye selskab solgte selskabet A nogle aktier i dette.
 Landsretten udtalte, at selskabets A's udgifter til
 spaltning af selskabet A
 til børsnotering af selskabet B
 til selskabet A's salg af aktier i B
 ikke havde en sådan tilknytning til selskabernes drift - dvs. til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten - at udgifterne kunne anses som driftsomkostninger, der kunne trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet fik heller ikke medhold i, at udgifterne kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet B blev desuden tilskudsbeskattet af udgiften til selskabets børsnotering og halvdelen af de øvrige udgifter, som selskabet A havde afholdt, fordi selskabet B blev anset for at være rette omkostningsbærer.
 Højesteret udtalte, at der ikke var tale om udgifter vedrørende driften, herunder dennes rationalisering, men om udgifter vedrørende en ændring af selskabsstruktur, børsnotering og aktiesalg. Højesteret tiltrådte derfor, at udgifterne ikke var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Højesteret tiltrådte også, at selskabet A ikke havde fradrag for udgifterne efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, da der ikke var sket en udvidelse ved spaltningen, men en indskrænkning af virksomheden.
 Højesteret fastslog, at en fodboldklubs transferindtægter udgør kompensation til klubben for, at den til fordel for den betalende klub opgiver sine rettigheder i henhold til en ansættelseskontrakt, klubben har indgået med en spiller. En sådan til- og afgang af spillere indgår som en sædvanlig del af klubbens driftsaktiviteter med henblik på at optimere de sportslige og økonomiske resultater.
 På den baggrund fandt Højesteret, at transferindtægter ikke vedrører selve indkomstgrundlaget og ikke kan anses for at være en skattefri formuegevinst, der er fremkommet ved salg af ejendele. Transferindtægterne er


text:
derfor skattepligtige efter SL § 4, som sædvanligt forekommende løbende indtægter.
 TfS 1987, 315 HR
 Et selskab, der drev fragtmandskørsel mellem København og Aalborg, blev optaget som medlem af Københavns Fragtmandshaller i 1977. Selskabet betalte et indskud på 175.000 kr., som ikke kunne tilbagebetales ved udmeldelse, og som ikke kunne overdrages til en køber mod betaling. Formålet med optagelsen i Københavns Fragtmandshaller fandtes at være sikring af virksomhedens hidtidige konkurrencedygtighed og indkomst. Indskuddet fandtes herefter at være en driftsomkostning, der kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a. Sagen blev hjemvist til ligningsmyndighederne til fornyet behandling med det formål at fastsætte metoden og størrelsen af afskrivningen.
 Et skibsværft omlagde produktionen fra fiskekuttere til mindre fragtskibe, hvilket gjorde en udbygning af en kommunalt ejet sluse nødvendig. Skibsværftet påtog sig at afholde
 en del af anlægsudgifterne til bygningen af en ny sluse
 visse forpligtelser i forbindelse med slusens drift og nedrivning.
 Højesteret fandt, at udgiften udelukkende var en erhvervsmæssig udgift, der tjente til sikring af værftets fremtidige indkomst, og at udgiften derfor ikke havde en sådan karakter, at den kunne trækkes fuldt ud fra som en driftsomkostning i det år, hvor den var afholdt. Efter det oplyste om værftets forpligtelser i forbindelse med drift og eventuel nedrivning af slusen fandtes udgiften derimod at have en sådan forbindelse med værftets fremtidige indtægtserhvervelse, at udgiften kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a. Årsagen var, at det blev anset for at være uden betydning, at værftet ikke var ejer af slusen, da det udelukkende skyldtes en bestemmelse, som var truffet af en anden offentlig myndighed.
 (Slusedommen)
 TfS 1987, 109 DEP og
 TfS 1987, 125 DEP
 Landsretten udtalte bl.a., at anvendelsesområdet for SL § 6 a, stk. 1, litra a, til at foretage skattemæssige afskrivninger er blevet begrænset efter indførelsen af den seneste afskrivningslov i 1998.Det fremgår af forarbejderne til 1998-afskrivningsloven (lov nr. 433 af 26. juni 1998), at formålet med loven bl.a. var at overflytte en række regler for afskrivninger, der fandtes andre steder i skattelovgivningen, til afskrivningsloven, så afskrivningsreglerne som udgangspunkt blev samlet i én lov.
 Det fremgår af AL § 1, at der efter reglerne i denne lov kan afskrives skattemæssigt på udgifter til at anskaffe og forbedre aktiver, der benyttes erhvervsmæssigt af den skattepligtige. På denne baggrund må en ejers adgang til at foretage sådanne afskrivninger på et aktiv, der benyttes erhvervsmæssigt, anses for udelukkende at være reguleret af reglerne i afskrivningsloven og ikke også af SL § 6, stk. 1, litra a.
 Landsretten fandt derfor, at de afskrivninger, som selskabet havde foretaget på et golfbaneanlæg, ikke havde hjemmel i SL § 6, stk. 1, litra a.
 Et selskab afholdt udgifter på 730.000 kr. til projektering i forbindelse med anlæg af en rørledning og et jernbanespor i tilslutning til selskabets ammoniaktanklager. Amtsrådet havde godkendt projektet efter anbefaling af kommunen, men projektet måtte opgives, efter at kommunen på grund af indkomne miljømæssige protester ændrede holdning og nægtede godkendelse. Selv om landsretten fandt, at projekteringsudgifterne principielt var anlægsudgifter, der


text:
var indkomstopgørelsen uvedkommende, anerkendte retten dog i denne sag, at udgifterne var afskrivningsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Retten lagde til grund, at udgifterne
 ville have været afskrivningsberettigede, hvis projektet var blevet gennemført
 var afholdt ud fra berettigede forventninger om, at myndighederne ville give de fornødne tilladelser til projektets gennemførelse.
 Sagen blev hjemvist til de lignende myndigheder til fastsættelse af afskrivningens størrelse.
 Et selskab betalte et bidrag til anlæg af en ny bro, der var ejet af det offentlige og var tilgængelig for offentligheden generelt. Broen havde ikke nogen dokumenterbar direkte betydning for selskabet. Bidraget til broen kunne ikke afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a, eller AL § 43, da der ikke var en direkte sammenhæng mellem broen og selskabets erhvervsmæssige aktivitet.
 I forbindelse med udbygningen af en lystbådehavn var det nødvendigt at etablere et vejkryds for at undgå trafikable problemer som følge af, at vinteroplægningspladsen for lystbåde blev flyttet. Kommunen etablerede derfor det pågældende vejkryds og videresendte i overensstemmelse med vejlovgivningen fakturaen til det selskab, der drev lystbådehavnen. Selskabets betaling til kommunen kunne ikke fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a, da det ikke kunne anses for godtgjort, at der ved udbygningen af lystbådehavnen ikke tillige skete en udvidelse af selskabets hidtidige virksomhed udover, hvad der var nødvendigt for blot at sikre det eksisterende indkomstgrundlag.
 SKM2006.466.LSR
 Transferindtægter, der knyttede sig til salg og køb af spillerrettigheder, var skattepligtige efter SL § 4 som vederlag for overdragelse af rettigheder. Transferudgifter kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Spørgsmålet om skattepligten af transferindtægter blev indbragt for og stadfæstet af Højesteret. Se SKM2010.553.HR.
 SKM2003.578.LSR
 Et selskab havde i denne sag ydet et bidrag til anlæg af en rundkørsel. Kommunen skulle anlægge rundkørslen, der skulle blive en del af det offentlige vejnet i området. Der var ikke belæg for at antage, at kommunen havde stillet krav om, at selskabet fremover skulle yde bidrag til vedligeholdelse af rundkørslen.
 Landsskatteretten udtalte, at rundkørslen ikke kunne antages at undergå en sådan fysisk forringelse, der ikke kunne afhjælpes ved kommunens normale vedligeholdelse af vejnettet. Landsskatteretten fandt derfor, at det betalte bidrag til anlægget havde tilført selskabets virksomhed et aktiv i form af en nytteværdi for driften, der ville bevare sin værdi for indkomsterhvervelsen i en ubestemt fremtid, fordi der ikke indtræder en værdiforringelse af aktivet. Der kunne derfor ikke afskrives på det betalte bidrag.
 SKM2001.209.LSR
 En skatteyder var berettiget til at trække udgifter til vedligeholdelse og renovering af et vejanlæg fra som driftsomkostning. Landsskatteretten henviste til, at
 Da skatteyderen ikke ejede vejanlægget, var det uden betydning for fradragsretten, om udgiften var gået med til dækning af grundejerforeningens drifts- eller anlægsudgifter.
 TfS 1997, 126 LSR
 Landsskatteretten bemærkede i sagen, at rationaliseringsudgifter var udgifter, der var afholdt for at forenkle og effektivisere de løbende interne arbejdsgange i virksomheden, samt at disse udgifter normalt ville have betydelig indvirkning på det fremtidige indkomstgrundlag. Udgifterne måtte derfor som udgangspunkt aktiveres og afskrives over en årrække. Dvs. sædvanligvis over 5-10 år efter


text:
SL § 6, stk. 1, litra a, eller efter omstændighederne over et kortere åremål. I praksis blev det dog tilladt, at rationaliseringsudgifter kunne trækkes fra i det indkomstår, hvori udgifterne var afholdt, hvis udgifterne til rationalisering ikke kunne anses for at være betydelige. Landsskatteretten fandt, at
 rationaliseringsudgiften på ca. 1,7 millioner kr. var betydelig i forhold til virksomhedens drifts- og administrationsudgifter på ca. 12 millioner kr.
 rationaliseringsudgiften kunne aktiveres og afskrives over en 5-årig periode
 afskrivning skulle ske som pro anno afskrivning, hvorfor indkomstårets afskrivning blev fastsat til 3/12 af en femtedel af de samlede udgifter.
 TfS 1993, 54 LSR
 Skatteyderen havde forpagtet sin mors landbrugsejendom. Han afholdt udgifter til miljøforbedrende foranstaltninger på ejendommen (gødningsopbevaringsanlæg mv.). Landsskatteretten fandt, at der var tale om en forbedring af det oprindelige anlæg, der måtte anses som en bygningsbestanddel. Det var en forudsætning for at afskrive efter afskrivningsloven, herunder på miljøforbedring, at skatteyderen var ejer af ejendommen. Da skatteyderen havde forpagtet ejendommen, kunne der derfor ikke straksafskrives på den afholdte udgift efter AL § 21 A. Afskrivning skulle ske efter SL § 6 a.
 Udgifter til visse typer erstatninger i forbindelse med udskiftning af elforsyningsnet kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a. Længden af afskrivningsperioden fandtes at kunne fastsættes til 10 år.
 Tidligere afgørelse: SKM2015.27.SR.
 Afgørelser fra Skatterådet
 Afgørelsen omtales også i afsnit C.C.2.2.1.2 og C.C.2.2.1.11 om driftsomkostninger og i afsnit C.C.2.5.3.3.1 om pligtpådragelsesprincippet.
 SKM2014.193.SR Skatterådet fandt, at et kommunalt kloakselskab skattemæssigt kunne aktivere og afskrive investeringsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a, som defineret i bekendtgørelse om spildevandsforsyningsselskabers medfinansiering af kommunale og private projekter vedrørende tag- og overfladevand § 15, stk. 2, til kommunale projekter på A-vej og B-Allé. Se også SKM2014.876.SR.
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at et erstatningsbeløb, som blev betalt af vindmølleejeren for værdiforringelse på naboejendommen efter § 6 i lov nr. 1392 af 27/12 2008 om fremme af vedvarende energi, kunne anses som
 et tillæg til vindmøllens anskaffelsessum
 en løbende lejeudgift
 knyttet til køb af fast ejendom.
 Efter rådets opfattelse kunne udgiften dog afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Erstatningsbeløbet skulle anses for at vedrøre afståelse af fast ejendom for modtageren. Erstatningsbetaling vil ofte kunne henføres til boligen og dermed være skattefri.
 TfS 1987.125 DEP
 Statsskattedirektoratet anmodede om, at skattedepartementet tog stilling til spørgsmålet om, hvorvidt et bidrag til anlæg af en gågade kunne afskrives efter SL § 6, litra a, på baggrund af højesteretsdom af 14/12 1984 om Nordsøværftet A/S i TfS 1985, 6 HR.
 Skattedepartementet var enigt med Statsskattedirektoratet i, at bidraget kunne afskrives efter SL § 6, litra a. Det forudsattes dog, at anlægget var udsat for en sådan fysisk forringelse, at dets værdi ikke ville blive opretholdt gennem normal vedligeholdelse. Skattedepartementet fandt, at afskrivningsperioden kunne sættes til 30 år.
 I højesteretsdom af 14/12 1984 om Nordsøværftet A/S i TfS 1985, 6 HR var værftet blevet kendt berettiget til at afskrive en sluse efter SL § 6, litra a, selv om værftet ikke ejede slusen. Der var dog ikke


text:
blevet taget stilling til, hvordan slusen skulle afskrives.
 På baggrund af to lignende sager, der vedrørte selskabers udskibningsanlæg blev statsskattedirektoratet bedt om at udtale sig om, hvordan selskaberne skulle afskrive efter SL § 6, litra a. Statsskattedirektoratet oplyste, at den sluse, som højesteretsdommen handlede om, var blevet tilladt afskrevet over en 10-årig periode. Baggrunden for, at perioden var blevet fastsat til ti år, var bl.a., at slusen ville have været omfattet af den daværende bestemmelse i AL § 29 D, hvis den tilhørte selskabet. Afskrivninger efter SL § 6, litra a, blev foretaget som bundne og lineære, og Statsskattedirektoratet havde derfor fundet, at afskrivningsperioden kunne fastsættes til ti år. Statsskattedirektoratet fandt, at disse retningslinjer også måtte gælde for selskabernes udskibningsanlæg.
 Statsskattedirektoratet forelagde samtidig spørgsmålet om et selskab, der var forpligtet til at afholde udgifter til forbedringer af en sejlrende, kunne afskrive efter SL § 6, litra a.
 Efter højesteretsdommen kunne aktiver, som er afskrivningsberettigede for ejere, også afskrives efter SL § 6, litra a, hvis det var lejeren, som afholdt udgiften. Dette gjaldt, når lejeren ikke kunne blive ejer på grund af en offentlig myndigheds bestemmelse. Hvis slusen og udskibningsanlæggene kunne være blevet afskrevet efter afskrivningsloven, kunne slusen mv. afskrives over ca. syv år. På baggrund heraf kunne afskrivningsperioden sættes til ti år.


text:
Skat.dk: Kursgevinstbeskatning af kommanditist – non recourse – hæftelsesbegrænsning – kapitalens frie bevægelighed
 15 Dec 2019 17:57
 SKM2019.627.HR
 Spørgsmålet i sagen var, om en kommanditist havde opnået en skattepligtig kursgevinst ved afståelsen af sin ideelle andel af et ejendomslån i udenlandsk valuta, hvor långiver alene kunne søge sig fyldestgjort i ejendommen (pga. et non recourse-vilkår), og om beskatningen i bekræftende fald var en EU-stridig hindring for kapitalens frie bevægelighed, jf. TEUF artikel 63.
 Højesteret fandt, at der efter låneaftalen var en betalingsforpligtelse for hele lånebeløbet, selv om non recourse-vilkåret indebar, at kommanditselskabet ikke hæftede med mere end den stillede sikkerhed (og afkastet heraf). Tab eller gevinst ved frigørelse for gælden til långiver var derfor omfattet af kursgevinstloven, jf. lovens § 1, stk. 1, nr. 2.
 Højesteret fandt videre, at differencen mellem kommanditselskabets restgæld ved långivers overtagelse af ejendommen og det opnåede salgsprovenu – svarende til det beløb, som kommanditisterne blev frigjort fra – udgjorde en skattepligtig kursgevinst, jf. kursgevinstlovens § 23. Højesteret tiltrådte derfor, at kursgevinstloven førte til, at kommanditisten skulle kursgevinstbeskattes af sin del af differencebeløbet.
 Vedrørende spørgsmålet om kapitalens frie bevægelighed udtalte Højesteret, at bedømmelsen af, om de danske regler om beskatning af gevinst og tab på gæld forskelsbehandlede grænseoverskridende kapitalbevægelser i forhold til indenlandske kapitalbevægelser, som udgangspunkt måtte foretages i forhold til et indenlandsk (dansk) lån med non recourse-vilkår optaget i GBP. Højesteret udtalte videre, at der her ikke forelå nogen forskelsbehandling efter kursgevinstloven.
 Højesteret tilføjede, at selv hvis bedømmelsen blev foretaget i forhold til et lån med non recourse-vilkår i danske kroner, ændrede dette ikke bedømmelsen, idet det måtte anses for uforudsigeligt, om det ville være en fordel at optage lånet i danske kroner (med deraf følgende skattefrihed for en eventuel kursgevinst) eller i fremmed valuta (med deraf følgende adgang til skattefradrag for et eventuelt kurstab og stiftelsesomkostninger ved lånet).
 Der var derfor ikke grundlag for at fastslå, at de danske skatteregler generelt gjorde det mindre fordelagtigt at optage lån i fremmed valuta, heller ikke for lån på non recourse-vilkår.
 Kommanditisten havde endvidere ikke på andet grundlag godtgjort, at det var mindre fordelagtigt at optage lån i en anden medlemsstat derved, at kursgevinstlovens § 23 om beskatning af tab på gæld i fremmed valuta i de fleste tilfælde er til skade for en sådan lånoptagelse.
 Højesteret fandt herefter, at TEUF artikel 63 ikke var til hinder for, at der skete beskatning hos kommanditisten af hans andel af den kursgevinst, der blev opnået hos kommanditselskabet ved afviklingen af non recourse-lånet hos långiveren.
 Højesteret stadfæstede derfor landsrettens dom (SKM2016.325.VLR), hvorved Skatteministeriet fik medhold i, at kommanditisten skulle kursgevinstbeskattes.
 Den juridiske vejledning 2019-2 C.B.1.4.3.7
 Den Juridiske Vejledning 2019-2, afsnit C.C.3.3.5
 Tidligere instans: Vestre Landsrets dom, SKM2016.325.VLR
 Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse, jr.nr. 14-3189162


text:
Højesteret frifinder Coop Danmark for påstand om krænkelse af Pumas form-strip - Moalem Weitemeyer Bendtsen
 Dato 7 dec. 2011
 Højesteret afsagde den 14. september 2011 en dom, hvorefter den danske detailvirksomhed Coop Danmark A/S (herefter ”Coop”) frifandtes for en påstand om krænkelse af retten til det registrerede figurmærke form-strippen, som PUMA AG Rudolph Dassler Sport (herefter ”Puma”) er indehaver af.
 Den såkaldte form-strip er, trods løbende tilpasninger til moderne fodtøj, kendetegnet ved en stribe opdelt i tre baner via stiplede linjer, som Puma siden 1958 har markedsført til brug for sko og fra 23. oktober 1959 har haft registreret som figurmærke i Tyskland samt som varemærke i Danmark. Der er tale om Pumas grafiske kendetegn, på samme måde som virksomhedens to største konkurrenter, nemlig Nikes ”Swoosh”-mærke og Adidas’ tre striber.
 I begyndelsen af 2007 blev Puma opmærksomme på et i Kvicklys tilbudsavis lignende tegn, der var påsat som applikation på en af Coop markedsført sports- og fritidssko. Puma mente, at markedsføringen af skoen krænkede figurmærkerne tilhørende Puma. Puma fik i første omgang medhold i et fogedforbud mod Coops markedsføring heraf ved Retten i Glostrup, men blev i den efterfølgende retssag i Sø- og Handelsretten idømt en erstatningspligt på kr. 100.000. Det er denne sag, som Højesteret nu endelig har afgjort.
 Retsbeskyttelsen af figurmærker, som det af Puma registrerede, beskyttes efter varemærkeloven (herefter ”VML”). Af dennes § 4, stk. 1, nr. 2, følger det, at rettighedsindehaveren af et varemærke kan forbyde andre at gøre erhvervsmæssig brug af tegn, der (i) er identisk med eller ligner varemærket, (ii) angår varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art og (iii) indebærer en risiko for forveksling.
 Sidstnævnte kan typisk foreligge, når en forbruger tager fejl af to varemærker, men kan ligeledes forekomme, dersom forbrugeren umiddelbart godt kan se forskel på mærkerne, men på grund af visse ligheder fejlagtigt tror, at varen hidrører fra den samme udbyder.
 Ud over beskyttelsen i VML § 4, stk. 1, nr. 2, følger det af bestemmelsens stk. 2, at rettighedsindehaveren uanset forvekslelighed desuden kan forbyde erhvervsmæssig brug af mærket for varer eller tjenesteydelser, såfremt vedkommendes varemærke er velkendt her i landet, og at brugen medfører en utilbørlig udnyttelse af eller skade på varemærkets særpræg eller renomme.
 Højesteret fandt efter en konkret helhedsvurdering, og med støtte i resultaterne af en til brug for sagen udarbejdet markedsundersøgelse, at Coops sideapplikation adskilte sig fra Pumas form-strip på flere punkter, bl.a. ved at Coop-skoens applikation forgrenede sig nedad mod sålen, samt at den desuden – i modsætning til Pumas mærke – var ført op mod pløsen. Coops mærke fremstod på den baggrund i et andet formsprog end Pumas mærke. Som følge heraf fandt Højesteret, at Coop-skoen adskilte sig væsentlig fra Pumas varemærke, hvorfor der hverken forelå forvekslingsrisiko eller forbindelse i øvrigt mellem de to mærker. VML § 4, stk. 1, nr. 2, var af den grund ikke overtrådt.
 Tilsvarende var lovens § 4, stk. 2, der – trods erkendelsen af, at Pumas form-strip måtte anses for at være velkendt – heller ikke fandtes


text:
overtrådt på grund af manglende risiko for anden associering, der kunne skade varemærkets særpræg eller renomme.
 Højesteret stadfæstede herefter Sø- og Handelsrettens dom og ophævede fogedforbuddet. Puma blev pålagt at betale en samlet erstatning på kr. 100.000 samt sagens omkostninger til Coop. Erstatningen på kr. 100.000 for tab og tort er et skønsmæssigt fastsat beløb som følge af den uberettigede nedlæggelse af fogedforbuddet igennem fire år, og Højesteret lagde i den forbindelse vægt på, at Coop ikke i forbudsperioden ville have foretaget yderligere indløb af Coop-skoen.
 Højesterets dom illustrerer udstrækningen – eller nærmere begrænsningen – af retsbeskyttelsen for indehavere af figurmærker. Trods enkelte ligheder mellem to tegn er anvendelsen heraf i erhvervsøjemed ikke nødvendigvis tilstrækkelig til at statuere en varemærkeretlig krænkelse, desuagtet at mærkerne anvendes for samme type varer.
 Hvis du har spørgsmål eller ønsker yderligere information om dommen, er du velkommen til at kontakte advokat Christoffer Galbo (cga@mwblaw.dk), advokat Henrik Syskind Pedersen (hsp@mwblaw.dk) eller advokatfuldmægtig Mattias Vilhelm Warnøe Nielsen (mvn@mwblaw.dk).


text:
Metal-sejr slået fast i Højesteret | fushinyheder.dk - Få de seneste nyheder nyheder
 Metal-sejr slået fast i Højesteret
 Dom i Højesteret giver større erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til arbejdsskadede med erhvervsevnetab
 Fremover får arbejdsskadede med erhvervsevnetab større erstatning for tabt arbejdsfortjeneste . Det har Dansk Metal sikret efter en dom i Højesteret i dag.
 Dommen i Højesteret betyder, at erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste løber indtil, Arbejdsskadestyrelsen tilkender erstatning for tab af erhververvsevne.
 Forsikringsselskaberne har ellers siden 2002 selv fundet en dato i sagerne, som typisk lå op til flere år forud for Arbejdsskadestyrelsens tilkendelse. Det er den praksis, som Dansk Metal i dag har fået underkendt med Højesterets dom.
 I den konkrete sag betyder det, at Dansk Metals medlem er sikret 510.000 kr. mere i erstatning.
 ”Vi er glade for, at Højesteret nu har slået fast, at de skadelidte har ret til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i hele perioden, indtil den afløses af erstatning for tab af erhvervsevne” siger Peter Poulsen, faglig sekretær i Dansk Metal.
 Sagen får betydning for en lang række andre sager, Dansk Metal fører for sine medlemmer.
 ”Ud over Dansk Metals medlemmer er der formentlig flere hundrede andre skadelidte med samme problem. Afgørelsen viser, at det er vigtigt at have en kompetent fagforening i ryggen, som har styrken til at køre denne slags sager til ende”, siger Peter Poulsen.
 ”Vi er imidlertid fortsat bekymrede over, at de skadelidte ikke er sikret et indtægtsgrundlag, indtil de modtager erstatning fra Arbejdsskadestyrelsen. Dermed vil mange stadig komme i en situation, hvor de pludselig står uden penge til huslejen, fordi forsikringsselskaberne afventer en afgørelse fra Arbejdsskadestyrelsen, før de udbetaler erstatning for tabt arbejdsfortjeneste. Det er uholdbart, at vores medlemmer på denne måde skal fungere som kassekredit for forsikringsselskaberne. Derfor kræver Metal, at dette problem løses ved en revision af erstatningsansvarsloven”, siger Peter Poulsen.
 Skadelidte var i juni 2003 udsat for en alvorlig arbejdsulykke, som Tryg forsikring anerkendte erstatningsansvaret for.
 Den 1. februar 2005 overgik skadelidte til førtidspension på grund af følgerne af ulykken. I juni 2005 tilkendte Arbejdsskadestyrelsen skadelidte erstatning for tab af erhvervsevne med tilbagevirkende kraft fra den 1. februar 2005. Erstatningen blev udbetalt i august 2005.
 Dansk Metal indbragte sagen for Østre Landsret, hvor Tryg forsikring alene ville betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste indtil udgangen af marts 2004, hvor selskabet mente, at man kunne have skønnet over skadelidtes erhvervsevnetab. Dette synspunkt ville medføre, at skadelidte ikke ville få nogen form for erstatning i perioden mellem april 2004 og februar 2005.
 Dansk Metal gjorde heroverfor gældende, at skadelidte var berettiget til erstatning frem til august 2005, hvor erstatningen fra Arbejdsskadestyrelsen blev udbetalt.
 Østre Landsret tilkendte skadelidte erstatning frem til 1. februar 2005, hvorfra erstatningen fra Arbejdsskadestyrelsen var tilkendt.
 Tryg forsikring ankede dommen til Højesteret, som nu har stadfæstet Østre Landsrets dom, med en bemærkning om, at ”der skal være sammenfald mellem det tidspunkt, hvor retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og det tidspunkt, hvor retten til erstatning for erstatning for tab af erhvervsevne indtræder”.
 Oprentlig dato: 2008-10-07 10:23:48


text:
+0200
 Tweet Nyheder: Nyheder Indland log ind eller opret konto for at skrive kommentarer
 Socialt Leder Forum bliver mere synlig (195,909) Økonomiforum afholder kursus i avanceret Excel for økonomifunktionen (93,356) Hellers præsenterer Raymarine e7 HybridTouch MultiFunktions Plotter. (61,318) Døgnrapport lørdag 05. april 2008 (46,095) Afviklingsselskabet - Bonusbanken a/s (29,098) Chevrolet Spark - Danmarks mest solgte i 2011 (23,340) Erann DD - tour (22,281) Clean Feet® - stinkfri zone (21,946) Rally Tyrkiet - Dag 3 (21,718) Flest ulykker hos de unge (21,267) Gøglerskole på Dronninglund Skole (21,197) Privatbankens museum (21,076) Solar kigger fremad (20,884) Christian Bordinggaard i spidsen for U/21-slutrunden (20,809) Skolemassakre - Det kan ske i Danmark (20,745) Ny dansk taske beskytter barnevogne for millioner (20,702) Prisbelønnet sikkerhed (20,497) Skyd ikke på direktivet eller Domstolen (19,916) Skolestart med god samvittighed (19,009) Zepto åbner ny butik i Roskilde (18,529) Stofa forærer bredbånd væk (18,419) Nu anlægges Sportstorvet ved Sdr. Nissum Hallen (18,030) DF kræver forklaring på Menneskerettighedsinstituts forslag om racekvotering på TV (17,574) Jesper Gaarskjær: Liverpool - Historien om The Reds (9. april) (17,212) Kalundborg hæver dusør til 50.000 kr. for oplysninger der kan føre til opklaring af hærværk (17,147) 1


text:
Rockerlov-sagen – U.1999.1798H
 Højesterets dom i sag I 248/1998. Refereret af andre i U.1999.1798H.
 Tema: Statsret, forsamlingsfriheden i grundlovens § 79, grundlovens § 3 om magtens tredeling
 I 1996 indførte Folketinget lov om forbud mod ophold i bestemte ejendomme (også kendt som rockerloven). Loven gav politiet bemyndigelse til at forbyde en person at opholde sig i bestemte ejendomme, såfremt personen havde tilknytning til en gruppe, der havde tilholdssted på ejendommen, og personens tilstedeværelse på ejendommen ville medføre fare for personer i nærheden af denne ejendom.
 Loven var tiltænkt personer med tilknytning til rockermiljøet, og ønsket med loven var dermed at indføre hjemmel til, at politiet kunne forbyde rockere at opholde sig i deres rockerborg.
 Kort efter lovens ikrafttræden i 1996 benyttede politiet hjemlen i loven og forbød en person med tilknytning til Hells Angels at opholde sig på to specifikke ejendomme.
 Vedkommende anlagde herefter sag mod Justitsministeriet med påstand om, at loven var ugyldig, da den var i strid med grundlovens § 79 om forsamlingsfrihed og grundlovens § 3.
 Grundlovens § 79
 Højesteret bemærker indledningsvist i dommen, at grundlovens § 79 om forsamlingsfrihed er en nødvendig og selvfølgelig forudsætning for et demokrati, men at bestemmelsen ikke hindrer, at lovgivningsmagten fastsætter regler, som begrænser forsamlingsfriheden, såfremt dette sker til beskyttelse af andre væsentlige interesser, fx andres liv og velfærd. Et sådant indgreb må dog ikke ske vilkårligt, og Højesteret understreger, at et indgreb i forsamlingsfriheden skal være proportionalt og henviser i den forbindelse til Den Europæiske Menneskerettighedskonvention artikel 11.
 I forhold til rockerloven fandt Højesteret, at der kun var hjemmel til at udstede forbud i medfør af loven, hvis der forelå en reel og aktuel risiko for fare. En abstrakt fare var derimod ikke tilstrækkeligt til at udstede forbud ifølge loven, og der kunne således ikke ske et vilkårligt indgreb i forsamlingsfriheden med hjemmel i rockerlovens § 1.
 Højesteret gik herefter ind i en vurdering af, hvorvidt rockerloven fulgte et legitimt formål, samt om indgrebet var proportionalt.
 I forhold til vurderingen af om rockerloven fulgte et legitimt hensyn, konstaterede Højesteret, at loven var begrundet i hensynet til beskyttelse af omkringboende og forbipasserende, hvilket fandtes at udgøre et legitimt hensyn.
 Ved vurderingen af lovens proportionalitet, foretog Højesteret en vurdering af, om indgrebet var 1) egnet, 2) nødvendigt samt 3) om der var et rimeligt forhold mellem mål og middel.
 1) Højesteret anførte i denne forbindelse, at lovens ordning, hvorved der blev foretaget en afskæring af vedkommende gruppe fra ophold i den pågældende ejendom, måtte menes at gøre ejendommen til et uegnet angrebsmål. Således var rockerloven egnet til at opnå det forfulgte mål.
 2) I forhold til vurderingen af, hvorvidt rockerloven udgjorde et nødvendigt indgreb i forsamlingsfriheden, konstaterede Højesteret, at hvis der ikke var mulighed for at udstede forbud mod ophold i medfør af rockerloven, ville faren kun kunne afværges effektivt ved en så omfattende politiindsats, at følgerne heraf ville være langt mere indgribende end ved rockerloven. Således udgjorde rockerloven et nødvendigt indgreb i forsamlingsfriheden.
 3) Til sidst anførte Højesteret, at rockerlovens betydning


text:
for rockergrupper var beskeden i forhold til den beskyttelse af omkringboende og forbipasserende, der uforskyldt blev udsat for fare. Der fandtes således, at være et rimeligt forhold mellem det tilstræbte formål og det anvendte middel.
 Højesteret nåede derfor frem til, at rockerloven ikke var i strid med grundlovens § 79.
 Endvidere fandt Højesteret, at lovens fastsættelse af regler for politiets udøvelse af forbudsbeføjelser ikke stred mod grundlovens § 3. Højesteret gav ikke nogen begrundelse for, hvorfor rockerloven ikke var i strid med grundlovens § 3.
 Det bemærkes, at loven stadig er gældende. Se lov nr. 907 af 15. oktober 1996 om forbud mod ophold i bestemte ejendomme.
 Prøvelse af loves grundlovsmæssighed
 Dommen er et eksempel på, at domstolene prøver loves grundlovsmæssighed, idet Højesteret prøver, om rockerloven er i strid med grundlovens § 79 om forsamlingsfriheden samt grundlovens § 3.
 Dommen bidrager til forståelsen af grundlovens § 79, samt hvornår der kan foretages indgreb heri.
 Ifølge grundlovens § 79 har borgerne ret til at forsamle sig uden forudgående tilladelse - også benævnt den formelle forsamlingsfrihed.
 Det kan udledes af dommen, at en rockers deltagelse i et møde på en rockerborg som udgangspunkt er omfattet af forsamlingsbegrebet i grundlovens § 79 og således beskyttet af bestemmelsen.
 Dommen viser, at der kan foretages indgreb i forsamlingsfriheden under visse nærmere betingelser. Højesteret anfører således, at begrænsninger i forsamlingsfriheden ikke må gå videre end, hvad der er nødvendigt og tilføjer "jf. herved også Den Europæiske Menneskerettighedskonvention artikel 11".
 Den Europæiske Menneskerettighedskonvention artikel 11 indeholder en beskyttelse af forsamlings- og foreningsfriheden. Artikel 11, stk. 2 foreskriver, at der alene må gøres indgreb i udøvelsen af disse rettigheder under nærmere angivne betingelser, herunder at indgrebet er proportionalt.
 Højesterets henvisning til artikel 11 - efter at have konstateret, at begrænsninger i forsamlingsfriheden ikke må gå videre, end hvad der er nødvendigt - har givet anledning til en diskussion i den statsretlige teori om, hvorvidt dommen kan tages til indtægt for, at der skal indfortolkes et proportionalitetsprincip i grundlovens § 79.
 Som det fremgår af domsresuméet ovenfor kommer Højesteret ind på en proportionalitetsvurdering. Højesteret vurderer således, om indgrebet forfølger et legitimt formål, samt om indgrebet er proportionalt, herunder om det er egnet og nødvendigt, og om der er et rimeligt forhold mellem det tilstræbte formål og det anvendte middel.
 Grundlovens § 3 og den juridiske teori
 Der er udbredt enighed i den juridiske teori om, at bestemmelsen i grundlovens § 3, 2. pkt. om den udøvende magt ikke begrænser lovgivningsmagtens kompetence. Nogle teoretikere, fx Henrik Palmer Olsen, mener dog, at grundlovens § 3, 2. pkt. medfører, at lovgivningsmagten ikke kan lovgive om konkrete politiopgaver.
 I rockerlov-sagen argumenterede sagsøgeren således for, at Folketinget havde overtrådt grundlovens § 3, 2. pkt. ved at have lovgivet om en konkret politiopgave. Højesteret afviste dog dette og udtalte, at rockerloven ikke var i strid med grundlovens § 3.
 Peter Germer har kritiseret Højesteret i rockerlov-sagen for ikke at give en ordentlig begrundelse for, hvorfor rockerloven ikke er i strid med grundlovens § 3. Se


text:
nærmere side 31-32 i Peter Germers Statsforfatningsret 4. udgave.
 Selvom grundlovens § 3, 2. pkt. om den udøvende magt formentlig ikke begrænser lovgivningsmagtens kompetence, skal det dog nævnes, at regeringsprærogativerne, fx grundlovens § 19 og § 24, sætter en grænse for lovgivningsmagtens kompetence i visse henseender.
 Rockerlov-sagen U 1999.1798 H omhandler forsamlingsfriheden. Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt rockerloven var i overensstemmelse med grundlovens § 79 om forsamlingsfrihed samt grundlovens § 3. Højesteret fandt, at rockerloven var i overensstemmelse med grundloven.
 Af Højesterets præmisser kan det udledes, at lovgivningsmagten kan begrænse forsamlingsfriheden af hensyn til andre væsentlige interesser. Begrænsningen skal dog forfølge et legitimt formål og være proportional.


text:
transportnyhederne.dk » Transportjuristerne » Transportjuristerne har set nærmere på højesteretsdom om flyrejser
 Transportjuristerne har set nærmere på højesteretsdom om flyrejser
 Tirsdag 13. februar 2018 kl: 12:58
 Af: advokat (L), ph.d., Lissi Andersen Roost, advokatfuldmægtig Rasmus Hjalte Niess Bak og stud.jur. Maria Duus, Andersen Partners Advokatfirma.
 Pakkerejsende vil fremover ikke længere blive kompenseret efter både pakkerejseloven og EU’s passagerforordning, såfremt de oplever en flyforsinkelse på mindst tre timer ved ankomst. Det er betydningen af en dom, som Højesteret afsagde 23. januar 2018 omkring forståelsen af reglerne vedrørende kompensation ved forsinkelse ved pakkerejser i passagerforordningen. Trafik-, Bygge- og Boligstyrelsen har som en følge af dommen tilkendegivet, at styrelsen ændrer sin praksis ved behandling af klager efter passagerforordningen
 Hidtil har pakkerejsende, som oplever en flyforsinkelse på mindst tre timer ved ankomst, både kunnet få kompensation efter pakkerejseloven og efter EU’s passagerforordning.
 Pakkerejseloven dækker de rejsende, der har købt en pakkerejse gennem et dansk rejsebureau. En pakkerejse er defineret som en rejse, der består af mindst to af følgende ydelser: transport, indkvartering og anden turistmæssig ydelse. En anden turistmæssig ydelse er en ydelse, der ikke er direkte knyttet til transport eller indkvartering, men som udgør en væsentlig del af pakkerejsen, som f.eks. en udflugt. Herudover skal rejsearrangementet være solgt til en samlet pris og have en varighed af mere end 24 timer eller omfatte en overnatning for at blive betegnet som en pakkerejse. Et eksempel på en pakkerejse kunne således være et operabesøg i Hamborg med tilhørende overnatning. Såfremt den pakkerejsende lider et tab som følge af en forsinkelse, kan den pakkerejsende rette krav om kompensation mod arrangøren.
 Passagerforordningen, der også kaldes denied-boarding forordningen, fastsætter minimumsrettigheder for luftpassagerer ved boardingafvisning mod passagerens vilje, aflysning af flyafgang og forsinkelse af flyafgange. En pakkerejse i henhold til forordningen skal forstås på samme måde som i pakkerejseloven. Ifølge forordningen har passagerer, der som følge af en forsinket flyafgang lider et tab af tid på tre timer eller mere, ret til en kompensation fra det transporterende luftfartsselskab.
 Sagen, som Højesteret traf afgørelse i, angik spørgsmålet om, hvorvidt et transporterende luftfartsselskab i forbindelse med udbetaling af 600 euro til hver af de berørte passagerer som kompensation for en flyforsinkelse var berettiget til at fratrække et beløb på 686 kr., som hver af passagererne havde modtaget som kompensation fra rejsearrangøren i anledning af samme flyforsinkelse. Det transporterende luftfartsselskab udbetalte kompensationen i medfør af reglerne i passagerforordningen, mens udbetalingen fra rejsearrangøren skete i medfør af reglerne i pakkerejseloven.
 Det blev af Højesteret lagt til grund, at de beløb, som passagererne modtog efter pakkerejseloven, skulle kompensere dem for tab af tid som følge af den forsinkede ankomst til rejsemålet. Tilsvarende måtte de beløb, der tilkom passagererne efter forordningen, anses for kompensation for det tab af tid, der var en følge af flyforsinkelsen. Kompensationen efter såvel pakkerejseloven som efter forordningen er dermed alene begrundet i tidstabet som følge af flyforsinkelsen. På denne baggrund fandt Højesteret, at passagererne ville blive overkompenseret, hvis de udover kompensationen efter pakkerejseloven, som de allerede havde modtaget, tillige skulle


text:
modtage fuld kompensation efter forordningen. Højesteret henviser til forordningens tilblivelse, hvoraf det fremgår, at bestemmelsen har til formål at give domstolene ”mulighed for at undgå at forpligte luftfartsselskaberne til at betale dobbelt erstatning”.
 Det havde ingen betydning, at kompensationen efter pakkerejseloven var ydet af rejsearrangøren, mens det var det transporterende luftfartsselskab, der i medfør af forordningen var pligtig til at udbetale kompensationen.
 Højesteret afgjorde derfor, at det transporterende luftfartsselskab var berettiget til at fradrage det beløb, som rejsearrangøren tidligere havde udbetalt efter pakkerejsereglerne. Dommen er en omgørelse af Østre Landsrets afgørelse fra januar 2017.
 Dommen vil få betydning for de personer, som fremover køber en pakkerejse. Trafik-, Bygge og Boligstyrelsen har det som grundlæggende princip, at styrelsens praksis indrettes efter domme afsagt af landsretterne, Højesteret og EU-Domstolen. Som følge heraf – og som følge af højesteretsdommen – har styrelsen tilkendegivet, at deres praksis ved behandling af klager efter passagerforordningen ændres, således at praksisændringen gælder for rejser foretaget den 23. januar 2018 og derefter. Såfremt man som passager har købt en pakkerejse og som følge af en forsinket flyafgang lider et tab af tid på mindst tre timer, vil man fremover have ret til en kompensation efter passagerforordningen med et fradrag af den kompensation, som eventuelt måtte være ydet i medfør af pakkerejseloven.
 Ny lov om pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer
 Folketinget vedtog den 19. december 2017 lov om pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer. Loven gennemfører bl.a. dele af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2302 af 25. november 2015 om pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer.
 Formålet med reglerne er bl.a. at udvide pakkerejsebegrebet, således at flere rejser bliver beskyttet af lovgivningen. Den gældende pakkerejselov er fra 1993 og af hensyn til den teknologiske udvikling, som rejsemarkedet har undergået siden da, har det været nødvendigt med nye regler på området. I lyset af det nye pakkerejsedirektiv affattes en ny hovedlov om pakkerejser. Udover en udvidelse af pakkerejsebegrebet introduceres en ny type rejser – sammensatte rejsearrangementer – der som udgangspunkt ikke er omfattet af de generelle regler om pakkerejser, men hvor sælgeren af et sådant sammensat rejsearrangement bl.a. bliver pålagt en oplysningsforpligtelse. Overholder sælgeren af et sammensat rejsearrangement ikke sine forpligtelser efter loven, finder en del af de bestemmelser, der vedrører pakkerejser, tillige anvendelse på det sammensatte rejsearrangement. Herudover er den nye lov i vidt omfang overordnet set en videreførelse af gældende ret.
 Endvidere indeholder den nye lov en bestemmelse, som skal sikre, at en rejsende ikke opnår overkompensation. Dette er i overensstemmelse med dansk rets almindelige principper, hvorefter et lidt tab skal erstattes fuldt ud, men hvor den skadelidte ikke må opnå en berigelse. Af bestemmelsen fremgår det, at såfremt den rejsende har opnået en erstatning eller et forholdsmæssigt afslag efter EU-forordninger om passagerrettigheder og erstatningsansvar ved passagertransport (herunder f.eks. passagerforordningen, forordningen om jernbanepassagerers rettigheder og forpligtelser, forordningen om passagerers rettigheder ved sørejser og rejser på indre vandveje mv. og forordningen om buspassagerers rettigheder mv.) og efter internationale konventioner, så fratrækkes det modtagne beløb erstatningen eller det forholdsmæssige afslag, som gives efter den nye lov


text:
Skat.dk: Skønsmæssig ansættelse - negativt privatforbrug
 05 Feb 2002 14:01
 6. december 2001
 II 477/1997
 Skøn, negativt privatforbrug, regnskabsgrundlag, lokaleomkostninger
 I sagen, der vedrørte en skønsmæssig indkomstforhøjelse og fordeling mellem erhvervsmæssig og privat anvendelse af en ejendom, fandtes appellanten ikke at have godtgjort, at hun eller hendes ægtefælle havde modtaget nærmere angivne ikke selvangivne kontantbeløb.
 Resultatet af selvangivelsen var et betydeligt negativt privatforbrug, og skattemyndighederne var herefter berettiget til at foretage en skønsmæssig ansættelse, som der ikke var grundlag for at tilsidesætte.
 Højesteret tiltrådte endvidere, at der, uanset afgivne vidneforklaringer om en betydelig erhvervsmæssig anvendelse af ejendommen, ikke var grundlag for at tilsidesætte det udøvede skøn over omfanget af den erhvervsmæssige omsætning.
 Ligningsvejledningen 2001 E.B.1.5.1
 Wendler Pedersen, Per Walsøe, Asbjørn Jensen, Poul Søgaard og Jytte Scharling.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 9. afdeling den 6. oktober 1997.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået stadfæstelse, idet ministeriet dog anerkender, at forhøjelsen af As skattepligtige indkomst for indkomståret 1985 skal nedsættes med 20.400 kr.
 Ændringen af påstanden for indkomståret 1985 vedrører følgende to beløb:
 15.400 kr., der er betalt, af As ægtefælle, B, til en kreditor den 28. november 1984, men som ved en fejl var medtaget i Bs formueopgørelse pr. 1. januar 1985 som en gældspost.
 5.000 kr., svarende til den del af anpartskapitalen i H2 ApS, der blev indskudt af A i form af goodwill.
 Det følger af ændringen i påstanden, at det er Skatteministeriets opfattelse, at privatforbruget i henhold til de af A og B selvangivne indkomster for 1985, der ved skattemyndighedernes privatforbrugsopgørelse var opgjort til -78.585 kr., med de nævnte reguleringer er negativt med 58.185 kr.
 A har for Højesteret yderligere anført, at skattemyndighederne ikke har hjemmel til at foretage en skønsmæssig ansættelse, idet dette forudsætter, at hendes regnskabsaflæggelse kan tilsidesættes, og der er ikke fremkommet indsigelser om mangler ved regnskabet.
 Skatteministeriet har bestridt, at en skønsmæssig forhøjelse er betinget af, at regnskabet lider af sådanne mangler, at det kan tilsidesættes. Når en selvangivelse viser et negativt privatforbrug, er skattemyndighederne berettiget til at foretage en skønsmæssig forhøjelse af indkomsten, idet selvangivelsen da ikke udgør et betryggende grundlag for skatteansættelsen.
 A har yderligere anført, at det negative privatforbrug, der er opgjort af skattemyndighederne for 1985, skal reduceres med 27.000 kr., idet der ikke er taget hensyn til, at salget af en bil, der indgik i regnskabet, for virksomheden F1, indbragte et provenu på dette beløb. Det må antages, at de 27.000 kr. er indgået i privatforbruget. Privatforbrugsopgørelsen skal yderligere reduceres med 15.000 kr., svarende til den del af As private andel af de af virksomheden afholdte biludgifter - i virksomhedens regnskab opgjort til 30.000 kr. - der vedrører afskrivninger.
 Skatteministeriet har heroverfor anført, at salget af bilen ikke har påvirket det opgjorte privatforbrug. Det fremgår af virksomhedens balance pr. 31. december 1985, at salget havde til følge, at anlægsaktiverne blev reduceret med salgsprisen. Overskuddet fra handlen må være indgået i regnskabet, idet det ikke fremgår af regnskabet, at beløbet skulle være hævet af A. For så vidt


text:
angår As private andel af virksomhedens biludgifter indgår der et beløb på 30.000 kr. i privatforbrugsopgørelsen. Det fremgår imidlertid af regnskabet for virksomheden F1, at virksomhedens egenkapital er reduceret med dette beløb. Dette må medføre, at den skattepligtige formue, der indgår i privatforbrugsopgørelsen, er tilsvarende mindre. Der er således ikke grundlag for at antage, at privatforbrugsopgørelsen er forkert på dette punkt.
 Til brug for Højesteret er der tilvejebragt yderligere oplysninger og afgivet nye forklaringer.
 A/S Forsikringsselskabet Codan har i brev af 4. august 1998 oplyst, at selskabet i 1985 har udbetalt i alt 2.727 kr. til A i erstatning for tyveri af to cykler.
 Vedrørende den erhvervsmæssige brug af ejendommen X1-vej 5, Frederiksberg, er der fremlagt kopi af en udateret og uunderskrevet lejekontrakt vedrørende G1 ApS's leje af lokaler i ejendommen. Ifølge kontrakten tog lejemålet sin begyndelse den 1. oktober 1986. Den månedlige leje var angivet til 6.000 kr. med tillæg af moms, hvortil kom betaling for varme og el. Der er endvidere fremlagt kopi af enkelte huslejeopkrævninger stilet til H1 ApS, H3 ApS og G1 ApS.
 Han mener ikke, at H2 ApS og H3 ApS havde lejekontrakter. Så vidt han husker, var det ikke meningen, at der skulle betales leje, idet A og B var medejere af selskaberne. Han kan dog ikke huske, om der blev udfærdiget lejekontrakter, eller om der blev betalt husleje. Han ved ikke, om lokalerne på 1. sal blev anvendt privat af A og B.
 Efter hans opfattelse var A og Bs privatforbrug i 1985 meget beskedent. Man må være opmærksom på, at når man skattemæssigt opgør privatforbruget, er der tale om det beløb, der bruges efter, at husleje og faste udgifter er betalt. Det vil sige, at ægtefællerne skulle have brugt 220.000 kr. på mad mm., idet det opgjorte privatforbrug på ca. -80.000 kr. skulle trækkes fra de 300.000 kr., som skattevæsenet anslog skulle lægges oven i indtægterne. Det er ikke sandsynligt, at A og B har haft et privatforbrug på 220.000 kr. Det er alt for meget i forhold til det kendskab, han har til deres forbrug. Han vil anslå ægtefællernes reelle privatforbrug til omkring 60.000 kr. Det er helt urealistisk, at A og hendes ægtefælle kunne have udeholdt et beløb på 300.000 kr. af regnskaberne. Det er ikke realistisk, at firmaet F1 kunne have et overskud på de 300.000 kr. oven i de 50.000 kr., der allerede fremgik af regnskaberne. I hele den periode, hvor han udarbejdede regnskaber for ægtefællerne, havde de - bortset fra året 1986, som var meget specielt ifølge skattevæsenets opgørelser - et meget lavt privatforbrug. A og B havde ikke hjemmeboende børn, og de var, ham bekendt, ikke på ferie i perioden 1985 til 1986.
 Han er principielt enig i skattevæsenets beregning af privatforbruget, hvis man beregnede det efter de metoder, som var sædvanlige. Der er imidlertid i denne sag en række særlige forhold, der gjorde det vanskeligt at beregne privatforbruget for 1985. Regnskabet for F1 indeholder en post, hvoraf det fremgår, at der blev solgt en bil


text:
til 70.000 kr. Dette salg gav 27.000 kr. i overskud. Dette overskud var ikke overført til resultatopgørelsen, hvilket medførte, at det ikke havde påvirket årets resultat og derfor ikke umiddelbart havde påvirket privatforbruget. Med hensyn til bildriften fremgik det af resultatopgørelsen, at den private andel var på 50%, svarende til 30.000 kr. Disse 30.000 kr, var indgået direkte i skattevæsenets opgørelse af privatforbruget, men der var ikke tale om en kontant post. Det betød, at den del af den private andel, der var afskrivninger, ikke skulle tages med. Opgørelsen af privatforbruget blev dermed ca. 15.000 kr. for negativ.
 Han har i 1986 flere gange været på ejendommen X1-vej 5. Han kan ikke skelne de enkelte år i perioden 1983 til 1987 fra hinanden, men der skete ikke væsentlige ændringer i perioden. Entreen i stueetagen var fælles. I kælderen var det store kontor med karnap Bs kontor. Rummet over for trappen var et kontor, hvor blandt andet MM og JL arbejdede. Fyrrummet var det eneste rum i kælderen, der blev brugt privat. Det så ikke ud til, at de øvrige rum også blev brugt til private formål. Det hele var indrettet til kontorer. Det er hans opfattelse, at en opgørelse af erhvervsdelen af ejendommen til 10% er helt urealistisk.
 Vedrørende indkomståret 1985.
 Skattemyndighedernes opgørelse af As privatforbrug er foretaget på grundlag af hendes og hendes ægtefælle Bs selvangivne beløb for 1985 og viser - også efter de for Højesteret anerkendte reguleringer - et betydeligt negativt privatforbrug. Heller ikke efter bevisførelsen for Højesteret har A godtgjort, at hun eller hendes ægtefælle i 1985 har modtaget ikke selvangivne kontantbeløb hidrørende fra arveforskud, provenu ved salg af indbo eller lån fra AE. Hun har heller ikke i øvrigt godtgjort, at ægtefællerne bortset fra en mindre forsikringsudbetaling har modtaget kontantbeløb, der har betydning ved vurderingen af den regnskabsmæssige opgørelse af deres privatforbrug. Heller ikke det af A i øvrigt anførte kan begrunde en ændring af opgørelsen. Regnskabsgrundlaget giver således ikke plads for et antageligt privatforbrug og har derfor ikke kunnet danne behørigt grundlag for skatteansættelsen. Skattemyndighederne har herefter været berettiget til at foretage en skønsmæssig ansættelse.
 Heller ikke det for Højesteret fremkomne giver tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn vedrørende forhøjelsen af indkomsten for 1985.
 F1 har fremstået som drevet af A, der også har selvangivet resultatet af virksomheden. Det tiltrædes herefter, at forhøjelsen er sket hos hende.
 Vedrørende indkomståret 1986.
 Der er ikke foretaget en ejerboligvurdering efter § 33, stk. 5 i lov omvurdering af landets faste ejendomme, og der er udover nogle enkelte huslejeopkrævninger alene fremlagt en enkelt udateret og uunderskrevet lejekontrakt, der trådte i kraft den 1. oktober 1986, og som vedrørte et af de selskaber, som ifølge det oplyste drev forretning fra ejendommen, og hvori A havde interesser. På denne baggrund er der efter Højesterets opfattelse uanset de afgivne forklaringer ikke tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over omfanget af den erhvervsmæssige benyttelse af ejendommen.
 Højesteret tager herefter Skatteministeriets påstand til følge.
 Landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at


text:
Elmer Advokater | Højesteret har i dag afsagt dom i ”rygersagen” - Elmer Advokater
 Som vi oplyste i vores nyhedstekst den 12. november 2014 har sagen omhandlet det principielle spørgsmål om afgrænsningen af producentens ansvar, når produktet er et ”artsfarligt” produkt. Det er produkter, som indebærer en uundgåelig skade, der er almindelig kendt – også kaldet systemskader.
 Læs vores nyhedstekst her.
 For Højesteret har de rejste spørgsmål navnlig været, om de indstævnte skal ifalde ansvar for ikke oprindeligt at advare mod cigarettens reelle skadevirkning i form af at skabe en farmakologisk afhængighed, og om producenten skal ifalde ansvar for, at de konstruktionsændringer, man har gennemført fra 1970’erne og frem for at imødekomme grænseværdierne for nikotin og tjære, ikke reelt har været virksomme.
 De gennemførte konstruktionsændringer forudsætter, at den enkelte ryger vil ryge mere luft og mindre røg (altså vil inhalere en ”fortyndet” røg). Konstruktionsændringerne fjerner imidlertid ikke nikotin og tjære fra tobakken. Indholdet af tjære og nikotin i Prince Rich Taste, som sælges i dag, er derfor de facto det samme som i den oprindelige Røde Prince Cigaret fra 1957.
 Allan Lykke gjorde for Højesteret gældende, at den nikotinafhængige ryger – for at få opfyldt sit grundlæggende nikotinbehov – vil ”kompensationsryge”, og at konstruktionsændringerne netop giver mulighed herfor. Kompensationsrygning er bl.a. at man tager flere og dybere inhaleringer af den enkelte cigaret. Når man gør dette, optager man tilsvarende flere af de giftige forbindelser i røgen.
 I sin dom af dags dato slår Højesteret indledningsvist fast, at også producenter af systemskade-produkter er ansvarlig for at afgive urigtige og vildledende oplysninger, ligesom producenten kan ifalde ansvar for at undlade at advare om en fare ved et systemskade-produkt, som ikke er almindelig kendt.
 I den konkrete sag finder Højesteret herefter, at Allan Lykke ifølge Retslægerådets erklæring meget sandsynligt har været afhængig af nikotin, og at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Arbejdsskadestyrelsens vurdering af størrelsen af Allan Lykkes méngraden, eller styrelsens vurdering af årsagssammenhængen mellem hans mén og hans rygning.
 Højesteret finder dog ikke, at de indstævnte er ansvarlig for hans rygeskade. Højesteret bergrunder det med,
 at det allerede i 1962/63, hvor Allan Lykke Jensen efter 2 års pause begyndte at ryge, var almindelig kendt (også blandt de unge) at langvarigt forbrug af cigaretter var forbundet med alvorlige helbredsskader samt at det kunne være svært at holde op med at ryge efter flere års forbrug,
 at det desuden efterfølgende har været muligt at ophøre med at ryge, selvom det er stærkt vanedannende (afhængighedsskabende), og
 at risikoen forbundet med kompensationsrygning og øget indtagelse ved passiv rygning af egen røg tillige må antages at have været myndighederne bekendt uden, at det dog har givet anledning til et påbud til tobaksproducenterne om at oplyse herom.
 Sagen har utvivlsomt været vanskelig at føre frem til et positivt resultat, og vi er derfor meget tilfredse med blot at have fået en velbegrundet dom, som tager stilling til de væsentlige spørgsmål i sagen om producentens ansvar for et artsfarligt produkt som cigaretter.
 Som en konsekvens af sagens


text:
drejning for Højesteret gjorde de indstævnte eksempelvis gældende, at fordi Allan Lykkes krav nu blev bundet op på bl.a. en manglende oprindelig advarsel, så var kravet forældet. Desuden fremhævede de indstævnte en proceserklæring, som Allan Lykke havde afgivet for landsretten om accept af risiko.
 Vi gjorde herimod gældende, at synspunkterne fremført for Højesteret ikke i sig selv gav anledning til en forældelsesindsigelse, ligesom vi gjorde gældende, at proceserklæringen afgivet for landsretten måtte læses i lyset af, at sagens tema dengang vedrørte tilsætningsstoffer.
 Begge de indstævntes synspunkter kunne have givet anledning til en ”allerede fordi” afgørelse uden stillingtagen til ansvaret, men ingen af dem er gjort til genstand for særskilt behandling i Højesterets dom.
 Endelig bestred de indstævnte også, at der skulle være årsagssammenhæng mellem rygningen og Allan Lykkes varige mén, men Højesteret fandt altså heller ikke grundlag for at tilsidesætte vurderingen om årsagssammenhæng.
 Alt i alt er dommen derfor meget interessant læsning i forhold til spørgsmålet om producentens ansvar for systemskader.
 Henvendelse kan ske til advokat Karsten Høj eller til advokat Kira Kolby Christensen.


text:
Skat.dk: Skønsmæssig ansættelse - sagsomkostninger
 09 Aug 2005 14:56
 07 Jul 2005 14:06
 SKM2005.331.HR
 376/04
 Skønsmæssig, ansættelse, urigtig, grundlag, privatforbrug, sagsomkostninger
 Skattemyndighederne havde forhøjet skatteyderens personlige indkomst for hvert af indkomstårene 1996 til 1998 med kr. 150.000,-. Skatteyderen var enig i, at myndighederne var berettiget til at tilsidesætte hans regnskabsgrundlag, men han mente, at skønnet kunne tilsidesættes.
 Østre Landsret frifandt Skatteministeriet og skatteyderen indbragte sagen for Højesteret. For Højesteret fremkom skatteyderen med oplysninger, der efter Skatteministeriets opfattelse viste, at de lokale skattemyndigheders skøn var udøvet på et urigtigt grundlag. Derfor tog ministeriet bekræftende til genmæle.
 Højesteret traf sagsomkostningsafgørelse. Højesteret fandt, at ministeriet efter forliget i alt væsentligt måtte anses som den tabende part. Det forhold, at det først under forberedelsen for Højesteret lykkedes skatteyderen at føre bevis for, at myndighedernes skøn var udøvet på et urigtigt grundlag, kunne ikke føre til, at den almindelige regel om, at den tabende part skal betale sagsomkostninger for begge instanser, blev fraviget.
 Ligningsvejledningen 2005-2 E.B.1.5
 (advokat Svend Raether)
 Torben Melchior, Børge Dahl og Niels Grubbe
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 9. afdeling den 25. juni 2004. Sagen er under behandlingen for Højesteret hævet som forligt, og parterne har anmodet Højesteret om at træffe afgørelse om sagsomkostninger for landsret og for Højesteret.
 Appellanten, A, har påstået sig tillagt sagsomkostninger for landsret og for Højesteret.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået, at der ikke er grundlag for at tillægge A sagsomkostninger for landsretten.
 A har under anken til Højesteret gentaget sin påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at indkomstansættelsen for ham for indkomstårene 1996, 1997 og 1998 henvises til fornyet behandling ved de lokale skattemyndigheder.
 Sagen er efter afgivelse af duplik for Højesteret forligt ved, at Skatteministeriet har taget bekræftende til genmæle.
 I et brev af 2. maj 2005 fra advokat Steffen Sværke til advokat Svend Raether fremgår om forliget bl.a.:
 "Baggrunden for, at ministeriet tager bekræftende til genmæle, er, at appellanten for Højesteret har bevist, at de lokale skattemyndigheders skøn er udøvet på et urigtigt grundlag. Som bekendt er skønnet udøvet på baggrund af en privatforbrugsberegning for 1994 og 1995.
 Det første er, at kommunens kapitalforklaring (retssagens bilag 5) har ladet saldoen på en bankkonto indgå ved udgangen af 1993 med kr. 200.000,- hvorimod saldoen ved udgangen af 1994 kr. 40.000,- ikke indgik. Som det fremgår af Skattecentrets skrivelse af 7. april 2005 (retssagens bilag L), side 2, ad 5, har skattecentret erklæret sig enig i, at privatforbruget for 1994 skal reduceres...
 Hvad angår det for 1995 opgjorte privatforbrug, indeholder forbruget udgifterne ved driften af den virksomhed, som myndighederne ikke for dette år fandt var erhvervsmæssigt drevet. Tallene for 1994 og 1996 til 1998 indeholder udgifter ved driften af denne virksomhed. Af skattecentrets skrivelse (retssagens bilag L) fremgår, side 2, ad 4, at nettoforhøjelsen var på kr. 253.843,-. Tages der højde herfor, er privatforbruget for 1995 med negativ på ca. kr. 20.000,- og ikke positiv kr. 232.528,-.
 Derimod har appellanten efter ministeriets opfattelse ikke på det foreliggende grundlag godtgjort, at appellantens søn for


text:
en stor del af årene 1996 og 1997 skulle have bidraget til husholdningens økonomi."
 A har for landsretten betalt 3.120 kr. i rets- og berammelsesafgift og for Højesteret 7.370 kr. i retsafgift.
 A har anført, at kommunens beregninger har været baseret på et forkert grundlag, og det har været et omfattende arbejde at finde ud af, hvor kommunen har grebet forkert og lagt forkerte forudsætninger til grund for sine beregninger. Det bør ikke lastes skatteyderen, at det først er lykkedes under forberedelsen for Højesteret.
 Skatteministeriet har anført, at der ikke er grundlag for at tilkende A sagsomkostninger for landsret, når ministeriet har taget bekræftende til genmæle på baggrund af de oplysninger, der først fremkom med replikken for Højesteret.
 Efter indholdet af forliget må Skatteministeriet i alt væsentligt anses som tabende part.
 Tvisten mellem parterne har alene drejet sig om rimeligheden af det skøn, som skattemyndighederne har udøvet, og det er først under forberedelsen for Højesteret lykkedes for skatteyderen at føre bevis for, at myndighedernes skøn er udøvet på et forkert grundlag. På denne baggrund og efter det oplyste om arten af de fejlagtige beregningsforudsætninger er der ikke grundlag for at fravige den almindelige regel om, at den tabende part skal betale sagsomkostninger for begge instanser.
 Sagsomkostningerne fastsættes med tillæg af de betalte retsafgifter efter de almindelige takster for proceduresalær for landsret og - da sagen er forligt for Højesteret efter skriftveksling og en betydelig forberedelse - til 2/3 heraf for Højesteret.
 Højesteret fastsætter herefter det samlede sagsomkostningsbeløb til 45.000 kr.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 45.000 kr. til A.