text:
at bemærke, at selvom det ikke var afgørende, om det var skatteyderen eller hendes revisor, der besluttede, at hun skulle selvangive som selvstændig erhvervsdrivende, var det ikke godtgjort, at der var ydet fejlagtig rådgivning til skatteyderen. Se SKM2019.101.BR.
 Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der bestod et reelt gældsforhold mellem Cayman Islands-selskabet og skatteyderen. De to beløb måtte anses for løn og dermed skattepligtig indkomst. Højesteret fandt endvidere, at skatteyderen havde handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at have selvangivet beløbene. Betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær genoptagelse af skatteyderens skatteansættelse var således opfyldt. Se SKM2018.481.HR.
 Retten fandt det ikke godtgjort, at skatteyderen havde bevist, at indsætningerne udgjorde refusion for udgifter afholdt i arbejdsgiverens interesse. Retten bemærkede, at det forhold, at Landsskatteretten ikke havde stillet spørgsmålstegn ved de fremlagte bilag, ikke kunne føre til, at retten ved den bevismæssige vurdering af sagens oplysninger skulle lægge til grund, at skatteyderen havde bevist, at de beløb, der var tilgået hans bankkonto, udgjorde skattefrie beløb betalt af hans arbejdsgiver som refusion for udgifter. Retten fandt heller ikke, at skatteyderen havde dokumenteret, at han havde krav på kost- og logigodtgørelse. Endelig fandt retten, at skatteyderen i hvert fald ved grov uagtsomhed havde bevirket, at skattemyndighederne havde foretaget skatteansættelserne på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. Retten fandt det dermed berettiget, at skattemyndighederne havde foretaget ekstraordinær ansættelse af skatteyderens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005 til 2007. Se SKM2018.420.BR.
 For indkomstårene 2006-2008 var der tale om ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. For så vidt angår gevinster fra en specifik spilleside, som - ifølge et ikke-offentliggjort bindende svar fra SKAT til en anden skatteyder - var en skattepligtig spilleside, fandt retten ikke, at skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt ved ikke at selvangive gevinsterne. Retten lagde vægt på en korrespondance, som skatteyderen havde haft med den pågældende spilleside forud for opstarten af spilleaktiviteterne på siden og på, at SKAT i sin afgørelse selv anførte, at spillesiden var skattefri. Det var derimod mindst groft uagtsomt, at skatteyderen ikke havde selvangivet sine øvrige skattepligtige gevinster. Se SKM2018.396.BR.
 Retten fandt, herunder henset til baggrunden for de meget usædvanlige overførsler, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at de indsatte beløb ikke tilhørte ham, eller at de var hans indkomstopgørelse uvedkommende. Retten lagde bl.a. vægt på, at der ikke var ført bevis for en direkte sammenhæng mellem de indsatte beløb, udgifternes art og størrelse samt udbetalingerne fra skatteyderens konti. Herudover lagde retten bl.a. vægt på, at der var tale om store beløb som blev indsat uden angivelse af, hvad de skulle bruges til, og at beløbene ikke blev holdt adskilt fra skatteyderens øvrige formue eller økonomi. Se SKM2018.389.BR.
 Retten tiltrådte endvidere, at skattemyndighederne havde været berettigede til at genoptage skatteyderens skatteansættelser for indkomstårene 2006-2008 efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, idet skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved ikke fuldt ud at selvangive sine spilleindtægter (backgammon) for de pågældende år. Se SKM2018.180.BR, se lignende SKM2018.115.BR og SKM2018.105.LSR


text:
(præmier vundet i TV-konkurrence).
 Retten fandt, at borgeren havde handlet mindst groft uagtsomt ved ikke, at selvangive at hun i en længere årrække havde ejet aktier i et udenlandsk selskab og modtaget udbytte heraf. Se SKM2017.196.ØLR.
 Sagen angik en forhøjelse på i alt ca. 5,4 mio. kr. af en hovedanpartshavers indkomstopgørelse for indkomstårene 2007-2011 som følge af en lang række kontanthævninger på skatteyderens selskabs bankkonti. Forhøjelsen skyldtes, at det ikke nærmere var dokumenteret, at de hævede midler var anvendt til betaling af selskabets udgifter eller i øvrigt i selskabets interesse.
 Retten fandt, at skatteyderen ikke havde bevist, at de skete hævninger ikke var tilgået hende som maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A.
 Vedrørende SKATs genoptagelse af skatteansættelserne bemærkede retten, at der var tale om kontrollerede transaktioner, jf. skattekontrollovens § 3 B, stk. 1, nr. 2. Den forlængede ligningsfrist i SFL § 26, stk. 5, fandt derfor anvendelse på skatteansættelserne for indkomstårene 2009 og 2010, hvorfor ligningsfristen var overholdt for disse indkomstårs vedkommende. For så vidt angik indkomstårene 2007 og 2008 gav retten Skatteministeriet medhold i, at skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Retten fandt, at reaktionsfristen i § 27, stk. 2, 1. pkt., skulle regnes fra det tidspunkt, da politiet, som havde straffeefterforsket sagen, oversendte sagen til SKAT med besked om, at der ikke ville blive foretaget yderligere fra politiets side. Reaktionsfristen var dermed overholdt. Se SKM2019.571.VLR, tidligere SKM2019.61.BR.
 Borgeren havde som investor i et K/S foretaget fradrag for afskrivninger vedrørende K/S'ets ejendom i Tyskland. SKAT fandt imidlertid efterfølgende, at K/S'et aldrig var blevet ejer af ejendommen. Borgerens involvering i K/S'et havde i vidt omfang karakter af en passiv investering, hvor borgeren personligt alene havde begrænset kendskab til de bagvedliggende forhold i K/S'et og ejendomshandlen i Tyskland. Retten henviste til, at borgeren havde investeret betydelig beløb i hvert fald til dels med henblik på at opnå betydelige skattemæssige forhold, at borgeren i forbindelse med sin investering var at betragte som erhvervsdrivende, at borgeren havde selvangivet betydelige fradrag, og at borgeren over for skattemyndighederne skal stå inde for de selvangivne oplysninger. Retten fandt på den baggrund, at borgren havde en særlig pligt til at sikre sig, at de foretagne afskrivninger havde været berettiget. Retten fandt herefter at borgeren havde handlet groft uagtsomt. Retten tilføjede i den forbindelse, at selv hvis det blev lagt til grund, at borgeren blot havde forladt sig på andres udokumenterede, ufuldstændige og urigtige oplysninger og rådgivning af ham, indebar det ikke, at han havde levet op til sin forpligtelse. Dvs. borgeren kunne ikke henholde sig til urigtige oplysninger modtaget fra andre. Særligt for så vidt angår det seneste indkomstår, inddrog Retten også oplysninger, som var modtaget efter indgivelsen af selvangivelse. Se SKM2018.230.ØLR, tidligere SKM2016.519.BR.
 xSagerne vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerne med rette var blevet beskattet som løn af flere kontante hævninger og afholdte udgifter af privatlignende karakter, som et selskab, hvori sagsøgerne var ansat som hhv. direktør og bogholder, havde afholdt. Sagerne vedrørte i den forbindelse også spørgsmålet,

type: other


text:
om skattemyndighederne havde været berettiget til at genoptage sagsøgernes skatteansættelser for årene 2003-2007 ekstraordinært som følge af mindst grov uagtsomhed, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5, og om skattemyndighederne havde overholdt 6 måneders fristen i SFL § 27, stk. 2.
 For indkomstårene 2003-2007 hvilede sagsøgernes indkomstforhøjelse på et af skattemyndighederne foretaget skøn, og for indkomstårene 2008-2011 var sagsøgerne blevet beskattet af de faktiske beløb, som var hævet i selskabet m.v.
 Retten fandt, at sagsøgerne havde adgang til og reelt rådede over selskabets indestående på bankkonto og øvrige midler. Med henvisning hertil, og at der i sagen var enighed om, at sagsøger 1 ikke var blevet aflønnet for sin stilling som direktør, og at selskabet i de omhandlede indkomstår var ejet af sagsøger 1’s brødre, pålagde retten sagsøgerne at føre et sikkert og objektivt bevis for, at udgifterne var afholdt i selskabets interesse, og at de pågældende beløb ikke tilfaldt sagsøgerne.
 Retten bemærkede, at sagsøgerne igennem bl.a. vidneførsel havde sandsynliggjort, at en række af udgifterne var afholdt i selskabets interesse, men at sagsøgerne ikke havde fremlagt dokumentation, der med sikkerhed knyttede betalingerne til udgifter afholdt i selskabets interesse.
 Retten fandt herefter, at sagsøgerne ikke havde løftet deres skærpede bevisbyrde.
 Retten fandt yderligere, at SKAT havde været berettiget til at genoptage sagsøgernes skatteansættelse ekstraordinært efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5, idet sagsøgerne havde handlet groft uagtsomt ved manglende selvangivelse af de omhandlede beløb. Retten bemærkede herunder, at den tidsmæssige betingelse efter SFL § 27, stk. 2, var opfyldt.
 Retten fandt endvidere, at sagsøgerne ikke havde bevist, at den skønsmæssige forhøjelse for perioden 2003-2007 var baseret på et forkert grundlag eller var åbenbart urimeligt.
 Skatteministeriet fik derfor medhold i de nedlagte påstande. Se SKM2019.423.BR.
 xSagen drejede sig om, hvorvidt 41 indbetalinger i perioden 2008-2010 på godt 1,2 mio. kr. fra tre forskellige selskaber hjemmehørende i Liechtenstein, De Britiske Jomfruøer og Belize var skattepligtig indkomst eller udbetalte lånebeløb, og - for så vidt angår indkomstårene 2008 og 2009 - hvorvidt ændringen af den skattepligtiges indkomst var i overensstemmelse med fristreglerne.
 Landsretten udtalte indledningsvis, at det i en situation som den foreliggende påhvilede den skattepligtige at godtgøre, at de indsatte beløb var lån.
 Af de grunde som byretten havde anført, tiltrådte landsretten, at en fremlagt rammeaftale om lån på 1,6 mio. kr. indeholdt sådanne særlige vilkår, at gældsforholdets beståen ikke var godtgjort ved de fremlagte dokumenter og forklaringer fra den skattepligtige og den anførte kreditor i låneaftalen. Landsretten lagde tillige vægt på, at pengene ikke var betalt tilbage ved den anførte forfaldsdato.
 Landsretten fandt på baggrund af de omstændigheder, der førte til, at overførslerne var skattepligtige, at den skattepligtige måtte anses for at have handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at have selvangivet beløbene, og at betingelserne i § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær ansættelse vedrørende indkomstårene 2008 og 2009 således var opfyldt.
 Endvidere fandt landsretten, at det først var ved modtagelsen af den skattepligtiges redegørelse for indsætningerne, at SKAT kom i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til


text:
at vurdere, om der forelå grundlag for ekstraordinær ansættelse efter § 27, stk. 1, nr. 5. Varslingsfristen i § 27, stk. 2, 1. pkt., var derfor ikke overskredet.
 Landsretten stadfæster herefter byrettens dom (SKM2017.530.BR), hvorved Skatteministeriet blev frifundet.
 Sagen omhandlede spørgsmålet om, der var fristgennembrud vedrørende en borger, der var omfattet af den korte ligningsfrist, jf. bekendtgørelse om kort ligningsfrist.
 For så vidt angår indkomstårene 2012-2014 var spørgsmålet, om der kunne ske ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Anvendelse af reglen forudsætter, at Skatteforvaltningen har foretaget en forkert ansættelse, og at dette skyldes, at den skattepligtige eller nogen på dennes vegne forsætligt eller groft uagtsomt har bevirket dette. Begreberne forsæt og grov uagtsomhed i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, er identiske med de tilsvarende begreber i skattekontrollovens afsnit 3. Dette betyder dog ikke, at gennemførelse af ansættelsessagen er betinget af, at der fastslås strafansvar, eller at en gennemført straffesag resulterer i en fastsættelse af straf. Det er altid en konkret vurdering ud fra de konkrete omstændigheder i den konkrete sag, om en skattepligtig eller nogen på dennes vegne har handlet mindst groft uagtsomt, og Skatteforvaltningen dermed kan ændre ansættelse i medfør af bestemmelsen.
 Da det forkerte fradrag for ratepensionen skyldtes en forkert indberetning fra pensionsselskabet, og da oplysningen stod i et låst felt, som klager ikke kunne rette i, fandt Landsskatteretten det betænkeligt at fastslå, at der forelå grov uagtsomhed ved den manglende reaktion fra klagers side jf. princippet i den tidligere skattekontrollovs § 1 A og den nuværende skattekontrollovs § 82, stk. 2. Henset til, at det forkerte fradrag for bidrag til livsvarig livrente tilsvarende skyldtes en forkert indberetning fra pensionsselskabet, at der var tale om et mindre beløb og til sammenhængen mellem pensionsordningerne, fandt Landsskatteretten heller ikke, at der ved dette fradrag var grundlag for at fastslå, at der forelå grov uagtsomhed på grund af den manglende reaktion.
 Landsskatteretten fandt heller ikke, at bestemmelsen i § 27, stk. 1, nr. 1 kunne finde anvendelse, henset til at der var tale om en fejlindberetning og ikke om en retlig ændring. Betingelserne for fristgennembrud, for så vidt angår indkomstårene 2012-2014 i SFL § 27, var således ikke opfyldt, hvorfor forhøjelserne for disse år ikke er sket rettidigt.
 Det følger af bekendtgørelse 1305 af 14. november 2018 § 1, stk. 1, nr. 2, at når den skattepligtige selv anmoder om genoptagelse af sin skatteansættelse, jf. SFL § 26, stk. 2, så gælder fristen i SFLs § 26, stk. 1, 1. pkt., for de ændringer af ansættelsen, der er en følge af genoptagelsesanmodningen.
 Det følger endvidere af bekendtgørelsens § 1, stk. 1, nr. 4, at når en ændring af en skatteansættelse er begrundet i et forhold, og et helt tilsvarende forhold begrunder genoptagelse af en skatteansættelse for et tidligere indkomstår, så gælder fristen i SFL § 26, stk. 1, 1. pkt., for ændringen af skatteansættelsen for det tidligere indkomstår.
 Ændringerne for indkomstårene 2015 og 2016 var begrundet i helt tilsvarende forhold som ændringen i indkomståret 2017,


text:
hvorfor den ordinære ligningsfrist i § 26 fandt anvendelse. Da ændringen var varslet den 9. november 2018 og afgørelse truffet den 22. januar 2019 og således indenfor den ordinære ligningsfrist, var forhøjelserne for disse indkomstår således sket rettidigt, hvorfor det var med rette, at Skattestyrelsen har genoptaget skatteansættelsen for indkomstårene 2015 og 2016. Se SKM2019.468.LSR.
 xI SKM2019.468.LSR vurderede LSR, at der ud fra en konkret vurdering ikke var grundlag for fristgennembrud, jf. tidligere gældende SKL § 1 A. Der ville dog efter en konkret vurdering være mulighed for fristgennembrud i situationer, hvis det er åbenbart, at der var tale om en fejl i skatteansættelsen. x
 Uberettiget fratrukket moms mindst groft uagtsomt, uanset det var revisor, der på virksomhedens vegne havde angivet. Se SKM2015.107.BR.
 Reaktionsfristen går. ud på, at en ansættelse, der foretages på Skatteforvaltningens initiativ efter udløbet af den ordinære ansættelsesfrist, skal varsles over for den skattepligtige senest 6 måneder efter, at Skatteforvaltningen er kommet til kundskab om de relevante oplysninger. Se SFL § 27, stk. 2.
 Højesteret fandt, at ægteparret ved at have indrettet sig som fastslået af landsretten og ved at have indgivet selvangivelse som begrænsede skattepligtige groft uagtsomt havde bevirket, at SKAT havde foretaget skatteansættelserne på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. At ægteparret havde indhentet advokatrådgivning vedrørende den planlagte fraflytning kunne ikke føre til at andet resultat. Endvidere fandt Højesteret, at varslingsfristerne var overholdt. Som følge heraf kunne ægteparrets skatteansættelser genoptages ekstraordinært.
 Højesteret stadfæstede byrettens dom.
 Tidligere instanser SKM2017.357.ØLR og SKM2016.212.BR
 Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der bestod et reelt gældsforhold mellem Cayman Islands-selskabet og skatteyderen. De to beløb måtte anses for løn og dermed skattepligtig indkomst. Højesteret fandt endvidere, at skatteyderen havde handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at have selvangivet beløbene. Betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær genoptagelse af skatteyderens skatteansættelse var således opfyldt.
 Money Transfer-projekt. Tidligere instans SKM2017.478.VLR.
 SKM20192.571.VLR
 Sagen angik en forhøjelse på i alt ca. 5,4 mio. kr. af en hovedanpartshavers indkomstopgørelse for indkomstårene 2007-2011 som følge af en lang række kontanthævninger på skatteyderens selskabs bankkonti. Forhøjelsen skyldtes, at det ikke nærmere var dokumenteret, at de hævede midler var anvendt til betaling af selskabets udgifter eller i øvrigt i selskabets interesse. Retten fandt, at skatteyderen ikke havde bevist, at de skete hævninger ikke var tilgået hende som maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A.
 Vedrørende SKATs genoptagelse af skatteansættelserne bemærkede retten, at der var tale om kontrollerede transaktioner, jf. skattekontrollovens § 3 B, stk. 1, nr. 2. Den forlængede ligningsfrist i SFL § 26, stk. 5, fandt derfor anvendelse på skatteansættelserne for indkomstårene 2009 og 2010, hvorfor ligningsfristen var overholdt for disse indkomstårs vedkommende. For så vidt angik indkomstårene 2007 og 2008 gav retten Skatteministeriet medhold i, at skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Retten fandt, at reaktionsfristen i § 27, stk. 2, 1. pkt., skulle regnes fra det tidspunkt, da politiet, som havde straffeefterforsket sagen, oversendte sagen til SKAT med besked om, at der ikke


text:
ville blive foretaget yderligere fra politiets side. Reaktionsfristen var dermed overholdt.
 Tidligere SKM2019.61.BR
 xSKM2019.511.VLRx
 xSagen angik, hvorvidt backgammon-gevinster vundet i 2006-2011 - det vil sige før spillelovens ikrafttræden den 1. januar 2012 - var skattepligtige. Efter administrativ praksis anses alene spil, der overvejende beror på tilfældighed, for omfattet af den dagældende tips- og lottolov med den følge, at gevinsterne er skattefrie. Landsretten fandt ikke, at denne praksis var i strid med loven. Landsretten fandt heller ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes vurdering af - og praksis om - at backgammon overvejende beror på færdigheder. Backgammon er derfor ikke omfattet af den dagældende tips- og lottolov, og appellanternes backgammon-gevinster var derfor skattepligtige.
 Landsretten tillod ikke, at appellanterne fremsatte et nyt anbringende under hovedforhandlingen. Landsretten stadfæstede byrettens frifindende dom med den ændring, at skatteansættelserne for 2006-2008 blev hjemvist til fornyet behandling. Se SKM2019.511.VLRx
 SKM2019.388.VLR
 Sagen drejede sig om, hvorvidt 41 indbetalinger i perioden 2008-2010 på godt 1,2 mio. kr. fra tre forskellige selskaber hjemmehørende i Liechtenstein, De Britiske Jomfruøer og Belize var skattepligtig indkomst eller udbetalte lånebeløb, og - for så vidt angår indkomstårene 2008 og 2009 - hvorvidt ændringen af den skattepligtiges indkomst var i overensstemmelse med fristreglerne.
 Tidligere SKM2017.530.BR
 I SKM2018.429.BR fandt byretten, at da skatteyderen havde haft bopæl i Danmark og et samlet ophold på 230 dage, var skatteyderens fulde skattepligt til Danmark genindtrådt fra den 1. januar 2005. Retten fandt endvidere, at da skatteyderen og dennes ægtefælle måtte anses for at have været samlevende fra den 1. januar 2005, skulle opgørelsen af ægtefællens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005-2011 ske efter reglerne om ægtefællebeskatning i KSL § 4, stk. 2. Endelig fandt retten, at både skatteyderens og skatteyderens ægtefælles skatteansættelser for 2005-2008 kunne genoptages efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Landsretten stadfæstede byrettens dom.
 stadfæster SKM2018.429.BR.
 Da skatteyderen heller ikke for landsretten havde dokumenteret, at han havde selvangivet og betalt skat i Tyskland, tiltrådte landsretten herefter af de af byretten anførte grunde, at skatteyderen ved at have indrettet sig som fastslået og samtidig undladt at selvangive sin udenlandske indtægt i indkomstårene 2006-2009, i hvert fald ved grov uagtsomhed havde bevirket, at skattemyndighederne havde foretaget skatteansættelsen for disse indkomstår på et ufuldstændigt grundlag. Betingelserne for genoptagelse af skatteansættelsen for disse indkomstår var herefter opfyldt, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5.
 Stadfæster SKM2018.290.BR.
 SKM2019.172.ØLR
 Skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved ikke at selvangive sin indkomst i udlandet, og skattemyndighederne var derfor berettiget til at genoptage skatteansættelserne. Det oplyste om den rådgivning, som skatteyderen fik af revisoren, kunne ikke føre til et andet resultat, jf. herved også U2018.3845H.
 Tidligere instans SKM2017.613.BR
 Med henvisning til værdierne og karakteren af de omhandlede aktiver, som anpartshaveren ikke i noget tilfælde selvangav var stillet til hans rådighed, og tillige til omstændighederne ved erhvervelsen af aktiverne, fandt landsretten, at anpartshaveren i hvert fald havde handlet groft uagtsomt, og derved havde bevirket, at hans skatteansættelser blev foretaget på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag, jf. herved SFL § 27, stk. 1, nr. 5.


text:
Stadfæster SKM2018.187.BR.
 SKM2018.597.ØLR
 Sagen angik spørgsmålet, om skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt, så SKAT havde været berettiget til at genoptage skatteyderens skatteansættelse for indkomstårene 2006, 2007 og 2008 ekstraordinært, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5.
 Landsretten bemærkede, at det ikke var godtgjort, at skatteyderen ved henvendelsen til kommunen var blevet vejledt om, at han ikke skulle indgive selvangivelse. Herefter stadfæstede Landsretten byrettens frifindelse af Skatteministeriet (SKM2018.306.BR) i henhold til de af byretten anførte grunde.
 Tidligere instans SKM2018.306.BR
 Under henvisning til byrettens begrundelse tiltrådte landsretten, at skatteyderen havde bopæl i Danmark i 2007 og dermed var fuldt skattepligtig til Danmark, og at han i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Y5-land måtte anses for hjemmehørende i Danmark i 2007, da han havde de stærkeste personlige og økonomiske forbindelser til Danmark, således at midtpunktet for hans livsinteresser i 2007 var i Danmark.
 Tidligere instans SKM2017.44.BR
 SKM2018.230.ØLR
 Landsretten fandt med henvisning til det skattemæssige sigte med appellantens erhvervsmæssige deltagelse i kommanditselskabet, at der har påhvilet ham en særlig forpligtelse til selv at sikre sig, at grundlaget for fradrag var til stede, og at han dermed ikke kunne forlade sig på oplysninger fra administrator og revisor.
 På den baggrund fandt landsretten samlet set, at appellanten i hvert fald groft uagtsomt havde bevirket, at SKATs ansættelse for indkomstårene 2007 og 2008 blev foretaget på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. Da det var ubestridt, at de øvrige betingelser for genoptagelse var opfyldt, stadfæstede landsretten byrettens dom (SKM2016.519.BR) om frifindelse af ministeriet.
 Tidligere instans SKM2016.519.BR
 Landsretten stadfæstede byrettens dom, hvor retten fandt, at direktøren ved sin manglende selvangivelse af indtægterne fra England havde handlet groft uagtsomt. Retten havde i den sammenhæng lagt vægt på, at direktøren de forudgående år havde selvangivet sin indtægt i Danmark, og at han således var bekendt med reglerne, samt at han måtte have indset, at han ikke ville flytte til England på det tidspunkt, hvor han havde pligt til at selvangive sine indtægter for 2007-2008.
 Tidligere instans SKM2017.234.BR
 Byretten havde udtalt, at skatteyderen via sin stilling burde have vidst, at købet ville udløse en avancebeskatning og ved ikke at selvangive avancen, havde han udvist en sådan grad af uagtsomhed, at der kunne fortages en ekstraordinær ændring af skatteansættelsen, jf. SFL § 27, stk. 5.
 Tidligere instans SKM2017.178.BR
 SKM2018.46.VLR
 Landsretten henviste til de omstændigheder, som lånet var indgået og udbetalt under, herunder at kun én af overførslerne var modtaget fra den påståede långiver, og at flere af indbetalinger efter deres benævnelse fremtrådte som en indtægt. Endvidere bemærkede landsretten, at lånet ikke var blevet indfriet i overensstemmelse med de aftalte vilkår, samt at skatteyderen efter forklaringerne var blevet ydet henstand, selv om det var usikkert, om og i hvilket omfang han ville kunne tilbagebetale lånet.
 Herefter og af de grunde som byretten i øvrigt havde anført, var der heller ikke efter bevisførelsen for landsretten grundlag for at tilsidesætte forhøjelsen af skatteyderens indkomst. Skatteyderen havde endvidere handlet i hvert fald groft uagtsomt, hvorfor betingelserne for ekstraordinær ansættelse var opfyldt, jf. SFL §


text:
27, stk. 5..BR
 Tidligere instans SKM2017.280.BR
 Tidligere instans SKM2016.570.BR
 Tidligere instans SKM2016.252.BR.
 SKM2019.591.BR
 Sagen angik, om indsætninger på 2 mio. kr. på skatteyderens bankkonto udgjorde lån eller skattepligtige gaver. Herudover angik sagen, om betingelserne for ekstraordinær genoptagelse var opfyldt, samt om en partshøringsfejl kunne medføre ugyldighed. Retten fandt, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at indsætningerne udgjorde lån, og at skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved at undlade at selvangive indsætningerne, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Partshøringsfejlen kunne ikke føre til ugyldig. Skatteministeriet blev på den baggrund frifundet.
 Se lignende sag SKM2019.490.BR
 SKM2019.508.BR
 SKM2019.505.BR
 Sagen angik, om betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5, var opfyldt. Skatteyderen, der selv var ansvarlig for at indberette sine lønforhold, forklarede, at han havde overladt udarbejdelsen af sine selvangivelser til sin revisor, og at han hverken havde kontrolleret selvangivelserne eller årsopgørelserne.
 Retten fandt på denne baggrund, at skatteyderen havde handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at have indberettet det korrekte lønbeløb, værdien af fri bil og værdien af fri telefon. Skatteministeriet blev derfor frifundet.
 SKM2019.464.BR
 SKM2019.463.BR
 Retten fandt endvidere, at sagsøgeren skulle beskattes af et større beløb, som var anvendt til køb af en ejendom i et indkomstår, hvor sagsøgerens selvangivne indkomst ikke gav mulighed for en sådan betaling, og at beskatningen skulle ske i det indkomstår, hvor betaling af beløbet faldt. Skattemyndighederne havde været berettiget til at foretage ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelserne.
 SKM2019.439.BR
 Sagen angik beskatning af pengeoverførsler på i alt 413.000 kr. til skatteyderens bankkonto. Retten fandt, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at beløbene ikke tilkom skatteyderen eller i øvrigt var skattefrie. Beskatning var derfor sket med rette. Idet retten ligeledes fandt, at skattemyndighederne havde overholdt fristerne for ekstraordinær genoptagelse, og at SKAT ikke havde tilsidesat nogen partshøringsforpligtelse eller forpligtelse til at begrunde resultatet af afgørelsen, blev Skatteministeriet frifundet.
 SKM2019.423.BR
 Sagerne vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerne med rette var blevet beskattet som løn af flere kontante hævninger og afholdte udgifter af privatlignende karakter, som et selskab, hvori sagsøgerne var ansat som hhv. direktør og bogholder, havde afholdt. Sagerne vedrørte i den forbindelse også spørgsmålet, om skattemyndighederne havde været berettiget til at genoptage sagsøgernes skatteansættelser for årene 2003-2007 ekstraordinært som følge af mindst grov uagtsomhed, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5, og om skattemyndighederne havde overholdt 6 måneders fristen i SFL § 27, stk. 2.
 Skatteministeriet fik derfor medhold i de nedlagte påstande.
 SKM2019.351.BR
 Sagen omhandlede en skatteyder, der havde fået overført 1 mio. kr. i 2007. Skatteyderen gjorde gældende, at overførslen udgjorde et lån, og at han derfor ikke skulle beskattes af det overførte beløb.
 Retten fandt, at skatteyderen ikke alene ved sin egen forklaring og forklaringen fra sin far havde godtgjort, at beløbet blev overført til ham som lån. Retten fandt herudover, at skatteyderen ved at have modtaget beløbet uden at indberette det som skattepligtig indtægt og uden at sikre sig, at der var dokumentation for, at beløbet ikke var skattepligtigt, havde handlet groft uagtsomt. Betingelserne for ekstraordinær


text:
genoptagelse i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, var derfor opfyldt.
 Endelig fandt retten, at en partshøringsfejl begået af SKAT ud fra en konkret væsentlighedsvurdering ikke førte til, at SKATs afgørelse var ugyldig. Skatteministeriet blev på den baggrund frifundet.
 Retten fandt det ikke bevist, at der var tale om et låneforhold, eller at overførslerne var tilbagebetaling af lån. Retten lagde bl.a. vægt på, at der ikke forelå lånedokumenter eller andre oplysninger om lånevilkår, regnskabsoplysninger fra det spanske .BRskab eller objektive forhold i øvrigt, der kunne understøtte sagsøgerens synspunkt.
 Under hensyn til indbetalingernes størrelse, at sagsøgeren selv havde foretaget overførslerne og i hvert fald for en del betegnede dem som "salario", fandt retten endvidere, at det måtte tilregnes sagsøgeren som groft uagtsomt, at skatteansættelsen var sket på urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. Betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær genoptagelse af skatteyderens skatteansættelse var således til stede.
 SKM2019.101.BR
 Retten fandt, at det både af beskrivelsen af skatteyderen som "employee" i skatteyderens ansættelseskontrakt med den tyske virksomhed og af de materielle vilkår i kontrakten fremgik tydeligt, at skatteyderen var lønmodtager, hvorfor det var groft uagtsomt, at hun alligevel havde selvangivet sig som selvstændig erhvervsdrivende. Herudover fandt retten anledning til at bemærke, at selvom det ikke var afgørende, om det var skatteyderen eller hendes revisor, der besluttede, at hun skulle selvangive som selvstændig erhvervsdrivende, var det ikke godtgjort, at der var ydet fejlagtig rådgivning til skatteyderen.
 Projekt Money Transfer.
 Da skatteyderen havde haft bopæl i Danmark og et samlet ophold på 230 dage, fandt retten, at skatteyderens fulde skattepligt til Danmark var genindtrådt fra den 1. januar 2005. Da skatteyderen og dennes ægtefælle måtte anses for at have været samlevende fra den 1. januar 2005, fandt retten endvidere, at opgørelsen af ægtefællens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005-2011 skulle ske efter reglerne om ægtefællebeskatning i KSL § 4, stk. 2. Endelig fandt retten, at både skatteyderens og skatteyderens ægtefælles skatteansættelser for 2005-2008 kunne genoptages efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5.
 SKM2018.420.BR
 Retten fandt det ikke godtgjort, at skatteyderen havde bevist, at indsætningerne udgjorde refusion for udgifter afholdt i arbejdsgiverens interesse. Retten bemærkede, at det forhold, at Landsskatteretten ikke havde stillet spørgsmålstegn ved de fremlagte bilag, ikke kunne føre til, at retten ved den bevismæssige vurdering af sagens oplysninger skulle lægge til grund, at skatteyderen havde bevist, at de beløb, der var tilgået hans bankkonto, udgjorde skattefrie beløb betalt af hans arbejdsgiver som refusion for udgifter.
 Retten fandt heller ikke, at skatteyderen havde dokumenteret, at han havde krav på kost- og logigodtgørelse.
 Endelig fandt retten, at skatteyderen i hvert fald ved grov uagtsomhed havde bevirket, at skattemyndighederne havde foretaget skatteansættelserne på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. Retten fandt det dermed berettiget, at skattemyndighederne havde foretaget ekstraordinær ansættelse af skatteyderens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005 til 2007.
 For indkomstårene 2006-2008 var der tale om ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. For så vidt angår gevinster fra en specifik spilleside, som - ifølge et ikke-offentliggjort


text:
bindende svar fra SKAT til en anden skatteyder - var en skattepligtig spilleside, fandt retten ikke, at skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt ved ikke at selvangive gevinsterne. Retten lagde vægt på en korrespondance, som skatteyderen havde haft med den pågældende spilleside forud for opstarten af spilleaktiviteterne på siden og på, at SKAT i sin afgørelse selv anførte, at spillesiden var skattefri. Det var derimod mindst groft uagtsomt, at skatteyderen ikke havde selvangivet sine øvrige skattepligtige gevinster.
 SKM2018.389.BR
 Retten fandt, herunder henset til baggrunden for de meget usædvanlige overførsler, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at de indsatte beløb ikke tilhørte ham, eller at de var hans indkomstopgørelse uvedkommende. Retten lagde bl.a. vægt på, at der ikke var ført bevis for en direkte sammenhæng mellem de indsatte beløb, udgifternes art og størrelse samt udbetalingerne fra skatteyderens konti. Herudover lagde retten bl.a. vægt på, at der var tale om store beløb som blev indsat uden angivelse af, hvad de skulle bruges til, og at beløbene ikke blev holdt adskilt fra skatteyderens øvrige formue eller økonomi.
 Retten tiltrådte endvidere, at skattemyndighederne havde været berettigede til at genoptage skatteyderens skatteansættelser for indkomstårene 2006-2008 efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, idet skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved ikke fuldt ud at selvangive sine spilleindtægter (backgammon) for de pågældende år.
 SKM2019.468.LSR
 For så vidt angår indkomstårene 2012-2014 var spørgsmålet, om der kunne ske ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Anvendelse af reglen forudsætter, at Skatteforvaltningen har foretaget en forkert ansættelse, og at dette skyldes den skattepligtig eller nogens på denne vegnes forsætlige eller groft uagtsomme adfærd. Begreberne forsæt og grov uagtsomhed i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, er identiske med de tilsvarende begreber i skattekontrollovens afsnit 3. Dette betyder dog ikke, at gennemførelse af ansættelsessagen er betinget af, at der fastslås strafansvar, eller at en gennemført straffesag resulterer i en fastsættelse af straf. Det er altid en konkret vurdering ud fra de konkrete omstændigheder i den konkrete sag, om en skattepligtig eller nogen på dennes vegne har handlet mindst groft uagtsomt, og Skatteforvaltningen dermed kan ændre ansættelse i medfør af bestemmelsen.
 Ændringerne for indkomstårene 2015 og 2016 var begrundet i helt tilsvarende forhold som ændringen i indkomståret 2017, hvorfor den ordinære ligningsfrist i § 26 fandt anvendelse. Da ændringen var varslet den 9. november 2018 og afgørelse truffet den 22. januar 2019 og således indenfor den ordinære ligningsfrist, var forhøjelserne for disse indkomstår således sket rettidigt, hvorfor det var med rette, at Skattestyrelsen har genoptaget skatteansættelsen for indkomstårene 2015 og 2016.


text:
Højesteret - Lejernyt - Lejerforening Fyn
 Højesteret fandt, at vilkåret reelt var en forhøjelse af den købesum, som andelsboligforeningen skulle betale, i forhold til den købesum, som ejeren af ejendommen kunne opnå ved salg til anden side. Vilkåret var derfor i strid med lejelovens regler om tilbudspligt, hvorfor andelsboligforeningen ikke var bundet heraf.. [læs mere]
 Kilde: Højesteret BS-12669/2018 dom afsagt 16.01.2019
 OPHÆVELSE AF LEJEMÅL VAR UBERETTIGET UDTALTE HØJESTERET
 Højesteret udtalte, at den grove vold udøvet mod en anden beboer i området udgjorde en misligholdelse af en sådan grovhed, at boligforeningen som udgangspunkt havde ret til at ophæve lejemålet. Efter en samlet bedømmelse af misligholdelsens karakter og A’s forhold fandt Højesteret ligesom boligretten, at ophævelsen af lejemålet ikke stod i rimeligt forhold til misligholdelsen. Ophævelsen var derfor uberettiget. Landsretten var nået til et andet resultat. [Læs mere]
 Kilde: Højesteret sag BS-1328/2018 - dom afsagt den 13. november 2018
 UDLEJNINGSEJENDOM ÆNDREDE IKKE STATUS VED FRASALG AF 6 BEBOELSESLEJLIGHEDER
 Højesteret bemærkede, at boligreguleringsloven efter sin ordlyd og forarbejderne må forstås således, at det afgørende for ejendommens status er forholdene den 1. januar 1995. Det forhold, at ejendommen efter et frasalg i 2011 ikke længere indgik i et driftsfællesskab med en række andre ejendomme, indebar derfor ikke, at ejendommen nu måtte anses som en småejendom.[læs mere]
 Kilde: Højesteret sagsnr. 246/2017 afgørelse af 08.05.2018
 FRIST FOR KORREKTION AF VARMEREGNSKAB I ALMENLEJELOVEN?
 Højesteret fastslog at fejlfordeling af varmeudgifter kunne korrigeres efter udløbet af almenlejelovens frist for udsendelse af varmeregnskabet. Landsretten var nået til samme resultat.
 Højesteret bemærkede, at fristen i lejeloven for skriftlig meddelelse til lejerne om fejlagtig udgiftfordeling i varmeregnskabet er den samme som fristen for det oprindelige varmregnskab ikke findes i almenlejeloven. [læs mere]
 Kilde: Højesterets dom i sag 142/2017 afsagt 22.05.2018
 Højesterets flertal fastslog, at ugyldighedsvirkningen af, at udlejerne ikke havde opfyldt deres orienteringspligt forud for den første udlejning med lejefastsættelse efter § 5, stk. 2, ikke kunne udstrækkes til også at omfatte lejefastsættelsen ved efterfølgende udlejninger af de pågældende lejemål. Højesterets flertal gav derfor udlejerne medhold.[læs mere]
 Kilde: Dom afsagt den 21. september 2016 i sag 271/2015 og sag 278/2015


text:
Skat.dk: Filmrettigheder - driftsudgifter
 28 Apr 2006 13:09
 25 Apr 2006 09:54
 06-033659
 Film, rettighed, driftsudgift, periodisering
 Skatterådet udtalte på baggrund af Højesteretsdommen SKM2003.586.HR, at udgifter til erhvervelse af brugsrettigheder til filmrettigheder skal behandles som driftsudgifter, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne blev anset for "anvendt" og dermed fradragsberettigede i de indkomstår, hvor betalingerne sker i henhold til de indgåede kontrakter. Det var uden betydning for den skattemæssige behandling af udgifterne, om der er tale om udgifter til erhvervelse af "gamle film", premierefilm eller film, der endnu ikke er færdigproducerede på tidspunktet for kontraktens indgåelse.
 Ligningsvejledningen 2006-2 E.C.5.3.2
 Ligningsvejledningen 2006-2 E.I.4.2.1
 Vil X A/S' udgifter til erhvervelse af brugsrettigheder til film, som selskabet erhverver for en begrænset periode, skulle fradrages som driftsomkostninger i de år, hvor X A/S erhverver de pågældende brugsrettigheder?
 Hvis der svares "ja" til spørgsmål 1, bedes Skatterådet endvidere oplyse, på hvilket tidspunkt X A/S kan anses for at have erhvervet brugsrettighederne, og følgelig på hvilket tidspunkt anskaffelsessummen skal fradrages.
 Hvis svaret på spørgsmål 2 er, at anskaffelsessummen er en driftsomkostning, der skal fradrages på det tidspunkt, hvor filmen har premiere i Danmark, bedes Skatterådet endvidere oplyse, hvorvidt udgifter til brugsrettigheder til film er omfattet af den gældende praksis om forudbetalte omkostninger.
 Hvis svaret på spørgsmål 3 er "ja", bedes Skatterådet oplyse, hvorvidt dette indebærer, at udgifter til brugsrettigheder til film kan fradrages på betalingstidspunktet, forudsat betalingstidspunktet ikke ligger mere end 12 måneder forud for premieretidspunktet eller det andet tidspunkt, på hvilket Skatterådet finder, at omkostningerne er afholdt.
 Se nærmere sagsfremstilling og begrundelse.
 Selskabet X A/S driver virksomhed dels ved egenproduktion af film og tv-programmer og dels ved indkøb af brugsrettigheder til film produceret af andre filmproducenter. Ovenstående spørgsmål vedrører alene den skattemæssige behandling af brugsrettigheder til film produceret af andre producenter.
 For så vidt angår brugsrettigheder til film produceret af andre producenter anvendes disse af X A/S til videredistribution til biografer, videoudlejningsbutikker, detailhandlen samt tv-stationer. Distributionen sker gennem X A/S og søsterselskaber i Norge, Sverige og Finland.
 Almindeligvis vises en film først i biograferne, så på betalings-tv, og herefter udgives den på VHS-kassetter og DVD, og endelig vises filmen på betalingsfrie tv-stationer.
 X A/S' erhvervelse af brugsrettigheder til film produceret af fremmede producenter sker fra en række - typisk udenlandske - filmproducenter. Disse omfatter bl.a. større amerikanske filmselskaber.
 Aftaler om brugsrettigheder til film forhandles individuelt og varierer derfor alt efter, hvilken producent der er tale om, og alt efter hvilke film aftalen dækker.
 Selskabets repræsentant oplyser, at det kan lægges til grund, at følgende grundlæggende indhold almindeligvis vil indgå i alle de aftaler, som selskabet indgår:
 Der sker ingen overdragelse af selve ophavsretten til filmen. Alle rettigheder, der følger af lovgivningen om ophavsrettigheder, forbliver således hos producenten. Det kan lægges til grund, at dette gælder, uanset om producentens rettigheder er beskyttet efter dansk, amerikansk eller anden lovgivning.
 X A/S får som følge af aftalen retten til at distribuere filmen inden for et begrænset geografisk område og inden for en tidsbegrænset periode.
 Det geografiske


text:
område, som X A/S kan vise eller distribuere filmen i, er typisk Danmark og de øvrige nordiske lande.
 Den periode, som X A/S får ret til at vise eller distribuere filmen i, varierer fra aftale til aftale. En "typisk aftale" giver X A/S distributionsretten for en periode på 5-10 år, men såvel kortere som længere perioder forekommer. Perioden er dog i alle tilfælde væsentligt kortere end den beskyttelsesperiode, producentens rettigheder er undergivet efter lovgivningen om ophavsrettigheder. Denne beskyttelsesperiode er efter dansk lovgivning 70 år efter ophavsmandens død.
 På baggrund af disse punkter indebærer X A/S' aftaler med filmproducenter alene, at X A/S får ret til - i en tidsbegrænset periode - at fremvise og distribuere de film, der er omfattet af aftalerne.
 Aftalerne kan desuden være begrænset til forskellige medier - en del ældre aftaler indeholder for eksempel ikke retten til distribution via "pay per view".
 Repræsentanten oplyser, at X A/S' aftaler med filmproducenter almindeligvis vedrører brugsret til film, der på aftaletidspunktet endnu ikke har haft premiere i Danmark.
 I en række tilfælde vil indgåelse af bindende aftale med producenten, producentens færdigproduktion af filmen (hvis denne ikke er færdigproduceret på aftaletidspunktet) og den danske biografpremiere falde inden for samme indkomstår.
 I nogle tilfælde er de film, der er omfattet af aftalen, imidlertid ikke færdigproducerede på det tidspunkt, hvor X A/S indgår bindende aftale med producenten.
 Hertil kommer, at man i en række tilfælde indgår aftale med producenten et - eller i enkelte tilfælde - to år før premieretidspunktet. Det sker også, at der indgås aftale med producenten, førend filmen er færdigproduceret. Endelig er det således, at visse aftaler omfatter brugsretten til mere end én film. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at X A/S selv bestemmer premieretidspunktet i Danmark, og at dette derfor ikke nødvendigvis ligger fast på det tidspunkt, hvor der indgås aftale med producenten.
 Repræsentanten oplyser videre, at X A/S erhverver løbende brugsrettigheder til film fra andre producenter. Da der er tale om betydelige beløb, er det væsentligt for X A/S, at der ikke hersker usikkerhed om den skattemæssige behandling af udgifter til sådanne rettigheder.
 X A/S har hidtil behandlet udgifter til brugsrettigheder til film i overensstemmelse med den praksis, der har været beskrevet i Ligningsvejledningen i en årrække, dvs. som immaterielle aktiver omfattet af afskrivningslovens § 40, stk. 2, jf. således afsnit E.I.4.2.1 i Ligningsvejledningen for 2002.
 Repræsentanten anfører, at denne praksis imidlertid er ændret ved Højesterets dom af 8. december 2003, refereret i SKM2003.586.HR. X A/S ønsker klarlagt, hvilke konsekvenser denne højesteretsdom har for den skattemæssige behandling af selskabets fremtidige erhvervelser af brugsrettigheder til film.
 Selskabets repræsentant anfører, at SKM2003.586.HR drejede sig om et selskab, der i 1993 havde erhvervet brugsretten til et antal film på det danske marked. Der var tale om tre separate kontrakter, hvor brugsretten i de to af kontrakterne udgjorde henholdsvis 3 år og 4 år, mens brugsretten i den tredje kontrakt var tidsubegrænset. Der var i alle tre kontrakter tale om brugsretten til et antal ældre danske og udenlandske film, dvs.


text:
film, der havde haft premiere flere år forud for aftaletidspunktet.
 Selskabet havde fradraget udgifterne til anskaffelsen af de pågældende brugsrettigheder som driftsomkostninger efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Skattemyndighederne - og senere Landsskatteretten og Østre Landsret - havde derimod fundet, at de pågældende udgifter var omfattet af § 15, stk. 1, i den dagældende lov om særlig indkomstskat m.v., henholdsvis den dagældende § 16 F, stk. 2, i ligningsloven, og at udgifterne derfor skulle aktiveres og afskrives i overensstemmelse med disse bestemmelser. Dette var begrundet med, at selskabet ved indgåelsen af de tre aftaler erhvervede en ophavsret, og at denne immaterielle ret var omfattet af de nævnte bestemmelser.
 Højesteret fandt imidlertid, at de pågældende brugsrettigheder ikke var omfattet af § 15, stk. 1, i den dagældende lov om særlig indkomstskat, respektive den dagældende § 16 F, stk. 2, i ligningsloven.
 Den skattemæssige behandling af immaterielle rettigheder var indtil 1993 indeholdt i § 2, nr. 4, (for så vidt angår sælger) og § 15, stk. 1, (for så vidt angår køber) i lov om særlig indkomstskat m.v. I 1993 blev bestemmelsen i § 15 i lov om særlig indkomstskat m.v. overført til ligningslovens § 16 F, stk. 2, og i forbindelse med gennemførelsen af en ny afskrivningslov i 1998 blev bestemmelsen endeligt overført til denne lovs § 40, stk. 2. Repræsentanten anfører, at der ved disse overførsler ikke skete nogen ændring i bestemmelsens indhold.
 Lov om særlig indkomstskat m.v. § 2, nr. 4, vedrørte "tidsbegrænsede rettigheder". Det fulgte af samme lovs § 15, stk. 1, at erhververen af en rettighed af den i § 2, nr. 4, omhandlede art skulle være berettiget til at afskrive det ydede vederlag i sin skattepligtige indkomst over rettighedens varighed, eller, såfremt rettigheden var tidsubegrænset, over 10 år.
 Problemstillingen i SKM2003.586.HR var, hvorvidt selskabet ved indgåelsen af de tre aftaler havde erhvervet en rettighed, der var omfattet af § 15, stk. 1, i lov om særlig indkomstskat m.v. Selskabet havde utvivlsomt ikke erhvervet de grundlæggende ophavsretlige rettigheder fra producenten, men havde alene fået en brugsret. Spørgsmålet var derfor, om § 15, stk. 1, alene vedrørte tilfælde, hvor der skete overdragelse af selve ophavsretten, eller om bestemmelsen tillige omfattede tilfælde, hvor der, uden at selve ophavsretten blev overdraget, blev erhvervet en brugsret.
 Højesteret fandt, at "tidsbegrænsede" i den dagældende § 2, nr. 4, i lov om særlig indkomstskat m.v. må forstås som den tidsbegrænsning, der følger af, at de pågældende rettigheders varighed er begrænset i henhold til de retsregler, der gælder på det pågældende område, dvs. ophavsretsloven. Eftersom brugsretten til rettigheder omfattet af ophavsretsloven efter lovens § 53 kan overdrages til tredjemand for en tidsbegrænset periode, uden at dette indebærer en overdragelse af selve ophavsretten, er overdragelsen af en sådan begrænset rettighed ikke omfattet af lov om særlig indkomstskat § 2, nr. 4.
 Højesteret fandt derfor, at de tre aftaler ikke indebar, at det klagende selskab havde erhvervet rettigheder omfattet af § 15, stk. 1, i lov om særlig indkomstskat m.v., respektive § 16 F,


text:
stk. 2, i ligningsloven. Højesteret fandt videre, at da erhvervelsen af rettighederne ubestridt var anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets indkomst, var der tale om fradragsberettigede driftsomkostninger omfattet af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 Som omtalt ovenfor indebærer X A/S' aftaler med filmproducenter alene, at X A/S får ret til - i en tidsbegrænset periode - at fremvise og distribuere film omfattede af aftalen. Producenten bevarer alle rettigheder, der følger af lovgivningen om ophavsret. Der sker derfor utvivlsomt ingen overdragelse af ophavsrettighederne. Dette var afgørende for udfaldet af SKM2003.586.HR.
 X A/S' aftaler med filmproducenter vedrører almindeligvis brugsret til film, der på aftaletidspunktet endnu ikke har haft premiere. SKM2003.586.HR vedrørte derimod brugsret til film, der havde haft premiere flere år forud for aftaletidspunktet. Efter repræsentantens opfattelse kan dette imidlertid ikke tillægges selvstændig betydning, idet det afgørende for Højesteret var, at aftalen ikke indebar en overdragelse af selve ophavsretten.
 Repræsentanten henviser til, at man kun kan gisne om, hvorvidt Højesteret ville være kommet til et andet resultat, såfremt aftalerne med selskabet havde haft et andet indhold, herunder hvis aftalerne f.eks. havde haft en længere løbetid, havde omfattet andre medier etc.
 Et andet resultat må antages at forudsætte, at alle rettigheder reelt, men ikke formelt, overdrages til brugeren, idet Højesteret jo fandt, at § 15, stk. 1, i lov om særlig indkomstskat m.v. alene omfatter en overdragelse af selve ophavsretten, men ikke en brugsret. Når selve ophavsretten derfor utvivlsomt ikke overdrages, vil en brugsret derfor alene kunne være omfattet af afskrivningslovens § 40, stk. 2, i tilfælde af, at aftalen om brugsret reelt indebærer en overdragelse af selve ophavsretten. Dette må antages i al væsentlighed alene at kunne være tilfældet i omgåelsessituationer.
 X A/S' aftaler med filmproducenter indebærer efter repræsentantens opfattelse ikke, at X A/S reelt erhverver ophavsretten til de pågældende film.
 Blandt andet omfatter X A/S' brugsret kun en begrænset del af den periode, i hvilken producentens rettigheder er beskyttet efter lovgivningen om ophavsret, typisk 10-20 pct. af beskyttelsesperioden. Vel er det almindeligvis således, at de største indtægter ved fremvisning og distribution af en film falder inden for de første år efter premieren, men dette indebærer på den anden side ikke, at der ikke er udsigt til indtægter senere hen i den ophavsretligt beskyttede periode. Sagen i SKM2003.586.HR vedrørte netop aftaler om brugsretten til ældre film, og det viser jo netop, at der også for ældre film består indtægtsmuligheder.
 Hertil kommer andre begrænsninger i X A/S' brugsret, først og fremmest med hensyn til det geografiske område, i hvilket X A/S kan udnytte brugsretten. X A/S' brugsret omfatter som nævnt typisk Danmark og de øvrige nordiske lande. Dette område er, set fra f.eks. en amerikansk producents synspunkt, et meget begrænset område, og repræsenterer alene en brøkdel af producentens samlede indtægter for en given film.
 Sammenfattende er det repræsentantens opfattelse, at svaret på spørgsmål 1 er "ja".
 Hvis svaret på spørgsmål 1 er "ja", er spørgsmålet efter repræsentantens opfattelse herefter, på hvilket tidspunkt udgiften til erhvervelsen af brugsretten er fradragsberettiget.


text:
Det fremgår efter repræsentantens opfattelse af SKM2003.586.HR, at udgifterne til erhvervelse af filmrettigheder skal fradrages på det tidspunkt, hvor disse er "anvendt". Ifølge de indgåede aftaler mellem selskabet og filmproducenterne i denne sag var det aftalt, at selskabet skulle betale 363.635 kr. for brugsrettighederne, hvoraf 323.135 kr. skulle betales i 1993 og 40.500 kr. i 1994. Højesteret fandt, at de 323.135 kr. måtte anses for "anvendt" i 1993, mens de 40.500 kr. måtte anses for "anvendt" i 1994. Ud fra det offentliggjorte referat af afgørelsen er det ikke muligt at afgøre, hvorledes dette hænger sammen med det grundlæggende retserhvervelsesprincip.
 En betydelig del af de film, som X A/S indgår aftaler med filmproducenter om, har på aftaletidspunktet endnu ikke haft premiere i Danmark. Hertil kommer, at man i en række tilfælde indgår aftale med producenten et eller i enkelte tilfælde to år før premieretidspunktet. Det sker også, at der indgås aftale med producenten, førend filmen er færdigproduceret. Endelig er det således, at visse aftaler omfatter brugsretten til mere end én film. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at X A/S selv bestemmer premieretidspunktet i Danmark, og at dette derfor ikke nødvendigvis ligger fast på det tidspunkt, hvor der indgås aftale med producenten.
 Efter repræsentantens opfattelse må udgiften til erhvervelse af brugsretten til film være fradragsberettiget på det tidspunkt, hvor der indgås endelig og bindende aftale med producenten, jf. det grundlæggende retserhvervelsesprincip. I tilfælde af, at de af aftalen med producenten omfattede film på aftaletidspunktet endnu ikke er færdigproducerede, og aftalen er betinget af færdigproduktion af de pågældende film, er udgiften fradragsberettiget på det tidspunkt, hvor producenten har opfyldt sine forpligtelser med hensyn til færdigproduktion af de film, der er omfattet af aftalen.
 Ovennævnte gælder efter repræsentantens opfattelse, uanset om aftaletidspunktet ligger forud for det år, hvor de af aftalen omhandlede film har premiere i Danmark, idet X A/S ved indgåelsen af aftalen (og producentens opfyldelse af sine eventuelle forpligtelser i henhold til denne) må anses for at have afholdt en endelig driftsomkostning, jf. det almindelige retserhvervelsesprincip.
 Hvis Skatterådet imidlertid er af den opfattelse, at der ikke kan være fradrag forud for premieretidspunktet, må der i så fald være fradrag på det tidspunkt, hvor de af aftalen omfattede film har premiere i Danmark. I tilfælde af at en aftale omfatter flere film, og disse har premiere i forskellige år, må fradragstidspunktet være premiereåret for den første film, der er omfattet af aftalen. Det er ikke muligt på objektivt grundlag at opdele anskaffelsessummen på de enkelte film, hvis en aftale omfatter flere film. Ofte er en aftale en "pakkeløsning", hvor X A/S har ønske om, at "pakken" omfatter en eller flere bestemte film, mens producenten på sin side til gengæld stiller krav om, at "pakken" også inkluderer andre (mindre "sikre") film.
 Ad spørgsmål 3 og 4:
 Repræsentanten anfører, at praksis om fradrag for forudbetalte omkostninger er ændret ved Landsskatterettens kendelse offentliggjort i SKM2003.447.LSR. Told- og Skattestyrelsen har udsendt cirkulære nr. 2004-06 i anledning heraf.
 Det fremgår af dette cirkulære, at forudbetalte omkostninger kan


text:
fradrages på betalingstidspunktet, forudsat forudbetalingen ikke vedrører en periode på mere end 12 måneder.
 Forudsat at Skatterådet er enig i, at X A/S' betalinger for erhvervelse af brugsret til film er fradragsberettigede driftsomkostninger, jf. spørgsmål 1 ovenfor, men finder, at fradragstidspunktet ikke er sammenfaldende med aftaletidspunktet i tilfælde af, at premiereåret ligger senere end aftaleåret, jf. spørgsmål 2 ovenfor, må der efter repræsentantens opfattelse principielt være tale om forudbetalte omkostninger.
 Da Højesteret i SKM2003.586.HR netop ikke har periodiseret udgifterne over aftalernes løbetid, men anset disse for endeligt afholdt på betalingstidspunktet, må konsekvensen efter repræsentantens opfattelse være, at X A/S kan fradrage betalinger for erhvervelse af brugsret til film på betalingstidspunktet, hvis betalingstidspunktet ligger mindre end 12 måneder forud for det tidspunkt, hvor den pågældende udgift kan anses for afholdt (f.eks. premieretidspunktet).
 Endelig har selskabets repræsentant henledt SKATs opmærksomhed på afgørelsen TfS 1989, 224 LSR, hvor modtagne og afgivne forudbetalinger af løbende licenser (royalties), som efter licenskontrakterne var endeligt erhvervede, skulle medregnes i indkomstopgørelsen for det år, hvor de var betalt.
 Repræsentanten anfører, at Landsskatteretten således alene lagde vægt på, at der var tale om en endelig retserhvervelse, fordi forudbetalingerne ikke kunne kræves tilbagebetalt, og at omkostningerne derfor i skattemæssig henseende var afholdt i betalingsåret. Repræsentanten fremhæver, at Landsskatteretten helt klart ikke tillagde det nogen betydning, at der var tale om udgifter, hvis indkomstskabende effekt utvivlsomt må have rakt ud over betalingsåret. Det er repræsentantens opfattelse, at omstændighederne i landsskatteretssagen derfor i al væsentlighed er sammenlignelige med omstændighederne vedrørende X A/S' erhvervelse af brugsrettigheder til filmrettigheder.
 Det fremgår af Højesteretsdommen SKM2003.586.HR, at der ikke er tale om erhvervelse af en immateriel rettighed i henhold til den dagældende lov om særlig indkomstskat m.v. § 15, stk. 1, jf. § 2, nr. 4, (for rettigheder erhvervet efter 19. maj 1993 ligningslovens § 16 F, stk. 2, jf. 16 E, stk. 1, nr. 2), hvis der ved overdragelsen sker en begrænsning af den immaterielle rettighed, således at erhververen ikke opnår den fulde ejendomsret over rettigheden.
 Højesteret fandt, at selskabet kunne fradrage udgifterne til erhvervelse af brugsrettigheder til film som en driftsomkostning efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. De beløb, som selskabet i de omhandlede indkomstår havde betalt for brugsrettighederne, måtte anses for "anvendt" til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten, hvorfor udgifterne var fradragsberettigede som driftsomkostninger i de pågældende indkomstår, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Der skulle således ikke ske periodisering.
 Afskrivningsloven § 40, stk. 2, vedrører efter sin ordlyd afskrivning på andre immaterielle aktiver end goodwill. Bestemmelsen afløser en bestemmelse i ligningsloven om afskrivning på "tidsbegrænsede og tidsubegrænsede rettigheder" (tidligere afskrivning på "tidsbegrænsede rettigheder" efter lov om særlig indkomstskat m.v.). Det fremgår af bemærkningerne til afskrivningsloven, at ændringen fra "tidsbegrænsede og tidsubegrænsede rettigheder" til "immaterielle aktiver" alene er af sproglig karakter, og at der ikke herved blev tilsigtet nogen indholdsmæssig ændring i forhold til gældende praksis. Efter SKATs opfattelse må det derfor lægges til grund, at Højesteretsdommen fortsat har præjudikatsværdi, selv om den kun direkte vedrører forståelsen af


text:
den tidligere bestemmelse i lov om særlig indkomstskat m.v. § 2, nr. 4.
 Højesteretsdommen vedrørte erhvervelse af brugsrettighederne til film, der allerede havde haft premiere ("gamle" film). Der var tale om 3 konkrete kontrakter, der løb 3 år, 4 år og tidsubegrænset.
 Højesterets begrundelse for at anse de pågældende udgifter til brugsrettigheder til filmrettigheder for driftsomkostninger, omfattet af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, kan efter SKATs opfattelse med samme vægt anføres til støtte for at behandle udgifter til erhvervelse af brugsrettigheder til premierefilm eller endnu ikke færdigproducerede film som driftsudgifter.
 Da X A/S i lighed med hvad der var tilfældet i højesteretssagen erhverver brugsrettigheder til filmrettigheder for en begrænset periode, er det herefter SKATs opfattelse, at selskabets udgifter til erhvervelse af brugsrettigheder til filmrettigheder, skal behandles som driftsomkostninger, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, uanset om der er tale om "gamle" film, premierefilm eller endnu ikke færdigproducerede film.
 I sagen SKM2003.586.HR gav Højesteret fradrag for afholdte udgifter til erhvervelse af brugsrettigheder til filmrettigheder i de indkomstår, hvor udgifterne i overensstemmelse betalingsvilkårene i det tre indgåede aftaler blev betalt. Højesteret foretog herved en ordlydsfortolkning af ordet "anvendt" i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, idet Højesteret fandt, at udgifterne var "anvendt" og dermed var fradragsberettigede i de indkomstår, hvor der skete betaling.
 Ved at give fradragsret på betalingstidspunktet, afviste Højesteret, at udgifterne skulle aktiveres og afskrives over den periode, hvor kontrakterne skabte grundlag for indtjening.
 Det bemærkes i denne forbindelse, at den praksis, der ifølge Ligningsvejledningen 2006-1, afsnit E.A.3.2, gælder for periodisering af forudbetalte udgifter, der fradrages efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, ikke er relevant for så vidt angår fastlæggelse af fradragstidspunktet for beløb, der betales i henhold til kontrakter angående ikke-færdigproducerede film. Dette skyldes, at denne pågældende praksis alene vedrører situationer, hvor der på forhånd betales for ydelser, der løbende skal stilles til rådighed i en fremtidig periode
 Endvidere er der ikke grundlag for at opstille et krav om, at en udgift skal have haft indkomstvirkning i det indkomstår, hvor den afholdes.
 Efter SKATs opfattelse kan det herefter lægges til grund, at også beløb, der i henhold til den indgåede kontrakt betales for brugsrettighederne til filmrettighederne vedrørende premierefilm eller endnu ikke færdigproduceret film, kan fradrages på betalingstidspunkterne.
 SKAT indstiller herefter, at Skatterådet som svar på spørgsmål 1 udtaler, at X A/S's udgifter til erhvervelse af brugsrettigheder til film skal behandles som driftsudgifter, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne til erhvervelse af film er "anvendt" og dermed fradragsberettigede i de indkomstår, hvor betalingerne sker i henhold til de indgåede kontrakter, jf. SKM2003.586.HR. Det er uden betydning for den skattemæssige behandling af udgifterne, om der sker erhvervelse af "gamle" film, premierefilm eller film, der endnu ikke er færdigproducerede på tidspunktet for kontraktens indgåelse.
 Hvis en filmrettighed overdrages fuldt ud, skal udgifterne til erhvervelsen afskrives efter afskrivningslovens § 40, stk. 2, jf. TfS 1994, 669 LR, der er kommenteret i TfS 1995, 80 DEP.
 Ad spørgsmål 2, 3 og 4
 Besvarelsen bortfalder


text:
Fastholdelsesbonus til medarbejder der stoppede i utide - IUNO
 Fastholdelsesbonus til medarbejder der stoppede i utide
 Højesteret har slået fast, at en virksomhed skulle betale forholdsmæssig bonus til en af sine ledende medarbejdere, som sagde op og fratrådte før udløbet af sin treårige bonusperiode. Bonusordningen blev altså ikke undtaget fra funktionærlovens bestemmelse om forholdsmæssig bonus ved fratræden. Retten fastslog også, at bonussen skulle afregnes ligefrem proportionalt, uanset bonusordningens særlige kriterier.
 En laboratorievirksomhed indgik i forbindelse med en virksomhedsoverdragelse en bonusaftale med sin marketingchef. Ifølge virksomheden var bonusordningen af ekstraordinær karakter, og formålet var at fastholde marketingchefen efter virksomhedsoverdragelsen. Det fremgik imidlertid ikke af selve bonusaftalen.
 Bonussen skulle komme til udbetaling i slutningen af aftalens treårige periode, hvis de fastsatte bonuskriterier blev opfyldt. Ordningen var baseret på et system, hvor medarbejderen hver måned kunne optjene et antal point, som afhang af tre kriterier: Bonuspuljens størrelse, ansættelsens længde og medarbejderens performance. Optjeningen af bonuspoint steg gradvist hen over bonusperioden, så medarbejderen i år tre optjente mere bonus end i år et og to.
 Knapt to år efter indgåelsen af bonusaftalen opsagde marketingschefen sin stilling, og virksomheden udbetalte en andel af bonussen, som blev beregnet efter pointsystemet. Marketingschefen gjorde gældende, at pointsystemet skulle tilsidesættes, og at han var berettiget til en forholdsmæssig andel af det samlede bonusbeløb for de tre år, som bonusaftalen skulle have løbet i. Han krævede derfor forskellen mellem de to beløb udbetalt.
 Sagens ene spørgsmål var herefter, om bonussen overhovedet udgjorde en sådan del af lønnen, som efter funktionærloven skal udbetales med en forholdsmæssig andel. Derudover skulle Højesteret tage stilling til, om beregningen af den forholdsmæssige andel af bonus kunne ske på baggrund af bonusaftalens kriterier, eller om beregningen skulle være ligefrem proportional.
 Højesteret: Der var ikke tale om en ekstraordinær situation
 I en anden afgørelse fra 2012, var Højesteret kommet frem til, at en virksomhed havde haft så tungtvejende interesser i at indgå en aftale om fastholdelsesbonus med en række nøglemedarbejdere, at deres bonusaftale ikke var omfattet af funktionærlovens særlige bestemmelse om forholdsmæssig betaling. Med denne dom blev der åbnet op for en meget snæver adgang til at indgå aftaler om fastholdelsesbonus.
 Omstændighederne i den aktuelle sag var ikke af samme ekstraordinære karakter som i dommen fra 2012. Højesteret lagde vægt på, at marketingschefens stilling ikke skulle nedlægges med behov for at sikre, at han bestred stillingen i hele bonusperioden. Bonusordningen var desuden blevet tilbudt andre medarbejdere, og dens vilkår var ikke blevet drøftet nærmere med marketingschefen. Da fastholdelsesformålet ifølge Højesteret kunne have været opnået ved at give løntillæg uden udskudt betaling, og bonusordningens kriterier delvis var knyttet op på hans performance, var bonusordningen omfattet af funktionærloven.
 Forholdsmæssig andel af det totale bonusbeløb
 Under sagen havde laboratorievirksomheden gjort gældende, at hvis bonusordningen var omfattet af funktionærloven, måtte den sidestilles med et midlertidigt og stigende løntillæg uden udskudt betaling. I så fald skulle bonussen opgøres efter de særlige bonuskriterier, der som bekendt kun steg gradvist.
 Højesteret fastslog imidlertid, at marketingschefen havde krav på en ligefrem proportional andel af det


text:
totale bonusbeløb, beregnet som hvis han var forblevet ansat frem til bonusperiodens udløb. Højesteret stadfæstede dermed Sø- og Handelsrettens dom, som vi også tidligere har omtalt.
 Med denne Højesteretsdom er det på ny slået fast, at virksomheder kun har en meget snæver adgang til at indgå aftaler om regulære fastholdelsesbonusser, som ikke er omfattet af funktionærloven. Dommen er konkret begrundet, og det er fortsat ikke afklaret, om Højesteret vil godkende andre situationer end nedlukning af virksomheden som ekstraordinære situationer, hvor fastholdelsesbonus er mulig.
 Dommen viser samtidig, at bonusaftaler med særlige optjeningskriterier ikke vil kunne håndhæves i en opsigelsessituation. Selvom en medarbejder ikke er ansat i hele perioden, vil medarbejderen have ret til en ligefrem proportional andel af det totale bonusbeløb.
 Virksomheder der har behov for at fastholde visse medarbejdere kan overveje nogle af de alternativer, der findes til fastholdelsesbonusser
 [Højesterets afgørelse af 30. juni 2017 i sag 134/2016]
 Kiersgaard Frisch
 Virksomhedskøber hæftede for tillidsmands krav
 Medarbejder med en ejerandel på 39 % blev anset som funktionær
 Overvågning af medarbejders chat var ulovlig
 Provisionslønnet sælger måtte tåle ændring i salgsvilkår
 Afskedigelse dagen før fædreorlov var i strid med ligebehandlingsloven


text:
Skat.dk: Skønsmæssig ansættelse - indkomst og moms - tilsidesættelse af regnskabsmateriale - betydning af frifindende straffedom - pizzeria
 24 Mar 2011 13:46
 23 Feb 2011 11:32
 SKM2011.211.HR
 1. afdeling, 53/2009
 Moms og lønsumsafgift + Skat
 Foreløbig fastsættelse, taksation og skønsmæssig ansættelse + Momsgrundlag + Personlig indkomst
 Straffesag, regnskab, omsætning, farsi, maskeret udlodning, udbytte
 A drev til dels sammen med to brødre en række pizzeriaer.
 I 1995 foretog politi og ansatte i SKAT ransagning i pizzeriaerne og på indehavernes bopæle, hvor der blev beslaglagt forskelligt regnskabsmateriale. På grundlag af dette regnskabsmateriale traf SKAT herefter afgørelse om forhøjelse af brødrenes skattepligtige indkomst og momstilsvar for 1991 - 1995.
 Brødrene bestred for Højesteret ikke, at SKAT var berettiget til at foretage skønsmæssige ansættelser, idet regnskabsgrundlaget var mangelfuldt men gjorde gældende, at der ikke var grundlag for forhøjelserne.
 Højesteret anførte, at brødrene ikke havde godtgjort, at de skønsmæssige ansættelser hvilede på et forkert grundlag eller var åbenbart urimelige. Højesteret bemærkede herved, at SKAT, uanset de forhøjelser af omsætningen, som var foretaget på grundlag af det fundne regnskabsmateriale, havde været berettiget til ved indkomstopgørelsen at tage udgangspunkt i de bogførte udgifter til varekøb, og at Landsskatterettens kendelse, for så vidt angik nogle af forretningerne, indrømmede fradrag for yderligere vareforbrug ved nedsættelse af bruttoavancen til 60 %. Det var også berettiget, at SKAT alene havde anerkendt udgifter til sort løn i det omfang, de pågældende medarbejdere havde kunnet identificeres.
 Det kunne ikke tillægges betydning, at brødrene under en straffesag ved byretten var blevet frifundet for overtrædelse af skatte- og momslovgivningen.
 Højesteret stadfæstede herefter landsrettens frifindelse af Skatteministeriet, dog med en mindre ændring, som Skatteministeriet havde anerkendt for den ene af de tre brødre.
 Skattekontrolloven § 5, stk. 3, jf. § 3, stk. 4
 Opkrævningsloven § 5, stk. 2
 Processuelle regler 2011-1 P.1.9
 Momsvejledningen 2011-1 P.10.2
 Ligningsvejledningen 2011-1 E.B.1.4
 Ligningsvejledningen 2011-1 S.F.2.2
 (advokat Jan Moosmand)
 (Kammeradvokaten ved advokat Anders Vangsø Mortensen)
 Peter Blok, Per Walsøe, Lene Pagter Kristensen, Jytte Scharling og Henrik Waaben.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 18. afdeling den 30. januar 2009.
 Appellanten, A, har for Højesteret gentaget sin principale påstand for landsretten om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at der ikke har været grundlag for at forhøje hans skattepligtige indkomst og momstilsvar i årene 1993-1995 eller hans aktieindkomst i 1995.
 Skatteministeriet har påstået stadfæstelse, subsidiært at As skatte- ansættelser for indkomstårene 1993-1995 og momsansættelser for afgiftsperioden 1993-1995 hjemvises til fornyet behandling i SKAT.
 Vedrørende H1 ApS har A supplerende anført, at selskabet reelt blev styret af ML, og at han ikke har modtaget de beløb, som skattemyndighederne hævder.
 Højesteret tiltræder, at skattemyndighederne under de foreliggende omstændigheder, hvor fordelingen af omsætningen fra virksomheden i ...1, havde karakter af overskudsdeling, og hvor A ikke har forklaret nærmere om regnskabsmaterialet, var berettigede til at anse ham for medejer af virksomheden.
 Som anført af landsretten er det ubestridt, at virksomhedernes regnskabsmateriale var mangelfuldt i et sådant omfang, at skatte- og afgiftsmyndighederne var berettigede til at tilsidesætte regnskaberne og foretage en skønsmæssig ansættelse af virksomhedernes


text:
indkomst og momstilsvar. Det påhviler herefter A at godtgøre, at disse skønsmæssige ansættelser er åbenbart urimelige eller hviler på et forkert grundlag, jf. herved SKM2009.37.HR. Denne bevisbyrde indebærer, at det som anført af landsretten ikke kan tillægges betydning, at A blev frifundet i straffesagen vedrørende overtrædelse af skatte- og momslovgivningen.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at det ikke er godtgjort, at skatte- og afgiftsmyndighedernes ansættelse af As skattepligtige indkomst og momstilsvar som ejer eller forpagter af virksomheden ...2, i 1994 og som medejer af virksomheden ...1, er åbenbart urimelig eller hviler på et forkert grundlag. Det bemærkes herved, at skatte- og afgiftsmyndighederne uanset de forhøjelser af virksomhedernes omsætning, som er foretaget på grundlag af de fundne interne regnskaber, har været berettigede til ved indkomstopgørelsen at tage udgangspunkt i de bogførte udgifter til varekøb, og at der ved Landsskatterettens kendelse er indrømmet fradrag for yderligere vareforbrug ved nedsættelse af bruttoavancen til 60 %. Det må også anses for berettiget, at skattemyndighederne alene har anerkendt udgifter til sort løn i det omfang, den pågældende medarbejder har kunnet identificeres.
 Endvidere tiltræder Højesteret af de grunde, der er anført af landsretten, at skattemyndighederne var berettigede til at forhøje As aktieindkomst som daværende eneanpartshaver i H1 ApS.
 Højesteret stadfæster herefter dommen.
 Ved fastsættelsen af sagsomkostninger er der taget hensyn til, at sagen er behandlet sammen med Højesterets sager 51/2009 og 52/2009.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 50.000 kr. til Skatteministeriet.
 De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Skat.dk: S.G.8 Næringsaktier
 Reglerne om beskatning af næringsaktier findes i ABL § 17. Denne bestemmelse går forud for bestemmelserne i ABL §§, 8, 9, 12-14, 17 A og 22, jf. ABL § 17, stk. 4, i den ved lov nr. 525 af 12. juni 2009 fastsatte formulering.
 Er der tale om næringsaktier, finder de nævnte bestemmelser derfor ikke anvendelse.
 Overgangsreglerne i ABL §§ 44 og 47 finder heller ikke anvendelse for næringsaktier.
 Derimod kan ABL § 17 ikke finde anvendelse på aktier, som er omfattet af ABL §§ 10, 15, 16, stk. 1, 18 og 19, jf. ABL § 17, stk. 4, i den ved lov nr. 525 af 12. juni 2009 fastsatte formulering.
 Næringsaktier er defineret som aktier, der er erhvervet som led i den skattepligtiges næringsvej af skattepligtige, der udøver næring ved køb og salg af aktier (ABL § 17 stk. 1). Bestemmelsen må fortolkes i overensstemmelse med det almindelige skatteretlige næringsbegreb. Der er dog ikke tale om næringsaktier, når der er tale om aktier erhvervet som led i vederlagsnæring. Se nærmere om vederlagsnæring i afsnit S.G.8.1.2.
 Handelsnæring foreligger, når den pågældende skattepligtige har som erhverv at drive handel med aktier og lignende værdipapirer, og de afståede aktier tillige er erhvervet med videresalg for øje. Dette gælder både når der er tale om et hovederhverv, og når der er tale om bierhverv. Det er en betingelse for at anse aktier for erhvervet i handelsnæring, at aktierne er erhvervet med videresalg for øje og med henblik på at opnå fortjeneste ved et sådant videresalg.
 Afsmitning
 SKM2007.119.SR. Skatterådet har tiltrådt, at et selskab ikke var næringsskattepligtigt ved salg af aktier efter ABL § 17, da aktiebeholdningen i det væsentlige stammede fra et virksomhedssalg. Selskabets køb af en mindre aktiepost i et børsmæglerselskab, der varetog kapitalforvaltning for selskabet, og direktørens deltagelse i fondsbørsmæglerselskabet som medlem af bestyrelsen, kunne ikke bevirke næringsbeskatning ved afsmitning.
 SKM2002.473.LR. Ligningsrådet blev spurgt, hvorvidt der ville ske afsmitning fra et selskab, som blev næringsbeskattet af køb og salg af værdipapirer, til dettes datter- eller søsterselskab, som påtænktes stiftet. Ligningsrådet udtalte, at der alene kunne statueres afsmitning i vederlagsnæring. Ligningsrådet har i afgørelsen uddybet begrundelsen herfor. Spørgsmålet om, hvorvidt moderselskabets aktier i datterselskabet ville blive anset for næringsaktier, besvarede Ligningsrådet benægtende.
 Bank- eller vekselerer
 Handelsnæringsbegrebet omfatter i første række personer eller selskaber, der driver bank- eller vekselerervirksomhed.
 For bankers beholdning af aktier er der således en formodning for, at der er tale om næringsaktier. Se TfS 1993, 110 LSR, hvor en sparekasses aktiepost i en bank blev anset for anlægsaktier. Dommen er kommenteret i TfS 1993, 433 DEP.
 SKM2008.919.HR (tidligere instans SKM2007.48.VLR). En bank havde foretaget annullation af egne aktier i forbindelse med en kapitalnedskrivning og nedlagde påstand om, at de annullerede aktier ved opgørelsen af gevinst eller tab efter lagerprincippet skulle medregnes i værdien af bankens primobeholdning i det pågældende år, men - da aktierne var udgået af aktiebeholdningen - ikke i ultimobeholdningen. Højesteret fandt, at bankens nedsættelse af aktiekapitalen ved annullation af egne aktier ikke indebar


text:
noget tab for banken, som kunne begrunde fradrag efter den dagældende ABL § 3 (nu ABL § 17), idet der alene var tale om et beregningsteknisk tab.
 I SKM2007.51.ØLR fandt Østre Landsret, at en sparekasse var næringsskattepligtig af fortjeneste ved salg af aktier. Sparekassen havde henvist til, at der var tale om unoterede aktier, der kun vanskeligt kunne omsættes, at aktierne var anlægsaktier, samt at aktierne var erhvervet med det formål at skabe bankforretninger med selskabet, der i årene efter aktieerhvervelsen blev en af sparekassens største kunder. Landsretten fandt imidlertid, at fortjenesten ved salget af aktierne var erhvervet gennem sparekassens næringsvej, da der for sparekassen gjaldt en formodning for, at aktier var anskaffet med næringshensigt. Landsretten henviste endvidere til, at selskabet i årene frem til salgsåret havde henført aktiebeholdningen til næringsaktier og havde betalt skat af gevinst og foretaget fradrag for tab.
 Om et specielt tilfælde, hvor en banks aktietab ikke var omfattet af ABL § 3 (dagældende), se TfS 1991, 450 LSR. Landsskatteretten lagde afgørende vægt på, at aktierne ikke var erhvervet for at opnå fortjeneste ved videresalg, men derimod for at konstatere et tab ved afståelse. Se også TfS 2000, 294 VLD, hvor flertallet i landsretten ikke fandt, at en bank kunne opnå fradrag for et konstateret tab i forbindelse med salg af aktier, idet det måtte have stået banken klart, at der ikke var rimelig udsigt til gevinstgivende videresalg. Landsretten udtalte, at anvendelsen af ABL § 3 (dagældende) er betinget af, at aktierne er erhvervet med det væsentligste formål at opnå fortjeneste ved videresalg.
 I LSRM 1985, 150 LSR fandt Landsskatteretten, at der var tilstrækkeligt grundlag for at anse en vekselerers beholdning af obligationer og aktier for hele tiden at være holdt uden for hans forretningssfære, samt at han havde haft tilstrækkelige indtægter og midler uden for vekselererfirmaet til at dække deres anskaffelse. Retten kunne derfor tiltræde, at kursavancen ved obligationernes indfrielse og nettotabene ved aktiernes salg blev holdt uden for hans almindelige indkomst.
 Ikke erklæret næringsvej
 Der kan imidlertid også foreligge handelsnæring, uagtet at den pågældende skattepligtige ikke har som sin erklærede næringsvej at handle med aktier m.v. Det er selve aktiviteten, der er afgørende. Der lægges i denne forbindelse vægt på omfanget af aktiviteten med handel med aktier m.v. og på, om aktiviteten har systematisk karakter. Blandt de momenter, der får betydning, kan nævnes størrelsen af beholdningen af værdipapirer, herunder om den skattepligtige har økonomiske muligheder for at beholde aktierne som anlægsaktiver, den hastighed, hvormed papirerne omsættes, omsætningens størrelse, herunder salgsavancernes eller dispositionernes vægt i den skattepligtiges økonomi, samt den regelmæssighed, købene og salgene har.
 Skatteyders øvrige aktiviteter
 Ved afgørelsen af, om en person eller et selskab kan siges at drive næring med handel med aktier m.v., kan der lægges vægt på sammenhængen mellem denne handel og personens eller selskabets øvrige aktiviteter. F.eks. vil en person, der som led i et ansættelsesforhold driver handel med aktier m.v. for arbejdsgiverens regning og risiko, lettere kunne anses for at være næringsdrivende ved salg af egne aktier end


text:
en person med anden beskæftigelse.
 Forsikringsselskabers beholdning af aktier betragtes i almindelighed som anlægsaktiver og er således omfattet af de almindelige aktionærbeskatningsregler, jf. afsnit S.C.1.3.2.
 Praksis, hvor der ikke er statueret næring
 SKM2009.402.SR. Skatterådet afviste at anse et selskab for næringsskattepligtigt efter ABL § 17, idet selskabet ikke havde vist anden aktivitet på aktiemarkedet end køb af investeringsforeningsbeviser i 2006. Skatterådet fandt derfor, at investeringsforeningsbeviserne måtte anses for anlægspapirer. Det ville ikke ændre Skatterådets opfattelse, hvis selskabet købte finansielle kontrakter for at afdække sin risiko for tab på investeringsforeningsbeviser.
 SKM2008.922.SR. Skatterådet bekræftede, at der ikke ville foreligge næring i en situation, hvor en banks kunder via deres personligt ejede selskab indgik en diskretionær forvaltningsaftale med banken, hvorved banken fik fuldmagt til at forvalte kundens midler ved at investere disse i værdipapirer i overensstemmelse med kundens risikoprofil. Kunden skulle ikke give samtykke til den enkelte transaktion. Investeringsstrategien kunne medføre, at den gennemsnitlige ejertid for værdipapirerne blev 3 år eller derunder. Uanset at der ikke forelå konkrete oplysninger om de påtænkte handelers antal, omfang og omsætning fandt Skatterådet ikke, at indgåelse af en porteføljeaftale gav tilstrækkeligt grundlag for at henføre aktiehandler under næringsbegrebet. Der blev i afgørelsen blandt andet lagt vægt på, at personerne/de driftsansvarlige bag selskabet forudsattes at være ikke-professionelle og dermed ikke havde eller havde haft en erhvervsmæssig tilknytning til det finansielle marked. Skatterådet bekræftede, at der heller ikke ville foreligge næring, såfremt bankens kunder i personligt regi (fysiske personer) indgik en tilsvarende forvaltningsaftale med banken. Skatterådet forudsatte, at personen ingen indflydelse havde på de foretagne investeringer, at personen ikke udøvede øvrige aktiviteter eller foretog andre dispositioner (næringsmomenter), som kunne have betydning for vurderingen af eventuel næring, samt at personen kunne anses for ikke-professionel og dermed ikke havde eller havde haft nogen erhvervsmæssig tilknytning til det finansielle marked.
 SKM2008.780.HR (tidligere instans SKM2007.387.ØLR). Et revisionsanpartsselskab havde i indkomstårene 1999, 2000 og 2001 foretaget henholdsvis 354, 312 og 122 aktiehandeler, medens selskabets eneanpartshaver i indkomstårene 2000 og 2001 havde foretaget henholdsvis 696 og 431 aktiehandeler. Østre Landsret fandt, at der ikke var tale om næring, og tab kunne derfor ikke fradrages. Landsretten lagde vægt på, at eneanpartshaveren, der forestod handelerne for såvel selskabet som for sig selv, var uddannet statsautoriseret revisor og aldrig havde været ansat inden for eller på anden måde haft professionel tilknytning til det finansielle marked. Uanset handelernes meget betydelige omfang og handelernes økonomiske betydning for såvel selskabet som eneanpartshaveren, fandt landsretten ikke, at handelerne kunne anses som foretaget som led i selskabets eller eneanpartshaverens næringsvej. Højesteret stadfæstede dommen af de af landsretten anførte grunde.
 SKM2008.109.SR. Skatterådet afviste, at det omhandlede selskab ville blive betragtet som næringsdrivende i henhold til ABL § 17, idet selskabets investeringsstrategi primært syntes at satse på erhvervelse af udbytte og ikke gevinst ved salg af aktierne. Den beskrevne investeringsstrategi ville alene give et positivt afkast som følge af, at der investeres i selskaber, der udlodder udbytte af en vis størrelse. Investeringerne blev foretaget umiddelbart før udlodningen af udbytte, og der var derfor særdeles stor


text:
sandsynlighed for, at udbyttet ville blive som forudsat. Selskabets afkast ville efter det oplyste ikke blive påvirket af kursudviklingen i aktierne. Der syntes endvidere at være en meget betydelig indbygget tabsrisiko (ved salg af aktier) i selskabets investeringsstrategi. Det blev taget i betragtning, at selskabet agtede at købe aktier, før der blev foretaget udlodning af udbytte, og sælge aktierne dagen efter datoen for udlodning af udbytte. Som følge af udlodningen ville aktiernes værdi alt andet lige være lavere end før udlodningen.
 SKM2007.742.SR. Skatterådet fandt, at et selskab, der drev formueforvaltning, ikke kunne anses for næringsdrivende med køb og salg af aktier, hvis der blev anlagt en investeringsstrategi, hvor aktierne i gennemsnit skulle ejes i 5 år. Selskabet blev derimod anset som næringsdrivende med køb og salg af aktier, hvis der blev anlagt en investeringsstrategi, hvor aktierne i gennemsnit skulle ejes i 3 år. Skatterådet fandt samtidigt, at selskabet ikke var et investeringsselskab, omfattet af ABL § 19.
 SKM2007.692.SR. Selskabets investeringsstrategi var tilrettelagt som en forud fastsat vægtning mellem aktier, obligationer og alternativer, der fastholdes, uanset den kortsigtede markedsudvikling. Investeringerne sker via en række investeringsforeninger. Af en simuleret portefølje i perioden fra januar 1998 til januar 2006 fremgår det, at porteføljen bevægede sig stabilt inden for sine rebalanceringsrammer. I perioden var der således kun behov for at rebalancere porteføljen 5 gange, svarende til en omsætningshastighed på under 0,1 p.a. Selskabets deltidsansatte direktør havde professionel tilknytning til det finansielle marked, idet han også var ansat som investeringschef i en bank. Uanset direktørens professionelle tilknytning til det finansielle marked fandt Skatterådet på baggrund af selskabets påtænkte investeringsstrategi, at selskabet ikke var næringsdrivende vedrørende køb og salg af aktier. Skatterådet fandt samtidigt, at aktierne i selskabet ikke kunne anses for udstedt af et investeringsselskab og derfor ikke ville være omfattet af ABL § 19.
 SKM2007.609.SR. Skatterådet fandt efter en samlet bedømmelse af de foreliggende omstændigheder, at et nystiftet selskab kunne tilrettelægge en formueforvaltningsstrategi, hvorved udskiftning af aktier foregik over en fem-årig periode, uden at salget af de pågældende aktier blev omfattet af ABL § 17. Der blev lagt vægt på, at selskabet tilstræbte en aktivitet med lav omsætningshastighed af aktiebeholdningen (0,2 p.a.) med en gennemsnitlig ejertid på 5 år. Endvidere kunne selskabet foretage en opdeling i anlægs- og næringsaktier, når visse regnskabsmæssige betingelser blev opfyldt.
 SKM2006.746.VLR. Et selskabs formål ifølge dets vedtægter var formuepleje og dermed forbundet virksomhed. Selskabets ledelse var uddannet og arbejdede inden for autobranchen. I 2000, 2001 og 2002 havde selskabet foretaget henholdsvis 6, 2 og 0 aktiekøb, og henholdsvis 2, 4 og 1 aktiesalg. Under henvisning til selskabets formål, til, at eneanpartshaveren, der var den eneste ansatte i selskabet, ikke havde professionel tilknytning til det finansielle marked, og til, at handlerne var foretaget af professionelle aktører uden for selskabet, fandt landsretten, at selskabet ikke kunne anses for næringsdrivende.
 Det forhold, at selskabet have betragtet sig som næringsdrivende med handel med værdipapirer og valuta og selvangivet i overensstemmelse hermed, kunne ikke medføre, at selskabet havde opnået en retsbeskyttet forventning om, at


text:
myndighederne ikke senere ville anfægte selskabets status som næringsdrivende.
 SKM2006.554.SR. Skatterådet fandt, at et selskab ikke ville blive anset for næringsdrivende med hensyn til aktier, for hvilke der var tilrettelagt en omsætningshastighed på 0,2 p.a., svarende til en gennemsnitlig ejertid på 5 år. Skatterådet fandt derimod, at selskabet ville blive anset for næringsdrivende med hensyn til aktier, for hvilke der var tilrettelagt en omsætningshastighed på 0,25 p.a., svarende til en gennemsnitlig ejertid på 4 år. Udskiftning i aktiebeholdningen på grund af et underliggende selskabs omstrukturering fandtes ikke at have indflydelse på omsætningshastigheden. Selskabets handel med egne aktier skulle indgå i beregningen af aktiebeholdningens omsætningshastighed.
 SKM2006.408.LSR. Et kommanditselskab planlagde virksomhed med få, men store investeringer i børsnoterede selskaber med det formål at udvikle disse gennem aktivt ejerskab med efterfølgende salg. K/S'et's forventede levetid var 10 år. K/S'et's virksomhed blev ikke anset for næringsvirksomhed, og kommanditisterne kunne ikke alene i kraft af investeringer i K/S'et anses for næringsskattepligtige.
 I SKM2005.57.LR fandt Ligningsrådet, at et selskab ikke ville blive næringsskattepligtigt af handel med aktier. Det blev især tillagt vægt, at selskabet påregnede en lav omsætningshastighed ( 0,2 p.a., hvilket betyder, at 20 pct. af formuen omsættes årligt) og en gennemsnitlig ejertid på 5 år. Eftersom selskabet var nystiftet ville selskabets gennemsnitlige ejertid de første år være stadigt stigende mod de 5 år.
 SKM2004.238.ØLR. Et selskab fandtes ikke at være næringsdrivende med værdipapirer. Landsretten lagde til grund, at hverken den person, som havde forestået handlerne eller hans fader, som var indirekte ejer af selskabet havde professionel tilknytning til det finansielle marked. Uanset disse personers forudsætninger i øvrigt, og uanset handlernes meget betydelige omfang og deres tilrettelæggelse i samarbejde med selskabets bankforbindelse, kunne selskabets handel med værdipapirer ikke anses for at være sket som led i selskabets næringsvej. Manglende tilknytning til det finansielle marked var også afgørende i SKM2004.300.VLR.
 SKM2003.335.VLR. Et selskab fandtes ikke at være næringsdrivende med værdipapirer. Landsretten lagde ved sin afgørelse vægt på, at selskabets direktør, der var gårdejer og revisor, ikke havde nogen egentlig professionel tilknytning til det finansielle marked. Det var i sagen oplyst, at direktøren i en årrække havde drevet revisionsvirksomhed, herunder udført investeringsrådgivning for sine klienter. Landsretten fandt endvidere ikke, at det oplyste om selskabets vedtægtsbestemte formål og handlernes omfang kunne føre til et andet resultat. Selskabets vedtægtsbestemte formål var ".....at besidde værdipapirer, aktier, finansiering, investering...". Der var i de tre omhandlede indkomstår foretaget 35, 44 og 18 handler og omsætningen havde i den forbindelse udgjort ca. kr. 3,5 mio. de to første år og ca. 1,5 mio. det sidste år.
 SKM2002.284.LSR. Et selskabs eneste aktivitet var erhvervelse af aktier med henblik på udvikling af porteføljevirksomhederne og senere salg af aktierne. Ved aktieerhvervelserne betingede selskabet sig indflydelse i porteføljevirksomhederne gennem aktionæroverenskomster og bestyrelsesposter, men deltog derudover ikke i den daglige drift. I de omhandlede år var der sket mellem 8 og 14 nye investeringer om året og solgt aktier i mellem 6 og 13 selskaber årligt efter en ejertid på mellem 8 måneder og 12 år. Uanset den


text:
professionelle tilrettelæggelse af investeringsvirksomheden og investeringernes omfang, fandt Landsskatteretten ikke, at selskabets køb og salg af aktier var sket som led i en sådan næringsvirksomhed, som efter praksis kan anses for omfattet af dagældende ABL § 3 (nu ABL § 17).
 TfS 2000, 872 HRD. Spørgsmål om et anpartsselskab kunne anses som næringsdrivende med handel med aktier. Selskabet blev stiftet i 1990 med en kapital på 80.000 kr. og med det vedtægtsbestemte formål at drive handels- og investeringsvirksomhed. I selskabets første regnskabsperiode foretog selskabet 3 aktiekøb og 1 aktiesalg. I selskabets 2. og 3. regnskabsperiode blev der ikke foretaget handler med aktier, mens selskabet i de to efterfølgende regnskabsår foretog nogle køb og salg. Højesteret udtalte i sin afgørelse, at aktiehandlerne i selskabet blev foretaget af anpartshavernes ægtefæller, som i øvrigt havde kautioneret for selskabets kassekredit, hvormed selskabets aktiehandler blev finansieret. Selv om anpartshavernes ægtefællers interesse i og tilknytning til selskabet måtte være af betydning for selskabets skattemæssige stilling for så vidt angår dets handler med aktier, kunne selskabets aktier ikke anses for erhvervet som led i dets næringsvej, da ægtefællerne drev sædvanlig revisionsvirksomhed med investeringsrådgivning uden egentlig professionel tilknytning til det finansielle marked. Selskabets anpartshavere havde i øvrigt heller ingen tilknytning til det finansielle marked.
 TfS 1999, 210 HRD. Et selskabs direktør havde betydelig indsigt i det finansielle marked, uden dog at have professionel tilknytning hertil. Henset hertil samt til det forholdsvis beskedne antal handler fandt Højesteret, at selskabets virksomhed med handel med aktier og optioner ikke kunne betegnes som næringsvirksomhed.
 TfS 1996, 887 HRD. En advokat foretog for 1986 og 1987 fradrag for valutakurstab på udlandslån, renter af udlandslån og fradrag for tab på handel med aktier, idet han henviste til, at han i løbet af 3 år sammen med en kompagnon havde foretaget ca. 90 aktiesalg. Han havde endvidere sammen med en kompagnon rådgivet klienter om køb og salg af værdipapirer. Højesteret stadfæstede Landsrettens dom, hvorefter skatteyder ikke kunne anses som næringsdrivende med køb og salg af aktier og som følge heraf ikke havde fradrag for det konstaterede tab. Ifølge bemærkningerne til Højesterets dom, henså Højesteret ved afgørelsen særligt til, at skatteyder sammen med sin kompagnon drev en sædvanlig advokatvirksomhed uden egentlig professionel tilknytning til det finansielle marked. Herudover stadfæstede Højesteret afgørelsen på baggrund af Landsrettens grunde, hvorefter skatteyders hovederhverv ikke kunne antages at omfatte næring med køb og salg af aktier og hvorefter aktiehandlerne ikke kunne anses at have haft et sådant omfang og en sådan systematisk karakter, at de kunne anses som led i binæringsvirksomhed. Af Højesterets bemærkninger fremgår endvidere, at det ikke var væsentligt ved Højesterets afgørelse, at aktiehandlerne efter fradrag af finansieringsomkostninger m.v. alene gav overskud det første år, og at den samlede indtjening ved handlerne var negativ.
 TfS 1996, 175 VLD. En civilingeniør, der ikke havde lønindkomst i de omhandlede indkomstår, havde i 1986 og 1987 foretaget 34 handler med aktier og 6 handler med obligationer, samt valutaterminsforretninger. Han foretog fradrag for tab med handlerne med aktier og obligationer og terminsforretninger samt


text:
omkostninger med henholdsvis 105.154 kr. i 1986 og 92.930 kr. i 1987. Landsretten fandt, at skatteyderen, uanset at han i de 2 år ikke havde anden form for erhvervsarbejde, ikke havde godtgjort, at handlerne havde fundet sted som led i hans næringsvirksomhed. Der var derfor ikke fradrag for tab efter SL §§ 4 - 6, og ikke fradrag for tab på aktiehandler ud over, hvad der fulgte af ABL § 2, stk. 2 (dagældende).
 TfS 1995, 523 VLD. En skatteyder drev selvstændig virksomhed dels i personligt regi, dels i selskabsform, med ledelses- og porteføljeplejevejledning, herunder rådgivning om køb og salg af aktier. Han var personligt ejer af en aktiebeholdning, som han havde opbygget gradvist indtil 1985. Han led i 1987 og 1988 et nettotab på aktiesalg på 46.547 kr. henholdsvis 332.043 kr. Han havde ikke købt og solgt aktier i 1984 og 1985, mens han i 1986 både havde købt og solgt aktier. I 1987 og 1988 solgte han aktier, men købte ikke aktier. Han havde ved udgangen af 1988 kun en meget lille aktiebeholdning tilbage. Landsretten fandt efter en samlet vurdering af aktiehandelens omfang, både i relation til antal og tidsmæssig udstrækning, at handelen ikke havde haft en sådan regelmæssig, systematisk og vedvarende karakter, at der var grundlag for at anse skatteyderen som næringsdrivende i relation hertil. Hans tab på aktiesalgene var derfor ikke fradragsberettigede.
 TfS 1993, 287 LSR. En edb-konsulent deltog i et interessentskab, der havde til formål at drive handel med aktier m.v. samt rådgivning om investering. Der var foretaget ca. 100 handler i perioden 1986-1989 gennem pengeinstitutter og lign. Under hensyn til omfanget og karakteren af handlerne fandt Landsskatteretten ikke, at der forelå næring efter reglerne i ABL § 3 (dagældende), og tab kunne derfor ikke fradrages.
 Se endvidere TfS 1992, 560 LSR og TfS 1994, 628 ØLD.
 Praksis, hvor der er statueret næring
 SKM2008.766.LSR. Et selskab blev anset for næringsdrivende med køb og salg af aktier, da selskabet som eneste virksomhed gennem en årrække havde drevet næring med finansielle aktiver. Det forhold, at handlerne var foretaget gennem en bank, og at handlerne var sket for egen regning og risiko, blev ikke anset for tilstrækkeligt til at holde selskabet uden for næringsbegrebet.
 SKM2008.314.SR. Et selskab ville kort efter etableringen opnå en egenkapital på ca. 3.700.000 kr. Det var hensigten på grundlag af det investerede beløb at anskaffe aktier og finansielle kontrakter med henblik på at videresælge disse for at opnå fortjeneste. Tilkendegivelsen af, at aktierne blev anskaffet i videresalgshensigt, blev undersøttet af, at der forventedes en kort besiddelsestid på aktierne, regnet fra 6 måneder som den korteste og op til 24 måneder som den forventede længste periode. Selskabet ville få egne ansatte med uddannelse og erfaring indenfor det finansielle marked til at forestå handelen med aktier og finansielle instrumenter. Selskabets personale havde beslutningskompetence til at forestå dag til dag handelen, og handelen med aktier og finansielle instrumenter blev således varetaget af selskabet selv. Skatterådet bekræftede, at selskabet var næringsdrivende og dermed omfattet af ABL § 17.