text:
satsreguleringsprocenten m.v. for 1994
 Det fremgår af forarbejderne til lovændringen i 1993, at formålet med ændringen var at opnå samtidighed mellem de skattelettelser, der ville følge af den gennemførte skattereform, og den nedregulering af satsreguleringsprocenten m.v., der ville følge af indførelsen af arbejdsmarkedsbidragene fra og med 1994. Hvis en sådan samtidig nedregulering af satsreguleringsprocenten m.v. ikke fandt sted, ville modtagere af skattepligtige overførselsindkomster i 1994 få en skattelettelse svarende til forhøjelsen af arbejdsmarkedsbidragene med ca. 4,7 % uden samtidig at skulle betale arbejdsmarkedsbidrag. Ved beregningen af udviklingen i årslønnen fra 1991 til 1992 med henblik på fastsættelsen af satsreguleringsprocenten m.v. for 1994 skulle der derfor ske fradrag i årslønnen for 1992 med arbejdsmarkedsbidraget for 1994. Hvorledes der skulle forholdes med årslønnen for 1991 fremgik ikke direkte af loven eller forarbejderne, men Højesteret tiltræder, at det var i overensstemmelse med lovændringens formål og forudsætninger, at Finansministeriet fratrak AUD-bidraget for 1991 i 1991-årslønnen. Det bemærkes herved, at dette var lagt til grund ved beregningen af den nedreguleringssats på 4,7 %, der fremgik af 1993-ændringslovens bemærkninger.
 Efter ordlyden var fradraget af AUD-bidrag i 1991-lønnen en fravigelse af lovens § 3, således som denne bestemmelse var formuleret ved 1993-loven, og der burde i loven have været medtaget en overgangsbestemmelse, som indeholdt en udtrykkelig hjemmel for denne fravigelse. Denne mangel ved lovens udformning giver imidlertid ikke grundlag for at fastslå, at Finansministeriet har administreret i strid med loven.
 Det statistiske grundlag for beregningen af satsreguleringsprocenten m.v. for 1994
 Efter ændringen af satsreguleringsloven i 1993 skulle årslønsudviklingen beregnes på grundlag af den konstaterede udvikling i "arbejderes og funktionærers" bruttolønninger to år forud for det pågældende finansår, jf. lovens § 3. Af bemærkningerne til ændringsloven fremgår, at DA's lønstatistik skulle anvendes, og at denne ændredes fra den 1. januar 1993, således at statistikken herefter ville blive opgjort samlet for arbejder- og funktionærlønninger og ikke som tidligere alene for arbejderlønninger. Det blev i bemærkningerne anført, at denne ændring af det statistiske grundlag ikke forventedes at få konsekvenser for satsreguleringsprocenten. Det må lægges til grund, at der forud for den nævnte ændring af statistikken ikke forelå anvendelige tal for årslønnen for funktionærer. Der var således ingen praktisk mulighed for at lade funktionærlønningerne indgå ved beregningen af satsreguleringsprocenten for 1994, der som anført skulle baseres på DA's statistik for lønudviklingen fra 1991 til 1992.
 Finansministeriet kan derfor ikke anses for at have administreret i strid med loven ved at anvende den foreliggende lønstatistik for 1991 og 1992, som alene omfattede arbejdere. Det kan ikke føre til en anden vurdering, at der i forhold til ordlyden af lovens § 3 var tale om en fravigelse, som burde have været reguleret udtrykkeligt i en overgangsbestemmelse.
 Det statistiske grundlag for beregningen af satsreguleringsprocenten m.v. for 1995
 Som anført af landsretten indebar DA's overgang til strukturstatistikken i 1993 et "databrud". 1993-løntallene efter den nye statistik var således ikke umiddelbart sammenlignelige med 1992-tallene fra den gamle statistik, og man kunne derfor ikke beregne satsreguleringen for 1995 uden at foretage en række statistisk-faglige skøn i tilknytning


text:
til de foreliggende statistiske oplysninger. Sådanne skøn kan ikke anses for udelukket ved 1993-lovens § 3, hvorefter årslønsudviklingen skal beregnes som den "konstaterede" udvikling i arbejderes og funktionærers bruttolønninger. Det er ikke godtgjort, at de foretagne skøn ikke har været fagligt forsvarlige. Højesteret tiltræder derfor, at der ikke er grundlag for at give boet medhold på dette punkt.
 Faste vægte og identiske virksomheder
 Det fremgår af forarbejderne til satsreguleringsloven, at lovens sigte var, at lønudviklingen og ikke som hidtil prisudviklingen - skulle danne grundlag for reguleringen af folkepension og en række andre overførselsindkomster.
 Anvendelsen af faste vægte ved sammenvejningen af arbejder- og funktionærlønudviklingen og anvendelsen af princippet om identiske virksomheder er, som det fremgår af vidneforklaringerne og den sagkyndige erklæring, statistisk velbegrundet, når sigtet er at kompensere for lønudviklingen. Finansministeriets beslutning om at anvende faste vægte og identiske virksomheder havde derfor hjemmel i satsreguleringslovens § 5, 2. pkt. Dette gælder, selv om der måtte være tale om en ændring i forhold til de principper, som anvendtes i DA's tidligere statistik for arbejderlønninger. Højesteret tiltræder derfor, at der ikke er grundlag for at give boet medhold på dette punkt.
 Fradrag af bidrag til arbeidsgiveradministrerede private pensioner
 Af satsreguleringslovens § 3 som affattet ved 1993-loven fremgår, at bidrag til "arbejdsmarkedspensioner" skal fradrages ved beregningen af lønudviklingen. Efter ændringen af § 3 ved 1996-loven skal bidrag til "arbejdsmarkedspensioner m.v." fradrages. Højesteret tiltræder, at disse udtryk i lyset af lovens formål må forstås således, at de alene omfatter pensionsbidrag af den art, der er betegnet som type 1-4 i Finansministeriets notat af 12. april 2000. I DA's lønstatistik fradrages imidlertid alle typer af bidrag til arbejdsgiveradministrerede pensionsordninger, og det er ikke muligt at udskille de enkelte typer. Samtidig må det antages, at udeholdelse også af pensionsbidrag af type 5 - private pensionsbidrag -ikke har nogen praktisk betydning ved beregningen af lønudviklingen.
 På denne baggrund har Finansministeriet ikke administreret i strid med loven ved at udeholde alle typer af arbejdsgiveradministrerede pensionsordninger ved beregningen af lønudviklingen og dermed af satsreguleringsprocenten m.v.
 Efter det anførte stadfæster Højesteret dommen.
 Ved fastsættelsen af sagsomkostninger er der lagt vægt på sagens omfang og generelle betydning.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal statskassen betale 500.000 kr. til Skatteministeriet og 500.000 kr. til Socialministeriet.

type: other


text:
Højesteret har i en afgørelse U.2016.1109 H behandlet nogle spørgsmål i forbindelse med påkrav og ophævelse af erhvervslejemål.Påkravsskrivelser har traditionelt givet anledning til forskellige problemer. De skal være formuleret helt korrekt, da konsekvensen ellers vil være, at den efterfølgende ophævelse af lejemålet er ugyldig.
 I sagen afsendte udlejer et påkrav fredag d. 6., som kom frem til lejer lørdag d. 7. Påkravet blev sendt med anbefalet og almindelig post.
 Påkravet indeholdt en udgift på 52 kr. til at indhente en folkeregisteroplysning på lejer. Dette accepterer Højesteret som en pligtig pengeydelse, der kan medtages i påkravet. Højesteret henviser til en tidligere afgørelse gengivet i UfR 2000.905, hvor det bliver udtalt, at »Som udgangspunkt må alle pengeforpligtelser, som i medfør af ... lejeloven eller lejeaftalen påhviler lejeren ... anses for omfattet af udtrykket »anden pligtig pengeydelse« under forudsætning af, at der ikke består nogen rimelig tvivl om forpligtelsen.« I den forbindelse lægger man også vægt på, at lejer må anses for at være forpligtet til at underrette udlejer om en adresse, hvortil henvendelser kan ske.
 Ophævelsen bliver afsendt onsdag d. 11., og det finder Højesteret er for tidligt, idet ophævelsesskrivelsen først må afsendes efter udløbet af påkravsfristen, jf. Erhvervslejelovens § 69, stk. 3. Ophævelsen er derfor ugyldig.
 Det afgørende er, at Højesteret finder, at lovens frist på 3 dage skal forstås som 3 hverdage. Det betyder, at når lejer har modtaget påkravet om lørdagen, bliver onsdag d. 11 til fristens sidste dag.
 Det betyder, at ophævelsen først kunne fremsendes gyldigt torsdag d. 12...
 Udover dette bemærker Højesteret også, at påkravet er ugyldigt på grund af en uheldig formulering.
 Påkravet er formuleret således, at lejemålet kan ophæves, hvis restancen ikke er ”vort kontor i hænde” inden fristens udløb. Denne formulering er ikke usædvanlig i påkravsskrivelser.
 Højesteret anfører, at ”ifølge erhvervslejelovens § 69, stk. 3, skal påkravet angive, at lejeforholdet kan ophæves, hvis lejerestancen »ikke betales« inden påkravsfristens udløb.
 Efter erhvervslejelovens § 42, stk. 1, 3. pkt., anses »indbetaling til et pengeinstitut« for betaling. Efter retspraksis om denne bestemmelse og den tilsvarende bestemmelse i lejelovens § 32 anses betaling ved pengeoverførsler gennem pengeinstitut for sket, når beløbet er trukket på lejerens konto, selv om det først næste dag eller senere går ind på udlejers konto. Såfremt lejer foretager en pengeoverførsel, der på fristens sidste dag bliver trukket på hans konto, kan udlejer således ikke ophæve lejeaftalen, selv om han på ophævelsestidspunktet endnu ikke har modtaget beløbet ved, at det er gået ind på hans konto.
 I den foreliggende sag har udlejer i påkravet undladt at anvende det i loven foreskrevne udtryk »ikke betales«. Højesteret finder, at et påkrav også ved at anvende et andet udtryk kan opfylde lovens krav, hvis det andet udtryk har samme betydning som det foreskrevne.
 Udlejer har i den foreliggende sag skrevet »ikke er vort kontor i hænde«. Højesteret finder, at dette udtryk ikke har samme betydning som det foreskrevne. Det indebærer et krav om, at udlejeren skal have modtaget beløbet, og vil dermed f.eks. ved en pengeoverførsel betyde, at


text:
Dønninger efter dommen i Højesteret - Dansk Nordisk Modstandsbevægelse
 Dønninger efter dommen i Højesteret
 Formanden udtaler i forbindelsen med de politiske udtalelser efter dommen i Højesteret følgende:
 Det er i bedømmelsen af dommen i Højesteret værd at bemærke, at der blev anlagt 3 påstande, hvoraf kun den ene gav medhold, nemlig den tredje påstand.
 Afgørelsen at der var u-proportionalitet i kravet om nat-ophold i lejren og mødepligtens hyppighed. Begrundelsen skal findes konkret i hele sagsforløbet og udlændingens opførsel.
 Højesteret træffer med dommen en afgørelse, som ikke ses behandlet/bedømt ved Menneskerettighedsdomstolen i det Højesteret udtaler: ”Der ses ikke at være domme fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, som tager stilling til spørgsmålet om proportionalitet af indgreb i bevægelsesfriheden over for udlændinge, som er på tålt ophold” og fortsætter:
 ”Påbuddet om ophold i Center Sandholm indebærer pligt for A til at bo og overnatte i centret, men ikke pligt for ham til at opholde sig i centret i løbet af dagen. Han er endvidere pålagt at melde sig til politiet i centret kl. 10 tre gange om ugen, men bortset herfra kan han frit færdes uden for centret om dagen og have kontakt med det omgivende samfund. Henset hertil kan opholdspåbuddet og meldepligten efter Højesterets opfattelse som udgangspunkt ikke anses for frihedsberøvelse i artikel 5’s forstand.
 De forhold, som A er undergivet under sit ophold i centret, og de vilkår, som i øvrigt gælder for hans tålte ophold her i landet, giver efter Højesterets opfattelse hverken, hver for sig eller tilsammen, grundlag for at fravige udgangspunktet og fastslå, at opholdspåbuddet og melde-pligten har en sådan intensitet, at der er tale om frihedsberøvelse i artikel 5’s forstand. Heller ikke varigheden af opholdspåbuddet og meldepligten kan efter Højesterets opfattelse medføre, at der foreligger frihedsberøvelse, men varigheden må indgå i vurderingen af, om indgrebet i bevægelsesfriheden er uproportionalt, jf. artikel 2 i Tillægsprotokol 4.
 Højesteret fortsætter:
 I bedømmelsen af proportionaliteten må der lægges vægt på, at A allerede den 2. juli 2007 fik påbud om ophold i Center Sandholm, og at han i foråret 2008 fik pålæg om at melde sig hos
 Højesteret tager herefter As påstande om ugyldighed til følge. Citat fra dommen slut
 Der er derfor efter min opfattelse god mening i minister Mortens Bødskov (MF)(S) ́s udmelding, at han nu vil beder sine embedsmænd om at se nærmere på dommen og dens konsekvenser. I sær må embedsmændene sikre sig en sammenhæng mellem formål og midler. Det er det centrale. Domstolene skal dømme, straffe den skyldige.
 Embedsværket skal IKKE give sig af med at straffe.
 Ministerens udtalelse om, at udlændinge på tålt ophold skal vide, at De er uønskede i Danmark er yderst upassende og en lovstridig sammenblanding af magtens tredeling.
 ”Dig kan vi ikke lide og derfor skal du få det at mærke på din krop”. Den holdning er helt gal Hr. minister!
 # 2. juni 2012 kl. 23:04
 Posted by Rolf Thomassen Saturday, June 02, 2012 10:11:00 PM


text:
Skat.dk: Kulbrinteskat - beskatning af kursgevinster og renteindtægter
 14 Apr 2015 12:34
 SKM2015.245.HR
 2. afdeling, 102/2013
 "Ring-fence"
 Sagen angik, om en kulbrinteskattepligtigt selskabs kursgevinster og -tab samt renteindtægter og -udgifter skulle undergives almindelig selskabsbeskatning eller undergives en særlig højere beskatning efter kulbrinteskatteloven.
 Skatteministeriet havde anket Østre Landsrets dom i sagen (SKM2013.279.ØLR).
 Højesteret gav ministeriet medhold i, at både selskabets kursgevinster- og tab i indkomstårene 2002-2006 - skulle medtages i kulbrinteindkomsten. Højesteret henviste til, at henvisningen i kulbrinteskattelovens § 4 til skattelovgivningens almindelige regler indebar, at sådanne gevinster og tab skulle medregnes i kulbrinteindkomsten på grundlag af en opgørelse i overensstemmelse med kursgevinstlovens regler om lagerprincippet. Højesteret ændrede derfor landsrettens dom på dette punkt.
 I forhold til renter stadfæstede Højesteret landsrettens dom for indkomstårene 2004-2006. Indkomstårene 2002 og 2003 var ikke anket af ministeriet for så vidt angår renter. Højesteret henviste til, at selskabet ikke havde pligt til at nedbringe det rentebærende lån ved at indsætte selskabets indtægter på lånet. Det forhold, at selskabet havde indsat disse indtægter på nogle indlånskonti gav ikke tilstrækkeligt grundlag til, at lånet og dermed renteudgifterne ikke i det hele vedrørte kulbrinteindkomsten. Derfor fandt Højesteret, at renteudgiften var fradragsberettiget i kulbrinteindkomsten, mens renteindtægterne på indlånskontiene alene skulle beskattes som almindelig selskabsindkomst.
 Kulbrinteskatteloven § 4 (dagældende)
 Kulbrinteskatteloven § 12
 Kulbrinteskatteloven § 20 B
 Det har ikke været praktisk muligt at foretage en effektiv anonymisering af den samlede domstekst. For at undgå overtrædelse af bestemmelserne om tavshedspligt, har SKAT valgt at udelade afsnittet "Supplerende sagsfremstilling".
 Jytte Scharling, Marianne Højgaard Pedersen, Thomas Rørdam, Poul Dahl Jensen og Kurt Rasmussen
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 22. afdeling den 22. marts 2013.
 Appellanten, Skatteministeriet, har over for indstævnte, H1, nedlagt følgende påstande:
 Frifindelse, dog således at ministeriet skal anerkende,
 at H1s kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 genoptages og nedsættes med henholdsvis 3.769.950 kr. i 2002 og 7.692.401 kr. i 2003, og at H1s anden indkomst som konsekvens heraf genoptages og forhøjes med ovennævnte beløb, samt
 at H1s kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 A nedsættes med 1.755.000 kr. i 2005, og at H1s anden indkomst i dette år som konsekvens heraf genoptages og forhøjes med de tilsvarende ovennævnte beløb.
 Subsidiært (nr. 1):
 at H1s kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 A nedsættes med 27.629.345 kr. i 2004, 143.017.037 kr. i 2005 og 231.294.397 kr. i 2006, og at H1s anden indkomst i disse år som konsekvens heraf genoptages og forhøjes med de tilsvarende ovennævnte beløb.
 Subsidiært (nr. 2):
 at H1s kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 i 2002 og 2003 genoptages og nedsættes med 488.667.050 kr. i 2002 og 634.533.047 kr. i 2003, og at H1s anden indkomst som konsekvens heraf tilsvarende genoptages og forhøjes med disse beløb, samt
 at H1s kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 A nedsættes med 278.812.500 kr. i 2004, 323.257.447 kr. i 2005 og 412.131.100 kr. i 2006, idet nettorenteindtægter på 1.755.000 kr. i 2005 og visse kursgevinster for disse indkomstår ikke skal medregnes, og at


text:
H1s anden indkomst som konsekvens heraf tilsvarende genoptages og forhøjes med disse beløb.
 H1 skal samtidig anerkende,
 at H1 ved opgørelsen af kulbrinteindkomsten efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og henholdsvis 3 og 3 A i årene 2002-2006 alene kan fradrage kurstab opgjort efter et realisationsprincip, og
 at H1s kulbrinteindkomst som følge heraf for de enkelte indkomstår skal forhøjes med forskellen på kurstab opgjort efter lagerprincippet og kurstab opgjort efter realisations-princippet, og at selskabets anden indkomst tilsvarende skal nedsættes med denne forskel.
 Sagen hjemvises med henblik på den beløbsmæssige opgørelse af kulbrinteindkomsten og anden indkomst for så vidt angår årene 2002-2006.
 Subsidiært (nr. 3):
 at H1s kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 A nedsættes med 306.441.845 kr. i 2004, 464.519.484 kr. i 2005 og 643.425.497 kr. i 2006, og at H1s anden indkomst som konsekvens heraf tilsvarende genoptages og forhøjes med disse beløb.
 at H1 ved opgørelsen af kulbrinteindkomsten efter kulbrinteskattelovens kapitel 2, 3 og 3 A i årene 2002-2006 alene kan fradrage kurstab opgjort efter realisationsprincippet, og
 at H1s kulbrinteindkomst som følge heraf for de enkelte indkomstår skal forhøjes med forskellen på kurstab opgjort efter lagerprincippet og kurstab opgjort efter realisationsprincippet, og at selskabets anden indkomst tilsvarende skal nedsættes med denne forskel.
 Subsidiært (nr. 4):
 at H1s kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 genoptages og nedsættes med henholdsvis 488.667.050 kr. i 2002 og 634.533.047 kr. i 2003, og at H1s anden indkomst som konsekvens heraf genoptages og forhøjes med ovennævnte beløb, samt
 at opgørelsen i 2004, 2005 og 2006 af H1s kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 A og H1s anden indkomst hjemvises til fornyet behandling.
 Subsidiært (nr. 5):
 at H1s kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 A nedsættes med 278.812.500 kr. i 2004, 323.257.447 kr. i 2005, og 412.131.100 kr. i 2006, idet nettorenteindtægter på 1.755.000 kr. i 2005 og visse kursgevinster for disse indkomstår ikke skal medregnes, og at H1s anden indkomst i disse år som konsekvens heraf genoptages og forhøjes med de tilsvarende ovennævnte beløb.
 H1 har påstået stadfæstelse.
 H1 har subsidiært og sideordnet påstået afvisning af Skatteministeriets subsidiære påstand 2, 3. og 4. led, påstand 3, 3. og 4. led, samt påstand 4, 2. led.
 Skatteministeriet har anført, at nummereringen af de alternative subsidiære påstande ikke bygger direkte på en prioritering, men at ministeriets synspunkter vedrørende valutakursreguleringer har været udgangspunktet for nummereringen. Påstandene tager højde for de mulige udfald, sagen efter ministeriets opfattelse kan få, hvis der hverken gives ministeriet medhold i den principale påstand eller sker stadfæstelse af den indankede dom.
 Endvidere har Skatteministeriet anført, at den principale påstand er udtryk for, at ministeriet får medhold i sine principale synspunkter for Højesteret om kursreguleringer og om renter. De subsidiære påstande er udtryk for, at ministeriet får delvist medhold: I påstand 1 får ministeriet alene medhold i sit principale synspunkt om kursreguleringer. I påstand 2 får ministeriet medhold i sit subsidiære synspunkt om kursreguleringer og i sit synspunkt om renter. I påstand 3 får ministeriet alene medhold i sit subsidiære synspunkt om kursreguleringer.


text:
I påstand 4 får ministeriet medhold i sit mere subsidiære synspunkt om kursreguleringer og i sit synspunkt om renter. I påstand 5 får ministeriet alene medhold i sit synspunkt om renter.
 Skatteministeriet har for Højesteret ikke nedlagt påstand om frifindelse, da det anerkendes, at ministeriets primære begrundelse for landsretten, nemlig at både renteindtægter og -udgifter og kursgevinster og -tab generelt skal medregnes ved opgørelsen af kulbrinteskatteindkom-sten, ikke har helt tilstrækkelig støtte i kulbrinteskattelovens ordlyd og andre retskilder. Forståelsen af kulbrinteskattelovens bestemmelser er usikker både med hensyn til beskatning og med hensyn til fradrag.
 Med hensyn til kursreguleringer er det ministeriets principale synspunkt, at H1s anvendelse af lagerprincippet ved opgørelsen af selskabets valutakursreguleringer i kulbrinteindkomsten - som en logisk nødvendighed - fører til, at valutakursgevinster på samme fordringer og gæld (opgjort efter lagerprincippet) ligesom tab også er kulbrinteskatterelevante, jf. herved også kursgevinstlovens bærende princip om symmetrisk behandling af kursgevinst/-tab på samme fordring/gæld. Dette gælder i hvert fald, hvor der som i sagen her er tale om, at H1 selv har valgt at opgøre og fradrage sådanne valutakurstab efter lagerprincippet, og hvor H1s beslutning har haft spejlvendte virkninger for så vidt angår H1s koncerninterne tilgodehavender. Ministeriets principale synspunkt om kursreguleringer ligger til grund for den principale påstand og den subsidiære påstand 1.
 Det er ministeriets subsidiære synspunkt om kursreguleringer, at valget af lagerprincippet i al fald medfører, at H1 ved opgørelsen af kulbrinteindkomsten i indkomstårene 2002-2006 kun kan fratrække valutakurstab i kulbrinteindkomsten opgjort efter et realisationsprincip. En anvendelse af lagerprincippet forudsætter logisk, at der også sker beskatning af kursgevinster på de pågældende fordringer/gældsposter. Det er derfor en nødvendig konsekvens af H1s standpunkt om, at valutakursgevinster ikke kan medregnes i kulbrinteindkomsten, at der heller ikke kan foretages fradrag for ikke realiserede kurstab efter lagerprincippet. Ministeriets subsidiære synspunkt om kursreguleringer ligger til grund for de subsidiære påstande 2 og 3.
 Ministeriet har mere subsidiært anført, at den måde, hvorpå H1 med virkning fra december 2003 indrettede sig, indebærer, at der inden for kulbrinteindkomsten er sket en vilkårlig indkomstpåvirkning, som ikke skal anerkendes i skattemæssig henseende. Valutakurstab på lånet på ... mio. USD (herefter "...-lånet") kan derfor ikke fratrækkes ved opgørelsen af selskabets kulbrinteindkomst. Disse synspunkter ligger til grund for den subsidiære påstand 4. Det svarer til det, som ministeriet har anført nedenfor i relation til renter.
 Med hensyn til renter har ministeriet i første række anført, at renteudgifterne til ...-lånet i indkomstårene 2004-2006 ikke kun medgik til finansieringen af selskabets indvindingsvirksomhed, men derimod til selskabets opbyggelse af betydelige likvide midler på rentebærende konti, der holdes uden for indvindingsvirksomhed og dermed kulbrintebeskatning. Under sådanne omstændigheder bør en sædvanlig fortolkning af, hvad der er medgået til finansiering af indvindingsvirksomheden, føre til, at der skal anlægges en nettoindkomstbetragtning ved opgørelsen af de i øvrigt fradragsberettigede renteudgifter, jf. kulbrinteskattelovens § 4, stk. 4, 3. pkt. I anden række har ministeriet anført, at H1 i 2004-2006 bevidst og i strid med tidligere års forretningsmæssigt begrundede adfærd undlod at eliminere sin gæld. I stedet oparbejdede H1 overskydende likviditet af betydelig


text:
størrelse og placerede disse midler koncerninternt på rentebærende konti. Henset til forskellene i rentesatsen på henholdsvis gæld (høj) og indlån (lav) indebar låneomlægningen et økonomisk tab (om end den tilsvarende gevinst forblev i koncernen, som følge af at såvel ...-lånet som indlånskontiene var koncerninterne). Disse omstændigheder må også føre til, at selskabets fradragsberettigede renteudgifter skal opgøres efter et nettoindkomstprincip. H1s - efter ministeriets opfattelse helt bevidste - udnyttelse af de strukturforskelle, der skyldes en differentieret beskatning af forskellige indkomstformer, har ikke været tilsigtet af lovgiver og er hverken i overensstemmelse med lovens formål eller de hensyn, der ligger bag reglerne. Denne vilkårlige indkomstpåvirkning skal derfor ikke anerkendes i skattemæssig henseende.
 Nettoindkomstbetragtningen ved opgørelsen af fradragsberettigede renteudgifter fører til, at H1 kun har fradrag i kulbrinteindkomsten for selskabets nettorenteudgifter i indkomstårene 2004 og 2006. Samtidig anerkendes det, at selskabets nettorenteindtægter i indkomståret 2005 (1.755.000 kr.) ikke skal indgå i kulbrinteindkomsten. Ministeriets synspunkt om renter ligger til grund for den principale påstand og de subsidiære påstande 2 og 4.
 H1s beslutning om at udnytte hele trækningsrammen på ...-lånet ultimo 2003 var ikke begrundet i forhold hos skattemyndighederne. I H1s tidligere rentefradragssag havde skattemyndighederne anført, at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for ...-lånet, og at H1 - med så betydelige likvide midler - kunne have været lånet foruden. H1s ændrede finansieringsstruktur ultimo 2003 løste ikke det problem, som skattemyndighederne påpegede i afgørelsen af 29. januar 2004 vedrørende fradrag for renteudgifter på ...-lånet for indkomstårene 2000-2002.
 For så vidt angår H1s afvisningspåstande har Skatteministeriet anført, at ministeriet ikke har afgivet en bindende proceserklæring som påstået af H1. Der er heller ikke i øvrigt grundlag for at afskære nogen del af ministeriets subsidiære påstande om valutakursregulering, jf. retsplejelovens §§ 383 og 384. En skatteansættelse på baggrund af påstandene vil ikke være ugyldig efter fristreglerne i skatteforvaltningslovens §§ 26 og 27.
 H1 har anført, at der i 2002-2006 ikke var hjemmel til at medregne valutakursgevinster og renteindtægter ved opgørelsen af kulbrinteindkomst. Kulbrinteskattelovens § 4, stk. 1 og 2, indeholder en udtømmende opregning af de indtægter, der skal beskattes som kulbrinteindkomst. Denne opregning omfattede i 2002-2006 ikke valutakursgevinster og renteindtægter. At § 4, stk. 1 og 2, ikke omfattede finansielle indtægter har støtte i lovens ordlyd, formål og forarbejder. Endvidere er det i embedsmandsrapporter fra 1992 og 2001 blevet påpeget, at der ikke var hjemmel til at kulbrintebeskatte finansielle indtægter. En hjemmel til at medregne valutakursgevinster og renteindtægter ved opgørelsen af kulbrinteindkomst blev først etableret ved lov nr. 1277 af 16. december 2009.
 Anvendelse af lagerprincippet kan ikke skabe hjemmel til at medregne valutakursgevinster i kulbrinteindkomsten eller til at begrænse størrelsen af de valutakurstab, der kan fradrages. Lagerprincippet har kun betydning for, hvordan gevinster og tab opgøres. Kursgevinstloven er ikke på en sådan måde gennemsyret af et symmetriprincip, at der er grundlag for at fravige udtrykkelige beskatnings- og fradragshjemler i kulbrinteskatteloven alene med henvisning hertil.
 H1s renteindtægter kan ikke kulbrintebeskattes under henvisning til, at der skulle være sket en vilkårlig indkomstpåvirkning. ...-lånet vedrørte H1s indvindingsvirksomhed. Der


text:
gælder ikke et krav om, at selskaber skal anvende frie midler til at nedbringe gæld.
 H1 adskilte ...-lånet fra likvide midler som konsekvens af den tidligere rentefradragssag vedrørende 2000-2002, hvor det oprindeligt var skattemyndighedernes opfattelse, at anvendelsen af ...-lånet som kassekredit udgjorde en hindring for rentefradrag. Ifølge skattemyndighederne var det ikke muligt at verificere, at ...-lånet var anvendt til investeringer, idet dette ville kræve, at pengestrømmene kunne adskilles. H1 foretog adskillelsen for dermed at sikre fremtidige rentefradrag.
 Til støtte for sine afvisningspåstande har H1 anført, at ministeriets subsidiære påstande nr. 2, 3 og 4 indeholder nye påstande angående nægtelse af fradrag for valutakurstab. For landsretten afgav Skatteministeriet en bindende proceserklæring om, at ministeriet ikke bestrider, at renteudgifter og valutakurstab kan fradrages ved indkomstopgørelsen i det omfang, de vedrører indvindingsvirksomhed. De nye påstande bør afvises, da de er uforenelige med den bindende proceserklæring og i øvrigt udgør nova omfattet af retsplejelovens §§ 383 og 384. Endvidere vil en skatteansættelse på baggrund af de nye påstande være ugyldig, da påstandene er fremsat efter udløbet af ansættelsesfristerne i skatteforvaltningslovens §§ 26 og 27.
 Udeladt - jf. redaktionelle noter [red.SKAT]
 Sagen angår opgørelsen af H1s kulbrinteindkomst for 2002-2006 efter kulbrinteskatteloven for så vidt angår valutakursgevinster og -tab samt renteindtægter og -udgifter.
 Kulbrinteskatteloven indeholder regler om beskatning af indtægter ved indvinding af kulbrinter og sondrer mellem kulbrinteindkomst og anden indkomst. I lovens § 4, stk. 1 og 2, angives, hvilke indtægter der skal medregnes i kulbrinteindkomsten. Indtil 2009 var finansielle indtægter med direkte tilknytning til kulbrintevirksomhed ikke nævnt i § 4, stk. 1 og 2. Efter § 4, stk. 4, 1. pkt., skal kulbrinteindkomsten opgøres efter skattelovgivningens almindelige regler. § 4, stk. 4, 3. pkt., bestemmer, at der ved opgørelsen af kulbrinteindkomsten kun kan fratrækkes udgifter i det omfang, de vedrører indtægter som nævnt i stk. 1 og 2. I forarbejderne er det anført, at renter af lån kun kan fratrækkes i det omfang, lånene er medgået til finansiering af indvindingsvirksomheden.
 Valutakursgevinster og -tab
 Det følger som anført af kulbrinteskatteloven, at kulbrinteindkomsten opgøres efter skattelovgivningens almindelige regler. Det medfører bl.a., at der for så vidt angår opgørelse af valutakursgevinster og -tab må tages udgangspunkt i kursgevinstloven. Denne lov bygger på et princip om, at gevinster og tab på fordringer og gæld som udgangspunkt skal beskattes symmetrisk.
 Efter kursgevinstloven skal gevinster og tab opgøres enten efter et realisationsprincip eller efter et lagerprincip. Efter realisationsprincippet medregnes gevinst og tab på fordringer og gæld i det indkomstår, hvor gevinsten eller tabet realiseres. Efter lagerprincippet opgøres gevinst og tab derimod i alle de indkomstår, hvor et låneforhold består, og opgørelsen sker ved, at der foretages en beregning af forskellen mellem kursværdien af fordringen eller gælden ved indkomstårets udløb og kursværdien ved indkomstårets begyndelse. Der gælder særlige regler for det tilfælde, at et låneforhold etableres eller ophører i løbet af et indkomstår.
 I betænkning nr. 1050/1985 er det anført s. 48, at det, hvis lagerprincippet anvendes, er påkrævet, at ikke kun tab, men også gevinster medregnes ved indkomstopgørelsen, da der


text:
i modsat fald vil kunne forekomme tilfælde, hvor en skattepligtig opnår fradrag for et tab, selv om den skattepligtige i realiteten ikke har lidt et tab.
 H1 har valgt at anvende lagerprincippet. En anvendelse af reglerne herom i kursgevinstloven fører til, at alle kursudsving - såvel tab som gevinster - skal medregnes, jf. den dagældende kursgevinstlovs § 25, stk. 2, og § 33. Højesteret finder, at henvisningen i kulbrinteskattelovens § 4, stk. 4, 1. pkt., herefter indebærer, at H1s valutakursgevinster og -tab med hensyn til gæld og fordringer vedrørende indvindingsvirksomheden skal medregnes i kulbrinteindkomsten på grundlag af en opgørelse i overensstemmelse med kursgevinstlovens regler om lagerprincippet.
 I forarbejderne til ændringen af kulbrinteskatteloven i 2009 er det da også anført, at man siden kulbrinteskattelovens indførelse i praksis har medregnet kursgevinster i kulbrinteindkomsten, jf. Folketingstidende 2009-10, tillæg A, lovforslag nr. L 21, s. 4, hvor der bl.a. henvises til skatteministerens svar vedrørende kulbrinteskatteloven gengivet i TfS 1991.208. I Højesterets dom af 18. december 1992 (UfR 1993.143) er det tilsvarende forudsat, at ikke kun kurstab, men også kursgevinster på samme lån skal medregnes i kulbrinteindkomsten.
 Højesteret finder herefter, at både H1s valutakursgevinster og H1s valutakurstab på gæld og fordringer vedrørende kulbrintevirksomheden skal medregnes ved opgørelsen af selskabets kulbrinteindkomst i indkomstårene 2002-2006.
 For Højesteret angår tvisten for så vidt angår renter, om H1 for indkomstårene 2004-2006 ved opgørelsen af fradraget i kulbrinteindkomsten for renteudgifter på ...-lånet skal modregne med renteindtægter fra selskabets indlånskonti, således at det kun er nettorenteudgiften, der kan fradrages (Skatteministeriets standpunkt), eller om renteudgifterne på ...-lånet fuldt ud kan fradrages i kulbrinteindkomsten, mens renteindtægterne på indlånskontiene alene beskattes som almindelig selskabsindkomst (H1s standpunkt).
 Skatteministeriet har ikke anket landsrettens dom for så vidt angår størrelsen af de renteudgifter, som ansættelsen af H1s kulbrinteindkomst for indkomstårene 2002 og 2003 ifølge dommen skal nedsættes med, svarende til at renteindtægterne på selskabets indlånskonti (henholdsvis ca. 3,7 mio. kr. og ca. 7,7 mio. kr.) ikke skal fratrækkes i renteudgifterne. Skatteministeriet har herved for indkomstårene 2002 og 2003 anerkendt, at ...-lånet må anses som medgået til finansiering af H1s indvindingsvirksomhed, og at H1 kan fradrage bruttorenteudgiften på ...-lånet i kulbrinteindkomsten uden at skulle modregne med renteindtægterne fra indlånskontiene. Det indebærer, at disse renteindtægter alene beskattes som almindelig selskabsindkomst.
 Ved udgangen af 2003 udnyttede H1 lånerammen på ...-lånet fuldt ud og ophørte med at anvende lånet som kassekredit. Indtægter blev således ikke længere anvendt til at nedbringe gælden på ...-lånet, men blev i stedet indsat på indlånskonti. Parterne er enige om, at dette isoleret set medførte, at H1s renteudgifter på ...-lånet blev højere, og at denne forøgelse af renteudgifterne ikke fuldt ud blev opvejet af en tilsvarende forøgelse af renteindtægterne på indlånskontiene.
 Skatteministeriet har i første række gjort gældende, at ...-lånet i indkomstårene 2004-2006 ikke medgik til finansiering af H1s indvindingsvirksomhed, men derimod til opbyggelse af betydelige likvide midler på rentebærende indlånskonti. Der bør derfor med udgangspunkt i kulbrinteskattelovens § 4, stk. 4, 3. pkt., anlægges en "nettoindkomstbetragtning" ved opgørelsen af de fradragsberettigede udgifter, således at H1 i


text:
de tre indkomstår alene har fradrag i kulbrinteindkomsten for selskabets nettorenteudgifter.
 Som anført foran har Skatteministeriet for så vidt angår indkomstårene 2002 og 2003 anerkendt, at H1 kunne fradrage bruttorenteudgiften på ...-lånet uden at skulle modregne med renteindtægterne fra indlånskontiene, og at renteudgifterne i disse år således fuldt ud kunne henføres til indvindingsvirksomheden. Det fremgår, at der siden den 18. december 2003 hverken er blevet sat beløb ind på eller trukket penge ud fra kontoen, og lånet på ... mio. USD har således stået urørt i indkomstårene 2004-2006. Højesteret finder, at det forhold, at H1 fra ultimo 2003 ikke længere satte indtægter ind på kontoen for ...-lånet, ikke kan føre til, at ...-lånet har mistet den tilknytning til H1s indvindingsvirksomhed, som Skatteministeriet har anerkendt frem til og med indkomståret 2003. H1 havde ikke pligt til at benytte indtægter fra f.eks. salg af olie og gas til at nedbringe gælden og dermed renteudgiften på ...- lånet, og indsættelsen af indtægterne på indlånskonti i stedet giver ikke tilstrækkeligt grundlag for Skatteministeriets synspunkt om, at ...-lånet og dermed renteudgifterne i indkomstårene 2004-2006 ikke i det hele vedrørte kulbrintevirksomheden.
 Skatteministeriet har i anden række gjort gældende, at H1 med virkning fra december 2003 har indrettet sig på en sådan måde, at der inden for kulbrinteindkomsten er sket en vilkårlig indkomstpåvirkning, som ikke skal anerkendes i skattemæssig henseende. De af H1 i 2004-2006 selvangivne renteudgifter kan derfor kun fratrækkes i det omfang, de ikke modsvares af renteindtægter.
 Som anført ophørte H1 fra december 2003 med at nedbringe gælden på ...-lånet med indtægter fra f.eks. salg af olie og gas, idet H1 i stedet indsatte indtægterne på rentebærende indlånskonti. På daværende tidspunkt var det skattemyndighedernes opfattelse, at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for at optage lån til finansiering af H1s aktiviteter, da selskabet i væsentlig grad var selvfinansierende, og H1 blev ved afgørelse af 29. januar 2004 nægtet fradrag for renteudgifterne på ...-lånet. Højesteret lægger i overensstemmelse med JMs erklæring af 8. oktober 2014 til grund, at H1s ændrede adfærd havde baggrund i denne afgørelse, og at selskabet ved at adskille pengestrømmene fra driften og ...-lånet ønskede at undgå, at der fremover ville kunne rejses tvivl om, at renteudgifterne på lånet kunne fradrages i kulbrinteindkomsten.
 Ved kulbrinteskattelovens tilblivelse i 1982 var lovgiver opmærksom på, at indbyrdes afhængige selskaber gennem lånetransaktioner ville kunne opretholde en kunstig høj fremmedfinansiering og derigennem nedbringe indkomstgrundlaget for kulbrinteskatten, jf. Folketingstidende 1981-82, tillæg A, lovforslag nr. L 38, sp. 754. Regeringen tilkendegav i tilknytning hertil, at den i de kommende år nøje ville følge udviklingen i selskabernes anvendelse af fremmed finansiering og indvirkningen heraf på indkomsten ved kulbrinteindvinding.
 På den baggrund finder Højesteret, at der ikke i synspunkter om vilkårlig indkomstpåvirkning er tilstrækkeligt grundlag for at opgøre de renteudgifter på ...-lånet, der kan fradrages i kulbrinteindkomsten, på en anden måde i indkomstårene 2004-2006 end i 2002-2003.
 Som følge af det anførte tiltræder Højesteret landsrettens afgørelse for så vidt angår renterne.
 Højesteret tager Skatteministeriets subsidiære påstand 1 til følge. Højesteret har herefter


text:
ikke anledning til at tage stilling til H1s afvisningspåstande.
 Efter sagens karakter og udfald skal ingen af parterne betale sagsomkostninger til den anden part for landsret eller Højesteret.
 Skatteministeriet frifindes, dog således at ministeriet skal anerkende,
 at H1s kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 genoptages og nedsættes med henholdsvis 3.769.950 kr. i 2002 og 7.692.401 kr. i 2003, og at selskabets anden indkomst som konsekvens heraf genoptages og forhøjes med ovennævnte beløb, samt
 at H1s kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 A nedsættes med 27.629.345 kr. i 2004, 143.017.037 kr. i 2005 og 231.294.397 kr. i 2006, og at selskabets anden indkomst i disse år som konsekvens heraf genoptages og forhøjes med de tilsvarende ovennævnte beløb.


text:
Intet brud på forskelsbehandlingsloven, da medarbejder i fleksjob blev afskediget ved folkepensionsalderen
 Pia Skovgaard Hansen, Mia Boesen, Soeren Narv Pedersen
 Højesteret vurderede, at det ikke – i den konkrete sag - kunne betragtes som forskelsbehandling at afskedige en medarbejder på grund af bortfald af hans fleksjobaftale, selvom baggrunden for bortfald af fleksjobaftalen var, at medarbejderen havde nået folkepensionsalderen.
 Den 22. marts 2011 blev A ansat som salgskonsulent på ubestemt tid hos virksomheden X A/S. Ansættelsen skete på baggrund af Y kommunes tilbud om ansættelse i fleksjob, hvor Y kommune ydede tilskud til lønnen med 2/3. Fleksjobordningen betød blandt andet, at A havde en ugentlig fridag, at han skulle arbejde 20 timer om ugen og at arbejdet kunne udføres med passende skånehensyn til As fysiske handicap, herunder begrænsede tunge løft, varierende arbejdsstillinger m.v.
 Den 31. marts 2017 modtog A en opsigelse af sit ansættelsesforhold, hvoraf det fremgik, at A skulle fratræde sin stilling den 31. juli 2017 samtidig med udløbet af hans fleksjobaftale. Baggrunden for fleksjobaftalens udløb var, at A fra dette tidspunkt var berettiget til folkepension. Samme dato som opsigelsen oprettede X A/S et jobopslag på jobnet.dk, hvor de søgte en salgskonsulent på fuld tid.
 As fagforbund gjorde herefter primært gældende, at opsigelsen af A var usaglig og i strid med forskelsbehandlingsloven, fordi opsigelsen var begrundet i As alder og hans handicap. As fagforbund gjorde endvidere gældende, at afskedigelsen var en overtrædelse af deltidsloven samt funktionærlovens § 2b ved ikke at være rimelig begrundet i hverken A's eller X A/S' forhold.
 X A/S gjorde gældende, at opsigelsen af A ikke var begrundet i hans alder eller fysiske handicap, ligesom de også gjorde gældende, at opsigelsen ikke havde sammenhæng med oprettelsen af en ny stilling hos X A/S. I den nyoprettede stilling søgte X A/S en fuldtidsmedarbejder som blandt andet skulle kunne varetage fysiske opgaver såsom at foretage tunge løft. A kunne således ikke bestride den nye opslåede stilling. Afskedigelsen af A var alene begrundet i udløbet af As fleksjobaftale.
 Ved vurderingen af om afskedigelsen var berettiget, lagde Højesteret den 17. april 2019 til grund, at fleksjobordningen er rettet mod personer, som ikke kan opretholde eller opnå beskæftigelse på normale vilkår på arbejdsmarkedet. Fleksjobordningen betragtes således som en positiv særforanstaltning.
 Højesteret påpegede, at det er utvivlsomt, at A blev ansat hos X A/S på baggrund af fleksjobaftalen, hvoraf det blandt andet fremgik, at Y kommune ville yde tilskud til lønnen med 2/3. Ved bortfald af fleksjobaftalen fandt Højesteret derfor, at grundlaget for ansættelsen tillige bortfaldt.
 Højesteret bemærkede endvidere, at forskelsbehandlingsloven ikke er til hinder for, at der i medfør af anden lovgivning iværksættes foranstaltninger, som har til formål at forbedre beskæftigelsesmulighederne for personer med en bestemt alder eller et handicap. Ophøret af en sådan positiv særforanstaltning på grund af folkepensionsalderens indtrædelse kan dermed heller ikke anses for at være i strid med forskelsbehandlingsloven. Det kan i denne sammenhæng derfor heller ikke anses som værende i strid med forskelsbehandlingsloven, at A blev afskediget på grund af bortfaldet af fleksjobaftalen, idet denne dannede


text:
grundlag for ansættelsesforholdets indgåelse.
 Idet grundlaget for ansættelsesforholdet var fleksjobaftalen, kunne afskedigelse begrundet i bortfald af fleksjobaftalen ifølge Højesteret heller ikke danne grundlag for at anse afskedigelsen som en overtrædelse af hverken deltidsloven eller funktionærlovens § 2b.
 Højesteret fandt således, at afskedigelsen af A var saglig.
 Med dommen slår Højesteret fast, at selvom en fleksjobaftale er begrundet i et eventuelt handicap, kan bortfaldet af en sådan positiv særforanstaltning, når medarbejderen når folkepensionsalderen, ikke medføre brud på forskelsbehandlingsloven.
 I forlængelse heraf slog Højesteret endvidere fast, at det ej heller – i den konkrete sag – kunne anses for forskelsbehandling, at arbejdsgiverens afskedigelse af medarbejderen var begrundet i bortfaldet af en sådan fleksjobaftale, hvorfor det hverken var i strid med deltidsloven eller funktionærlovens § 2b at afskedige medarbejderen.
 Højesterets dom er hensigtsmæssig for arbejdsgivere, som har medarbejdere ansat på baggrund af en fleksjobordning fra før 2013, i det det bemærkes, at fleksjobordningen blev ændret med virkning fra 1. januar 2013, jf. nedenfor. Hvis Højesteret var kommet frem til det modsatte resultat, ville virksomheder med ansatte ansat på baggrund af en fleksjobaftale fra før 2013 kunne risikere at skulle betale fuld løn for disse medarbejdere efter udløbet deres fleksjobaftale, hvilket potentielt ville kunne medføre en større økonomisk byrde for de pågældende virksomheder.
 Ændringen i 2013 har dog medført, at arbejdsgivere alene betaler medarbejderen for dennes reelle arbejdsydelse, hvorefter medarbejderen vil få suppleret sin løn med tilskud fra kommunen. Afskedigelse af medarbejdere begrundet i bortfald af en fleksjobaftale (fra efter 1. januar 2013), fordi denne har nået folkepensionsalderen, vil derfor formentlig ikke være saglig som følge af de ændrede regler, men dette er endnu ikke prøvet, og derfor uvist.
 9 timer siden 4/2/2020
 11 timer siden 4/2/2020


text:
Højesteret Om overtrædelse af indrejse- og opholdsforbud
 Om overtrædelse af indrejse- og opholdsforbud
 Sag 27/2019
 T idømt 6 måneders fængsel for overtrædelse af indrejse- og opholdsforbud i Syrien
 T blev i landsretten fundet skyldig i overtrædelse af straffelovens § 114 j ved – uden politiets tilladelse og uden anerkendelsesværdigt formål – i op mod 25 tilfælde at have indrejst og taget ophold i al-Raqqa-distriktet i Raqqa-provinsen i Syrien, hvor han i flere tilfælde deltog i væbnet kamp mod terrororganisationen Islamisk Stat for den kurdiske bevægelse YPG.
 Højesteret fastslog, at § 114 j efter ordlyden og forarbejderne også omfatter et tilfælde som det foreliggende, hvor der er kæmpet mod en terrororganisation. Højesteret tiltrådte på den baggrund, at T’s handlinger var strafbare efter § 114 j sammenholdt med den dagældende bekendtgørelse om forbud mod indrejse eller ophold i visse konfliktområder.
 Højesteret fandt endvidere, at domfældelsen af T ikke var sket i strid med det krav til klarhed i straffehjemlen, som følger af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention artikel 7. Domfældelsen kunne desuden ikke anses for at være i strid med artikel 2 (om bevægelses- og opholdsfrihed) i 4. Tillægsprotokol til Menneskerettighedskonventionen.
 Endelig fastslog Højesteret, at T ikke skulle frifindes som følge af, at der ikke længere gælder et krav om tilladelse til indrejse eller ophold i det område, han er dømt for at have opholdt sig i. Ophævelsen af den dagældende bekendtgørelse – som følge af en ændret faktisk situation i Syrien, der var indtrådt efter gerningstidspunktet – beroede på ydre, strafskylden uvedkommende forhold. T’s handlinger skulle derfor bedømmes efter den straffelovgivning, som var gældende på gerningstidspunktet. Højesteret fandt, at hverken Den Europæiske Menneskerettighedskonvention artikel 7 eller Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder artikel 49, stk. 1, 3. pkt. – hvis charteret måtte finde anvendelse i den foreliggende sag – kunne anses for at være til hinder for, at T blev straffet for den overtrædelse af straffelovens § 114 j, han var fundet skyldig i.
 Højesteret fandt ikke grundlag for at ændre straffen på 6 måneders ubetinget fængsel.


text:
Menneskerettighedskonventionens betydning for dawn raids (5.2015 side 259)
 Menneskerettighedskonventionens betydning for dawn raids
 (5.2015 side 259)
 Af Peter Stig Jakobsen, advokat & Pernille Skovgaard Møller, advokat
 For at sikre en effektiv håndhævelse af konkurrencereglerne i EU er Europa-Kommissionen (»Kommissionen«) og de nationale konkurrencemyndigheder tillagt vide beføjelser til at indhente oplysninger og gennemføre kontrolundersøgelser, de såkaldte “dawn raids”.
 Kommissionen samt Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan uvarslet foretage kontrolundersøgelser, hvor konkurrencemyndigheden gennemser, kopierer og medtager al relevant materiale, som kan udgøre bevis for eller belyse, om der er sket en overtrædelse af konkurrencereglerne.
 Hverken Kommissionens eller Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens kontrolundersøgelser er underlagt retsplejelovens regler om ransagning, og virksomheder er ikke tillagt rettigheder som sigtet i forbindelse med gennemførelsen.
 I en række sager for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (»EMD«) er der blevet sat spørgsmålstegn ved, om Kommissionens og de nationale konkurrencemyndigheders vide beføjelser er forenelige med Den Europæiske Menneskerettighedskonvention (»EMRK«). Det er særligt retten til forsvar i EMRK artikel 6 og retten til boligens ukrænkelighed i EMRK artikel 8, der sætter begrænsninger for konkurrencemyndighedernes beføjelser i forbindelse med kontrolundersøgelser.
 Med udgangspunkt i dansk ret gennemgås i det følgende Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beføjelser i forbindelse med gennemførelse af kontrolundersøgelser efter konkurrencelovens § 18, og hvilke begrænsninger der gælder i henhold til EMRK artikel 6 og 8. Herunder analyseres retspraksis fra EMD, EU’s retsinstanser og de danske domstole.
 EMRK har siden 1992 været inkorporeret i dansk ret. Ved at tiltræde EMRK har den danske stat forpligtet sig til at respektere og sikre de grundlæggende menneskerettigheder over for enhver person inden for sin jurisdiktion.
 EMRK kan påberåbes over for de danske domstole og forvaltningsmyndigheder, der har en forpligtelse til at anvende EMRK på linje med anden dansk lovgivning. Endvidere følger det af EMRK artikel 32-35, at enhver kan klage til EMD, hvis det findes, at en medlemsstat har krænket de rettigheder, der er beskyttet ved konventionen.
 Det er således muligt at klage til EMD over kontrolundersøgelser gennemført af Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen.
 EMRK er ikke bindende for EU’s retsinstanser,[1] idet EU ikke har tiltrådt EMRK. Det følger dog af EU-traktatens artikel 6, stk. 1, at de i Chartret om grundlæggende rettigheder[2] fastlagte principper udgør en del af fællesskabsgrundlaget. Chartret indeholder bestemmelser, som svarer til EMRK’s bestemmelser om boligens ukrænkelighed og retten til forsvar. Endvidere følger det af EU-traktatens artikel 6, stk. 3, at de grundlæggende rettigheder, der er garanteret ved EMRK, udgør generelle rettigheder i EU-retten. Borgerne er således sikret de samme grundlæggende rettigheder, uanset at EU ikke har tiltrådt EMRK, og EU-Domstolen har i sine afgørelser inddraget praksis fra EMD.[3]
 EU’s manglende tiltrædelse af EMRK betyder, at borgerne ikke har mulighed for at klage til EMD over EU, hvis de føler, at deres rettigheder er krænket. Det er således ikke muligt at klage over en afgørelse fra EU-Domstolen vedrørende lovligheden af Kommissionens kontrolundersøgelsesbeslutning til EMD.
 3. EU’s konkurrenceregler
 Princippet om medlemsstaternes processuelle autonomi indebærer, at det alene tilkommer hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente domstole og fastsætte de processuelle regler til sikring af


text:
beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder, der tilkommer borgerne i henhold til EU-retten.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen og de danske domstole er derfor ikke bundet af EU-Domstolens udmøntning af borgernes grundlæggende rettigheder i forbindelse med gennemførelse af kontrolundersøgelser efter konkurrencelovens § 18. Styrelsen og domstolene er dog direkte bundet af de grundlæggende rettigheder garanteret ved EMRK.
 Konkurrenceloven bygger i det væsentligste på EU’s konkurrenceregler. Praksis fra EU-Domstolen vil derfor udgøre et væsentligt fortolkningsbidrag ved vurderingen af, om borgernes grundlæggende rettigheder er blevet krænket.
 Det er således kun, når Kommissionen gennemfører kontrolundersøgelser, at EU-retten regulerer, hvordan en kontrolundersøgelse skal gennemføres, og hvilke oplysninger Kommissionen må undersøge og kopiere.
 4. Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens kontrolundersøgelser
 4.1. Hjemmel
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen er i konkurrencelovens §§ 17 og 18 tillagt beføjelser til at indhente oplysninger og gennemføre kontrolundersøgelser.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan i henhold til konkurrencelovens § 17 indhente oplysninger fra virksomheder, sammenslutninger og offentlige myndigheder med henblik på at vurdere, om et forhold er omfattet af konkurrenceloven. Styrelsen kan endvidere indhente oplysninger til brug for en bredere undersøgelse af konkurrenceforholdene på et givent marked.
 Oplysningskravet omfatter alle oplysninger, der er nødvendige enten for Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens virksomhed eller til afgørelse af, om et forhold er omfattet af konkurrenceloven. Styrelsen er overladt et vidt skøn i forbindelse med vurderingen af, om oplysningen er nødvendig.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan i henhold til konkurrencelovens § 18, stk. 1, også vælge at indhente oplysninger ved at foretage uanmeldte kontrolundersøgelser af en virksomheds eller en sammenslutnings lokaler og transportmidler. Ved undersøgelserne har styrelsen med ganske få undtagelser ret til at gøre sig bekendt med »enhver oplysning« og at tage en kopi heraf uanset informationsmedium.
 4.2. Sammenspil med strafferetsplejen
 Kontrolundersøgelser vil som udgangspunkt ikke være beskyttet af retsplejelovens regler om ransagning og kun i begrænset omfang af forvaltningslovens regler.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beføjelser vil dog være underlagt reglerne i retssikkerhedsloven,[4] idet styrelsens kontrolundersøgelser er et forvaltningsretligt tvangsindgreb.
 Overtrædelser af konkurrenceloven kan føre til bøde og fængselsstraf, jf. konkurrencelovens kap. 8. Det følger derfor af retssikkerhedslovens § 9, stk. 1, at undersøgelser skal gennemføres efter reglerne i retsplejeloven om strafferetsplejen, hvis Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har »rimelig grund« til mistanke om, at der foreligger en overtrædelse af konkurrenceloven, der kan føre til straf. Hvis dette er tilfældet, skal styrelsen overlade undersøgelsen til Statsadvokaten for Særlig Økonomisk og International Kriminalitet (»SØIK«). Herefter vil sagen blive behandlet efter reglerne i retsplejeloven vedrørende tvangsindgreb.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen skal overlade gennemførelsen eller fortsættelsen af en undersøgelse til politiet, så snart styrelsen finder, at der er rimelig grund til mistanke.[5] Dette gælder, uanset om mistanken opstår før eller under selve gennemførelsen af undersøgelsen.
 Det følger af forarbejderne til retssikkerhedsloven, »at mistanken skal være baseret på fornødne konkrete, objektive oplysninger i den pågældende sag«.[6] Det vil derfor altid bero på en konkret vurdering, om Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har »rimelig grund« til mistanke om, at en virksomhed har begået en strafbar overtrædelse af konkurrenceloven.[7]
 Der foreligger ikke retspraksis på, hvornår Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen må anses for at have rimelig grund til


text:
mistanke. Forarbejderne opremser dog nogle eksempler, som i større eller mindre grad vil være holdepunkter for at antage, at styrelsen kunne have rimelig grund til mistanke.[8]
 Er der tale om en generel undersøgelse af virksomheder inden for en bestemt branche, vil der selvsagt ikke foreligge rimelig grund til mistanke. Det samme vil være tilfældet, hvis Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ønsker at iværksætte en undersøgelse baseret på en mere erfaringsmæssig fornemmelse hos styrelsen om, at der kunne være noget galt.
 En anmeldelse af et strafbart forhold vil som udgangspunkt heller ikke i sig selv være tilstrækkeligt til at skabe grundlag for, at der foreligger rimelig mistanke. Dette vil bl.a. kræve, at anmeldelsen indeholder tilstrækkeligt konkretiserede oplysninger om de pågældende forhold. Yderligere må det indgå i vurderingen, hvor troværdig anmeldelsen forekommer, og om der herudover i de oplysninger, som Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen er i besiddelse af, er holdepunkter for, at der kan foreligge et strafbart forhold.
 Det bemærkes i forarbejderne, at det er karakteristisk for konkurrenceområdet, at vurderingen af, om der er rimelig grund til mistanke, ofte vil bero på omfattende og komplekse overvejelser.[9] Det vil derfor ofte først efter gennemførelsen af en undersøgelse være muligt at få et overblik over samtlige oplysninger i sagen og derpå konstatere, om der er rimelig grund til mistanke. Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen er således tillagt et vidt skøn ved sin vurdering af, om – og i givet fald hvornår – der foreligger en rimelig grund til mistanke.
 Retsplejelovens regler skal således finde anvendelse, hvis Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen vurderer, at der foreligger en rimelig grund til mistanke om, at en virksomhed har begået en strafbar overtrædelse af konkurrenceloven.
 5. Lovhjemlet sikring mod vilkårlige og uforholdsmæssige indgreb
 Efter EMRK artikel 8 har enhver ret til respekt for sit privatliv og familieliv, sit hjem og sin korrespondance. Hovedformålet med bestemmelsen er at beskytte borgerne mod vilkårlige og uforholdsmæssige indgreb fra offentlige myndigheder.
 Det følger af fast praksis fra EMD, at begrebet »hjem« skal fortolkes bredt, således at også virksomheders forretningslokaler er omfattet af beskyttelsen i EMRK artikel 8.[10]
 EMRK artikel 8 indebærer, at der i national ret skal opstilles passende og tilstrækkelige regler til beskyttelse af borgerne mod myndigheders vilkårlige og uforholdsmæssige indgreb.
 EMRK artikel 8 er endvidere nært forbundet med retten til en retfærdig rettergang i EMRK artikel 6, idet tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang, herunder retten til forsvar, retten til kontradiktion og forbuddet mod selvinkriminering, ofte tillige vil indebære en overtrædelse af EMRK artikel 8.
 Det følger af fast praksis fra EMD, at en acceptabel beskyttelsesgrad mod krænkende indgreb i henhold til EMRK artikel 8 kræver lovhjemmel og snævre grænser.[11]
 5.1. EU’s konkurrenceregler
 Forordning 1/2003 artikel 20, stk. 8, og praksis fra EU-Domstolen[12] fastslår, hvad der efter EU-retten må anses for at udgøre passende og tilstrækkelige regler til sikring af borgernes grundlæggende rettigheder efter EMRK artikel 8 og 6.
 Det følger af forordning 1/2003 artikel 20, stk. 8, at de nationale domstole skal i) kontrollere ægtheden af Kommissionens beslutning om at gennemføre en kontrolundersøgelse og ii)


text:
sikre, at kontrolundersøgelsen ikke er vilkårlig eller uforholdsmæssig set i forhold til undersøgelsens formål. Endvidere kan de nationale domstole kræve detaljerede forklaringer fra Kommissionen vedrørende de forhold, som begrunder Kommissionens mistanke, grovheden og karakteren af den pågældende virksomheds overtrædelse.
 Kommissionens beslutning skal i henhold til forordning 1/2003 artikel 20, stk. 4, angive kontrolundersøgelsens genstand og formål, tidspunkt for påbegyndelse, mulige sanktioner og adgangen til at indbringe beslutningen for EU-Domstolen.
 Det følger endvidere af France Télécom-dommen,[13] at Kommissionens beslutning skal indeholde en beskrivelse af kendetegnene ved den mistænkte overtrædelse med angivelse af det formodede relevante marked og de formodede konkurrencebegrænsninger, samt de sektorer, der er omfattet af den formodede overtrædelse, forklaringer af den måde, hvorpå virksomheden formodes at være delagtig i overtrædelsen, og hvad der efterspores.[14]
 Kravene til beslutningens begrundelse skal give de nationale domstole mulighed for at påse, at princippet om beskyttelse mod vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb og retten til forsvar er overholdt.
 For så vidt angår kravet om, at kontrolundersøgelsen ikke må være vilkårlig, følger det af Roquette Frères-dommen,[15] at de nationale domstole skal forvisse sig om, »at der foreligger tilstrækkeligt tungtvejende indicer til at begrunde en mistanke om, at den pågældende virksomhed har overtrådt konkurrencereglerne«.[16]
 Højesteret fulgte i Trioplast-kendelsen[17] af 28. marts 2003 retningslinjerne udstukket i forordning 1/2003 artikel 20, stk. 8, og i Roquette Frères-dommen.
 Trioplast-kendelsen vedrørte Kommissionens beslutning om at gennemføre en kontrolundersøgelse af virksomheden Trioplast Nyborg A/S. Højesteret udtalte, at der i forbindelse med prøvelsen af Kommissionens beslutning om at foretage en kontrolundersøgelse i det væsentligste kan kræves, at den nationale ret forvisser sig om, at der foreligger tilstrækkelige indicer til at begrunde en mistanke om, at den pågældende virksomhed har overtrådt konkurrencereglerne.
 For så vidt angår kravet om, at kontrolundersøgelsen ikke må være uforholdsmæssig, følger det af Roquette Frères-dommen, at de nationale domstole skal sikre, at der er en begrundet frygt for, at der vil blive protesteret imod kontrolundersøgelsen, og at der vil blive gjort forsøg på at skjule og unddrage beviser, hvis virksomheden var blevet underrettet om den ønskede kontrolundersøgelse.[18] Derudover må undersøgelsen ikke være uforholdsmæssig i forhold til formålet med kontrolundersøgelsen.[19]
 De nationale domstoles prøvelsesret omfatter derimod ikke Kommissionens vurdering af, om en kontrolundersøgelse er nødvendig, ligesom domstolen ikke vil kunne kræve at få forelagt oplysninger fra Kommissionens sagsakter. Det tilkommer alene EU-Domstolen at efterprøve lovligheden af Kommissionens beslutning.
 Kravene opstillet i forordning 1/2003 artikel 20, stk. 8, til sikring af, at kontrolundersøgelsen ikke er vilkårlig og uforholdsmæssig i forhold til undersøgelsens formål, kravene til Kommissionens beslutning og muligheden for efterfølgende prøvelse af lovligheden af Kommissionens beslutning, skal således beskytte borgerne mod krænkende indgreb fra myndighederne.
 5.2. Dansk ret
 Til sikring af borgernes grundlæggende rettigheder efter EMRK artikel 8 og 6 stilles der efter konkurrencelovens § 18, stk. 3, krav om, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen skal indhente en retskendelse forud for gennemførelse af en kontrolundersøgelse. Forud for eller under retsmødet vil Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen fremlægge en begæring om retskendelse vedlagt styrelsens beslutning om at gennemføre en kontrolundersøgelse.
 Retskendelsen vil normalt udelukkende indeholde


text:
en henvisning til Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning om at foretage en kontrolundersøgelse og indeholde oplysninger om virksomheden omfattet af undersøgelsen, herunder bi- og kaldenavne, koncernforbundne selskaber samt adressen, hvor undersøgelsen skal gennemføres.
 Konkurrenceloven opstiller ikke krav til indholdet af Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning. Det følger dog af retsvirkningslovens § 3, at beslutningen er omfattet af forvaltningslovens § 24, hvilket betyder, at styrelsen har pligt til at begrunde sin beslutning.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning skal derfor i) indeholde en henvisning til de retsregler, i henhold til hvilke beslutningen er truffet, ii) angive de hovedhensyn, der har været bestemmende for, at det har været nødvendigt at gennemføre en kontrolundersøgelse, og iii) om fornødent indeholde en kort redegørelse for, hvilke faktiske forhold som er tillagt væsentlig betydning for beslutningen.
 I praksis indeholder Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning en kort beskrivelse af, hvilket marked undersøgelsen er rettet mod, hvilken overtrædelse som Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har en formodning om, at virksomheden har begået, herunder en henvisning til om den formodede overtrædelse er omfattet af konkurrencelovens § 6, stk. 1, om konkurrencebegrænsende aftaler og/eller konkurrencelovens § 11, stk. 1, om misbrug af dominerende stilling. Der er således tale om en særdeles overordnet beskrivelse, som giver Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen vide rammer for, hvad der er omfattet af undersøgelsen.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens begrundelsespligt er således ikke lige så vidtrækkende som Kommissionens. Der er findes dog ikke støtte i praksis for, at de få krav, der stilles til Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens begrundelse, skulle udgøre en tilsidesættelse af EMRK artikel 8. EMD har i Delta Pekárny-dommen[20] fastslået, at selv en manglende forudgående retskendelse kan opvejes af en effektiv efterfølgende domstolsprøvelse, hvor alle retlige og faktiske forhold behandles.
 De danske domstole er ikke afskåret fra at efterprøve nogen del af Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning, herunder hvilke oplysninger styrelsen har lagt til grund for beslutningen, og om kontrolundersøgelsen burde være gennemført efter retsplejelovens regler om gennemførelse af ransagning inden for strafferetsplejen. På den baggrund må det antages, at virksomhedernes adgang til efterfølgende domstolsprøvelse af Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning opvejer de eventuelle betænkeligheder, der kan være ved, at der kun stilles få krav til indholdet af styrelsens beslutning.
 I praksis er domstolene dog tilbageholdende med at efterprøve forvaltningsmyndigheders skøn. I Østre Landsrets dom af 22. juni 2006, stadfæstet af Højesteret ved dom af 1. februar 2008 (»Telia-dommen«), vedrørende en kontrolundersøgelse foretaget hos Telia A/S udgjorde Konkurrencestyrelsens (nu Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen) generelle kendskab til en ensartet prisadfærd hos forhandlere af mobiltelefoner grundlaget for kontrolundersøgelsen. Højesteret fandt, at der ved vurderingen af, om foretagelse af en kontrolundersøgelse er det mest formålstjenlige middel til indhentelse af nødvendige oplysninger, tilkommer Konkurrencestyrelsen et betydeligt skøn. Konkret fandt Højesteret det ikke godtgjort, at Konkurrencestyrelsens beslutning var baseret på ulovlige kriterier eller et ufuldstændigt grundlag.
 Efter dansk ret skal kravene til indhentelse af en forudgående retskendelse, indholdet af Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning og efterfølgende adgang til domstolsprøvelse beskytte borgerne mod myndighedernes vilkårlige og uforholdsmæssige indgreb.
 6. Kontrolundersøgelsens genstand og formål
 Retten til forsvar indebærer, at virksomheden har ret til at blive


text:
gjort bekendt med kontrolundersøgelsens genstand og formål. Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning danner således rammen for kontrolundersøgelsen.
 Formålet med at afgrænse kontrolundersøgelsens genstand og formål er at skabe et grundlag for, at virksomheden bliver bekendt med omfanget af dens samarbejdspligt, samtidigt med at dens ret til forsvar bevares,[21] således at konkurrencemyndighederne ikke kan tage på såkaldte »fiskeekspeditioner«.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen er dog indrømmet en vis handlemargin,[22] herunder særligt når en fejl i beslutningen eller retskendelsen kan tillægges forhold, som kan tilskrives virksomheden.
 I Telia-dommen fandt Højesteret, at en retskendelse knyttet til en bestemt adresse også kunne udstrækkes til virksomhedens lokaler beliggende på en anden adresse.
 I Telia-dommen havde Konkurrencestyrelsen den 18. september 2001 anmodet retten om retskendelse til at foretage en kontrolundersøgelse hos Telia A/S, hvilket retten tog til følge.
 Af retskendelsen fremgik:
 »Det tillades repræsentanter for Konkurrencestyrelsen at få adgang til at foretage kontrolundersøgelse hos Telia A/S med tilhørende bi- og kaldenavne samt koncernforbundne selskaber på adressen Ejby Industrivej 135.«
 Under gennemførelsen af kontrolundersøgelsen viste det sig, at den relevante forretningsenhed i Telia A/S, Telia Telecom A/S, var beliggende bag naboejendommen på adressen Ejby Industrivej 91. Konkurrencestyrelsen vurderede, at kontrolundersøgelsen »måtte gennemføres straks, hvis ikke formålet skulle forspildes«. Herefter gennemførte Konkurrencestyrelsen kontrolundersøgelser på begge adresser.
 Telia Telecom A/S gjorde under sagen gældende, at retskendelsen alene dækkede adressen Ejby Industrivej 135 og ikke Ejby Industrivej 91, hvormed kontrolundersøgelsen var ulovlig.
 Højesteret fandt, at Konkurrencestyrelsen havde været berettiget til at udstrække kontrolundersøgelsen til Telia Telecom A/S’ lokaler beliggende Ejby Industrivej 91. Her blev der lagt vægt på, at Telia offentligt havde oplyst den i kendelsen anførte adresse som sin post- og kontaktadresse, herunder over for Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, samt at selskabernes bygninger var i nærhed af hinanden. Højesteret vurderede således, at retskendelsen under disse omstændigheder omfattede begge adresser.
 Retten i Første Instans har ligeledes i Ventouris-sagen[23] fundet, at bevismateriale indhentet under en kontrolundersøgelse hos en virksomhed, der ikke var adressat for Kommissionens beslutning, måtte benyttes som bevis for overtrædelse af konkurrencereglerne.
 Ventouris-sagen vedrørte Kommissionens kontrolundersøgelse af færgeselskabet Minoan Lines. Kommissionens repræsentanter blev ved deres ankomst til de lokaler, som Kommissionen troede tilhørte Minoan Lines, gjort opmærksom på, at lokalerne i stedet tilhørte ETA, og at ETA var en selvstændig juridisk enhed. ETA fungerede som agent for Minoan Lines. På trods af disse oplysninger valgte Kommissionen at gennemføre kontrolundersøgelsen hos ETA. Forud for kontrolundersøgelsen havde Kommissionen haft flere skriftvekslinger med Minoan Lines, hvor brevene var sendt til og fra ETA’s adresse og var underskrevet af ETA’s administrator, hr. Sfinias, uden at ETA havde gjort opmærksom på ETA’s eksistens.
 På baggrund af de faktiske omstændigheder i sagen fastslog Retten for det første, at ETA som agent og repræsentant for Minoan Lines var bemyndiget til over for offentligheden og Kommissionen at præsentere sig som Minoan Lines. ETA’s identitet som forretningsfører for Minoan Lines’ aktiviteter var således i praksis fuldt ud sidestillet med Minoan Lines. For det andet fastslog Retten, at Minoan Lines ved at have oversendt Kommissionens skrivelser til hr. Sfinias med henblik på direkte


text:
besvarelse havde bemyndiget såvel hr. Sfinas som ETA til at repræsentere sig over for Kommissionen. For det tredje fastslog Retten, at ETA’s lokaler var det virkelige center for Minoan Lines’ erhvervsmæssige aktiviteter og derfor det sted, hvor de bøger og forretningspapirer, som vedrørte disse aktiviteter, befandt sig. På den baggrund konkluderede Retten, at det var ETA’s lokaler, som var det reelle centrum for Minoan Lines’ erhvervsmæssige aktiviteter,[24] og at lokalerne kunne sidestilles med Minoan Lines’ erhvervslokaler.[25]
 Retten lagde således vægt på, at fejlen vedrørende virksomhedens navn i vidt omfang kunne tilskrives virksomheden selv.
 Enhver fejl i retskendelsen vil således ikke nødvendigvis føre til, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ikke må gennemføre en kontrolundersøgelse. Styrelsen løber dog en standpunktsrisiko, idet de indhentede oplysninger ikke vil kunne anvendes som bevis for en overtrædelse af konkurrencereglerne, hvis domstolene efterfølgende finder, at oplysningerne lå uden for rammen af kontrolundersøgelsen.
 7. Forbud mod fiskeekspeditioner
 Retten til kontradiktion indebærer, at konkurrencemyndighederne ikke må benytte sig af bevismateriale, som er blevet tilvejebragt under en kontrolundersøgelse, hvis oplysningerne ikke var omfattet af kontrolundersøgelsens genstand og formål.[26]
 EU-Domstolen fandt dog i Dow Benelux-dommen,[27] at retten til kontradiktion ikke var til hinder for, at Kommissionen kunne iværksætte en ny kontrolundersøgelse med henblik på at supplere eller efterprøve rigtigheden af oplysninger, som Kommissionen ved et tilfælde var kommet i besiddelse af under et kontrolbesøg.
 Det er dog et krav, at der rent faktisk er tale om et tilfældighedsfund. Konkurrencemyndighederne må således ikke efterspore oplysninger, som ikke er omfattet af retskendelsen.
 I Deutsche Bahn-dommen[28] fandt EU-Domstolen, at det forhold, at Kommissionens repræsentanter forud for en kontrolundersøgelse var blevet orienteret om en anden overtrædelse af konkurrencereglerne, som ikke havde sammenhæng med kontrolundersøgelsens formål, medførte, at der ikke var tale om tilfældighedsfund. Dermed var oplysningerne vedrørende den anden overtrædelse ikke blevet tilvejebragt på et lovligt grundlag.
 Deutsche Bahn-dommen vedrørte Kommissionens kontrolundersøgelser af Deutsche Bahns forretningslokaler. Deutsche Bahn indgav en klage til Retten over Kommissionens undersøgelser. Deutsche Bahn bestred undersøgelsernes lovlighed med henvisning til de grundlæggende principper i Chartret og EMRK om retten til privatliv, retten til effektiv domstolsbeskyttelse, retten til forsvar og proportionalitetsprincippet.
 Kommissionen vedtog i 2011 tre beslutninger om iværksættelse af kontrolundersøgelser af Deutsche Bahn og flere af dets datterselskabers lokaler.
 Den første beslutning i kendelse af 28. marts 2003 vedrørte Kommissionens mistanke om, at et af Deutsche Bahns datterselskaber, DB Energie, uberettiget havde givet andre af Deutsche Bahns datterselskaber særligt fordelagtig behandling i form af en rabatordning vedrørende levering af elektricitet til driften. Under kontrolundersøgelsen fandt Kommissionens inspektører dokumenter i Deutsche Bahns lokaler, som efter Kommissionens opfattelse kunne begrunde en formodning om, at der forelå konkurrencebegrænsende adfærd.
 Mens den første undersøgelse stadig var i gang, traf Kommissionen beslutning om at iværksætte endnu en kontrolundersøgelse. Den anden beslutning vedrørte mistænkte overtrædelser af konkurrencereglerne begået af et andet af Deutsche Bahns datterselskaber, Deutsche Umschlaggesellschaft Schiene-Straße (»DUSS«), ved en strategisk anvendelse af infrastrukturen forvaltet af Deutsche Bahn.
 Efterfølgende blev der vedtaget endnu en kontrolundersøgelsesbeslutning. Den tredje beslutning vedrørte også mistanke om overtrædelse af konkurrencereglerne begået af


text:
DUSS.
 I Deutsche Bahn-sagen var Kommissionens repræsentanter ubestridt inden den første kontrolundersøgelse blevet oplyst om, at der var modtaget endnu en klage vedrørende Deutsche Bahn, og de var blevet underrettet om klagens genstand.
 Kommissionen oplyste, at oplysningerne vedrørende den anden mistænkte tilsidesættelse var relevante i forhold til den første mistænkte tilsidesættelse, idet klagerne gik igen i begge undersøgelser, og idet Kommissionen ikke på daværende tidspunkt kunne udelukke, at begge de undersøgte former for adfærd kunne være udtryk for Deutsche Bahns overordnede strategi for at give konkurrenterne diskriminerende adgang til virksomhedens datterselskabers infrastruktur.
 Modsat Retten fandt EU-Domstolen, at den forudgående orientering medførte, at der ikke var tale om tilfældighedsfund.[29] EU-Domstolen begrundede ikke nærmere, på hvilket grundlag EU-Domstolen havde fundet, at der ikke var tale om tilfældighedsfund. Generaladvokat N. Wahl lagde dog i sit forslag til afgørelse af 12. februar 2015, præmis 77, særlig vægt på, at Kommissionens repræsentanter utvivlsomt ikke ville have været i stand til at forstå DUSS-dokumenternes betydning, hvis de ikke var blevet underrettet på forhånd, idet den mistænkte tilsidesættelse ikke var let at identificere, men kun kunne vurderes ved hjælp af en analyse af en vis kompleksitet.
 EU-Domstolen konkluderede dermed, at den manglende henvisning til den særskilte klage i beslutningen om at foretage en kontrolundersøgelse tilsidesatte begrundelsespligten og virksomhedens ret til forsvar.[30] På den baggrund annullerede EU-Domstolen den anden og tredje undersøgelsesbeslutning.
 Der findes ikke i dansk retspraksis eksempler på, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ved en tilfældighed er blevet opmærksom på en særskilt overtrædelse under en kontrolundersøgelse. Det er dog inden for strafferetsplejen anerkendt, at politiet kan anvende tilfældighedsfund. Ud fra samme hensyn må det antages, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan anvende tilfældighedsfund og på den baggrund indhente en ny retskendelse og gennemføre en ny kontrolundersøgelse.
 8. Tilstedeværelse af ekstern advokat
 Efter at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har truffet en beslutning om at gennemføre en kontrolundersøgelse og har indhentet en retskendelse, kan undersøgelsen iværksættes. Ved ankomsten til virksomheden skal virksomheden have et eksemplar af retskendelsen og Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning.
 Det er et grundlæggende krav efter EMRK artikel 6, at virksomheden har ret til at lade sig bistå af en ekstern advokat under kontrolundersøgelsen. Det følger også af retssikkerhedslovens § 5, stk. 6, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen skal orientere virksomheden om retten til at lade sig bistå af en ekstern advokat. Kontrolundersøgelsen vil aldrig kunne udsættes med henvisning til, at virksomhedens advokat ikke har mulighed for at være til stede.
 I praksis vil Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen inden for rimelighedens grænser vente med gennemførelsen af kontrolundersøgelsen, indtil virksomhedens advokat er til stede. Dette svarer til Kommissionens praksis, jf. MEWAC-beslutningen.[31]'
 EMD har indtil videre ikke taget stilling til, hvorvidt retten til forsvar indebærer, at konkurrencemyndighederne er forpligtede til at afvente tilstedeværelsen af en ekstern advokat. Det må dog som anført af Kommissionen i MEWAC-beslutningen antages, at det vil være muligt for en virksomhed inden for kort tid at anmode en ekstern advokat om at være til stede under kontrolundersøgelsen. Hvis Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen venter med at gennemføre kontrolundersøgelsen, indtil virksomheden under


text:
normale omstændigheder vil kunne lade sig bistå af en ekstern advokat, må det antages, at virksomhedens ret til forsvar ikke vil være tilsidesat.
 Hverken EU-Domstolen eller de danske domstole har taget stilling til, om retten til forsvar indebærer, at virksomheden kan lade sig bistå af flere advokater. EMD vil snarligt tage stilling til dette spørgsmål i Janssen Cilag-sagen,[32] hvor den franske virksomhed Janssen Cilag på baggrund af et dawn raid i maj 2009 har påstået, at EMRK artikel 8 og artikel 6 blev overtrådt, idet virksomheden under kontrolundersøgelsen blev nægtet tilstedeværelse af mere end tre advokater.
 9. Massespejling
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan i medfør af konkurrencelovens § 18, stk. 1, medtage og kopiere enhver oplysning. Det gælder uanset informationsmedie, som virksomheden måtte lagre oplysninger på. Det vil sige såvel fysiske som elektroniske medier.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan dog ikke medtage oplysninger, som ikke er virksomhedens, oplysninger, der ligger uden for kontrolundersøgelsens genstand og formål eller oplysninger, som er omfattet af princippet om legal privilege (korrespondance mellem klient og en ekstern advokat).
 I lyset af, at de fleste virksomheder er mere eller mindre papirløse, er der i konkurrencelovens § 18, stk. 4, direkte hjemmel til at spejle elektroniske dokumenter.
 Beskyttelsen af virksomheders rettigheder er medieneutral. Det betyder, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen alene må medtage og kopiere et elektronisk dokument, såfremt det også ville være lovligt, hvis der var tale om et fysisk dokument.
 I praksis foretager Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen en massespejling af virksomhedens elektroniske medier uden hensyntagen til, om oplysningerne er omfattet af legal privilege eller falder uden for rammen af kontrolundersøgelsens genstand og formål.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens massespejling af elektroniske dokumenter udgør derfor som udgangspunkt et indgreb i retten til privatliv og korrespondance samt retten til forsvar, jf. EMRK artikel 8 og 6. EMD har senest i Vinci-dommen[33] anerkendt, at hensynet til effektiv regulering kan legitimere, at der sker indgreb i retten til privatliv og korrespondance, forudsat at spejlingen er nødvendig og proportional.[34] EMD fastslog i Vinci-dommen, at kontrolundersøgelser, herunder spejlinger, der har til formål at konstatere, om virksomheden har overtrådt konkurrencereglerne, ikke i sig selv er disproportionale i forhold til EMRK artikel 8.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har ikke fastlagt nogen særlige procedurer for, hvordan virksomheders ret til forsvar og ret til privatliv og korrespondance skal sikres i forbindelse med gennemførelse af en kontrolundersøgelse. Styrelsen er dog opmærksom på, at virksomhedernes rettigheder efter EMRK skal iagttages i forbindelse med gennemførelsen af en kontrolundersøgelse. I praksis fastlægges proceduren i samarbejde med virksomhedens advokat, således at der etableres en tilpas grad af tryghed ved proceduren.
 Det følger af konkurrencelovens § 18, stk. 4, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen skal følge en særlig procedure, før spejlet kan fjernes fra virksomheden. Proceduren indebærer, at spejlet skal forsegles, og når forseglingen brydes, har virksomheden ret til at være til stede og lade sig repræsentere ved advokat, mens styrelsen gennemgår spejlet.
 I praksis foretager Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ved sin gennemgang af spejlet en grov selektion af dokumenter ud fra nogle særlige søgekriterier, hvorefter styrelsen beslutter, hvilke dokumenter


text:
der skal udvælges (»tags«) til nærmere granskning.
 Efter forfatternes opfattelse vil enhver håndtering af det spejlede materiale udgøre et indgreb i virksomhedens ret til forsvar og ret til privatliv og korrespondance. Virksomheden har derfor principielt ret til at overvære og lade sig bistå af en advokat ved enhver håndtering af det spejlede materiale, således at virksomheden er garanteret samme rettigheder, som hvis gennemgangen foregik i virksomhedens lokaler.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har 40 hverdage til at undersøge spejlet og give virksomheden en kopi af de oplysninger, som styrelsen har taget fra det spejlede medie. Dermed har virksomheden mulighed for at gøre indsigelse mod oplysningernes beslaglæggelse.
 Hverken konkurrenceloven, retssikkerhedsloven eller forordning 1/2003 indeholder bestemmelser angående princippet om legal privilege.
 Princippet om legal privilege har til formål såvel at sikre borgerne den fulde udøvelse af deres ret til forsvar som at beskytte deres adgang til frit at henvende sig til en advokat. Beskyttelsen af fortroligheden af korrespondancen mellem en advokat og dennes klient udgør derfor et nødvendigt led i den fulde udøvelse af retten til forsvar. EMD har i Vinci-dommen fastslået, at EMRK artikel 6 og 8 indebærer, at dokumenter omfattet af legal privilege ikke må gennemgås af konkurrencemyndighederne.[35]
 Retten til forsvar medfører således, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ikke må have adgang til at gennemgå dokumenter omfattet af princippet om legal privilege. Der foreligger ikke dansk retspraksis om princippets udstrækning efter dansk ret. Det må dog antages, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen og de danske domstole vil følge praksis fra EU-Domstolen.
 EU-Domstolen har fastslået, at virksomheder har krav på fuld fortrolighed af den korrespondance, der er mellem virksomheden og dennes eksterne advokat med bestalling inden for EU, forudsat at korrespondancen angår virksomhedens ret til at forsvare sig.[36] Beskyttelsen omfatter også interne dokumenter, som er udarbejdet af virksomheden med henblik på at rådføre sig med en ekstern advokat, hvis virksomheden konkret kan godtgøre, at dokumenterne alene er udarbejdet med det formål at indhente juridisk rådgivning hos en advokat med henblik på udøvelsen af retten til forsvar, samt interne notater, som gengiver indholdet af en meddelelse fra eller til en advokat. Derimod vil korrespondance udvekslet med interne jurister og advokater ikke være omfattet af beskyttelsen.
 Det følger af Vinci-dommen, at EMRK artikel 8 indebærer en ret for virksomheden til at kunne få prøvet ved en domstol, om dokumenterne er omfattet af legal privilege eller ikke er omfattet af kontrolundersøgelsens genstand og formål. Hvis der ikke indrømmes virksomheden ret til domstolsprøvelse, vil kontrolundersøgelsen ikke være proportional med det formål, der forfølges, og dermed være i strid med EMRK artikel 8.
 I Akzo/Akcros-dommen[37] opstillede Retten i Første Instans en særlig tretrinstest for Kommissionen, som Kommissionen skal iagttage, hvis en virksomhed påberåber sig princippet om legal privilege. Tretrinstesten går ud på, i) at virksomheden skal redegøre for, hvorfor dokumentet er beskyttet, ii) ønsker Kommissionen ikke at anerkende forklaringen, skal Kommissionen kopiere og forsegle dokumentet, og iii) først når Retten har truffet afgørelse om, at dokumentet ikke er omfattet af legal privilege, kan Kommissionen gennemgå dokumentet. Kommissionen skal således afvente


text:
en domstolsafgørelse, før Kommissionen kan gennemgå dokumentet.
 Selvom Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ikke er bundet af EU-Domstolens fortolkning af princippet om legal privilege, må det antages, at styrelsen i vidt omfang vil følge proceduren, som følger af Akzo/Akcros-dommen, og vil anerkende virksomhedens ret til domstolsprøvelse, før styrelsen gør sig bekendt med indholdet af et dokument, hvis virksomheden gør gældende, at det er omfattet af legal privilege eller ligger uden for rammen af kontrolundersøgelsen.
 11. Tilbagelevering af materiale
 Efter at undersøgelsen af spejlet er afsluttet, vil Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen træffe afgørelse om, hvorvidt spejlet indeholder oplysninger, som kan anvendes i en sag om overtrædelse af konkurrencereglerne. Hvis Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen beslutter, at der ikke skal åbnes en sag, skal spejlet slettes. Beslutter styrelsen derimod at gå videre med sagen, skal spejlet først slettes, når sagen er endeligt afgjort. Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen er således ikke i det omfang, at det besluttes at gå videre med sagen, forpligtet til at slette dokumenter, som ikke er omfattet af undersøgelsens genstand og formål eller som er omfattet af legal privilege.
 Efter EMD’s afsigelse af Vinci-dommen er det tvivlsomt, om Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens pligt til at forsegle spejlet yder virksomheden tilstrækkelig beskyttelse i relation til EMRK artikel 8. EMD fastslog i Vinci-dommen, at virksomheden efter EMRK artikel 8 har ret til at få tilbageleveret eller forsikring om, at dokumenterne er blevet tilintetgjort, hvis dokumenterne er omfattet af legal privilege eller ligger uden for kontrolundersøgelsens genstand og formål.[38] På den baggrund kan det overvejes, om det bør være muligt at anmode Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen om at tilbagelevere eller destruere visse dokumenter.
 11.1. Selvinkriminering
 Som nævnt ovenfor er virksomheder underlagt en kontrolundersøgelse forpligtede til at udlevere enhver oplysning. Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan endvidere kræve mundtlige forklaringer.
 EMRK artikel 6 (og retsplejelovens § 752) indeholder et forbud mod selvinkriminering. På den baggrund på det antages, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ikke må pålægge en virksomhed at besvare spørgsmål, hvis virksomheden derved tvinges til at tilstå at have overtrådt konkurrencereglerne.
 Virksomhedens oplysningspligt må således kunne begrænses til at vedrøre faktiske forhold. Ved vurderingen af, om udleveringen af oplysninger kan føre til selvinkriminering, skal der ifølge Højesteret i Trioplast-dommen foretages en afvejning mellem konkurrencemyndighedernes beføjelser og retten til ikke at bidrage til selvinkriminering.
 Dette er også i overensstemmelse med praksis fra EU-Domstolen. I Orkem-dommen[39] fastslog EU-Domstolen, at forbuddet mod selvinkriminering forhindrer, at Kommissionen kan gennemtvinge tilståelser.
 Den løbende udvikling gennem praksis viser, at de grundlæggende rettigheder garanteret ved EMRK hele tiden bliver udfordret i de konkrete sager vedrørende konkurrencemyndighedernes kontrolundersøgelser.
 Konkurrencemyndighederne er tillagt et betydeligt spillerum i forbindelse med deres kontrolundersøgelser. Det gælder både i relation til selve beslutningen om at foretage en kontrolundersøgelse og gennemførelsen af kontrolundersøgelsen.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har vide rammer i forbindelse med kontrolundersøgelsen, idet undersøgelsens genstand og formål kun i styrelsens beslutning er helt overordnet beskrevet. Det betyder, at det kan være vanskeligt for virksomheden at vurdere, om et givent dokument er omfattet af kontrolundersøgelsens genstand og formål.
 Endvidere følger det af Dow Benelux-dommen, at tilfældighedsfund – i


text:
hvert fald i forbindelse med Kommissionens kontrolundersøgelser – kan danne grundlag for at foretage en ny kontrolundersøgelse. Der er således åbnet en dør for, at konkurrencemyndighederne kan tage på fiskeekspeditioner. Det kan være vanskeligt for virksomheden at påvise, at der ikke er tale om et tilfældighedsfund, medmindre det – som var tilfældet i Deutsche Bahn-dommen – er helt åbenlyst, at konkurrencemyndigheden har eftersporet oplysninger, som ligger uden for kontrolundersøgelsens ramme.
 Vurderingen af, om en virksomheds grundlæggende rettigheder er blevet overholdt i forbindelse med en kontrolundersøgelse, er kompliceret af konkurrencemyndighedernes massespejling af dokumenter. Massespejling giver Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen adgang til alle virksomhedens dokumenter, som ligger langt uden for rammen af kontrolundersøgelsen eller er beskyttet af legal privilege. For at sikre at de grundlæggede rettigheder bliver overholdt, må der nødvendigvis opstilles nogle passende procedureregler for Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens behandling af spejlet. Virksomheden må helt grundlæggende have ret at være til stede og repræsenteret ved advokat ved enhver behandling af spejlet og have mulighed for at gøre indsigelse over for, om et givet dokument ligger inden for kontrolundersøgelsens ramme eller er omfattet af legal privilege. Endvidere må virksomheden kunne kræve, at dokumenter, som ligger uden for kontrolundersøgelsens ramme eller er omfattet af legal privilege, enten tilbageleveres til virksomheden eller destrueres, således at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ikke længere har adgang til dokumentet.
 [1]. Jf. Rettens dom af 20. februar 2001 i sag T-112/98, Mannesmannröhren-Werke, præmis 59.
 [2]. Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder af 26. oktober 2010 (2012/C 326/02).
 [3]. Se bl.a. EU-Domstolens dom af 18. juni 2015 i sag C-583/13 P, Deutsche Bahn m.fl., præmis 20-37, EF-Domstolens dom af 22. oktober 2002 i sag C-94/00, Roquette Frères SA, præmis 23, og EF-Domstolens dom af 21. september 1989 i de forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst AG, præmis 13.
 [4]. Lov nr. 442 af 9. juni 2004 om retssikkerhed ved forvaltningens anvendelse af tvangsindgreb og oplysningspligter.
 [5]. Lovforslag nr. 200 af 28. marts 2007 om ændring af lov om retssikkerhed ved forvaltningens anvendelse af tvangsindgreb og oplysningspligter (udvidelse af lovens anvendelsesområde og ophævelse af revisionsbestemmelse), afsnit 3.2.2.3.3.
 [6]. Lovforslag nr. 200, afsnit 3.2.2.3.2.
 [7]. Lovforslag nr. 200, afsnit 3.2.2.3.2.
 [8]. Lovforslag nr. 200, afsnit 3.2.2.3.2.
 [9]. Lovforslag nr. 200, afsnit 3.2.2.3.2.
 [10]. Se bl.a. Niemietz mod Tyskland, dom af 16. december 1992, nr. 13710/88, præmis 30-33, Société Colas Est m.fl. mod Frankrig, dom af 16. april 2002, nr. 37871/97, præmis 40-41.
 [11]. Se bl.a. Harju mod Finland, dom af 15. februar 2011, nr. 5676/09, præmis 39, Heino mod Finland, dom af 15. februar 2011, nr. 56720/09, præmis 40, og Société Canal Plus m.fl. mod Frankrig, dom af 21. december 2010, nr. 29408/08, præmis 54.
 [12]. Roquette Frères-dommen.
 [13]. Rettens dom af 8. marts 2007 i sag T-339/04, France Télécom.
 [14]. France Télécom-dommen, præmis 59.
 [15]. Roquette Frères-dommen.
 [16]. Roquette Frères-dommen, præmis 54.
 [17]. Højesterets kendelse af 28. marts 2003.
 [18]. Roquette Frères-dommen, præmis 74-75.
 [19]. Roquette Frères-dommen, præmis 76.
 [20]. Delta Pekárny AS mod Den Tjekkiske Republik, dom af 2. oktober 2014, nr.


text:
97/11, præmis 82-94.
 [21]. Roquette Frères-dommen, præmis 47, og EU-Domstolens dom af 21. september 1989 i de forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst AG, præmis 29.
 [22]. Rettens dom af 11. december 2003 i sag T-59/99, Ventouris Group Enterprises SA,præmis 36.
 [23]. Rettens dom af 11. december 2003 i sag T-59/99, Ventouris Group Enterprises SA.
 [24]. Ventouris-dommen, præmis 139 og 140.
 [25]. Ventouris-dommen, præmis 156.
 [26]. Vinci m.fl. mod Frankrig, dom af 2. april 2015, nr. 63629/10 og 60567/10, præmis 78.
 [27]. EF-Domstolens dom af 17. oktober 1989 i sag 85/87, Dow Benelux NV, præmis 19.
 [28]. EU-Domstolens dom af 18. juni 2015 i sag C-583/13P, Deutsche Bahn mfl., præmis 64-68.
 [29]. Deutsche Bahn-dommen, præmis 67.
 [30]. Deutsche Bahn-dommen, præmis 64.
 [31]. Kommissionens beslutning af 17. december 1992 i sag IV/32.447, MEWAC.
 [32]. Janssen Cilag mod Frankrig, nr. 33931/12.
 [33]. Vinci m.fl. mod Frankrig, dom af 2. april 2015, nr. 63629/10 og 60567/10.
 [34]. Vinci-dommen, præmis 74.
 [35]. Vinci-dommen, præmis 78.
 [36]. Se bl.a. EU-Domstolens dom af 18. maj 1982 i sag 155/79, AM & S, EF-Domstolens dom af 21. september 1989 i de forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst AG; EU-Domstolens dom af 14. september 2010 i sag C-550/07 P, Akzo/Akcros (Rettens dom af 17. september 2007 i de forenede sager T-125/03 og T-253/03, Akzo/Akcros), og Rettens dom af 2. marts 1994 i sag C-53/92 P, Hilti AG.
 [37]. Rettens dom af 17. september 2007 i de forenede sager T-125/03 og T-253/03, Akzo/Akcros, præmis 80-85.
 [38]. Vinci-dommen, præmis 78.
 [39]. EU-Domstolens dom af 18. oktober 1989 i sag 374/87, Orkem SA, præmis 35-40.


text:
Skat.dk: Momsfradrag - Delvis fradragsret - Pengeinstitutternes adgang til at modregne renteudgifter i renteindtægter ved opgørelsen af omsætningen
 31 Mar 2014 12:14
 SKM2014.224.SKAT
 13-0089784
 Delvis, indlån, fradrag, modregning, omsætning, udlån, renteindtægter, renteudgifter
 Styresignal om betydningen af SKM2013.372.HR for pengeinstitutter
 Den juridiske vejledning 2014-1, afsnit D.A.11.4.2.2.3
 Højesteret har i SKM2013.372.HR slået fast, at retningslinjerne i SKM2004.464.SKAT (nu SKM2010.446.SKAT) må forstås sådan, at de giver pengeinstitutter adgang til at modregne renteudgifter i forhold til pengeinstituttets egne indlånskunder i pengeinstituttets renteindtægter ved opgørelsen af omsætningen. Derimod er der ikke adgang til at modregne renteudgifter til andre pengeinstitutter, der stiller likviditet til rådighed for pengeinstituttets udlån.
 Sagen for Højesteret omhandlede imidlertid en factoringvirksomhed. SKAT har derfor på given foranledning vurderet, om dommen også har betydning for pengeinstitutter. SKAT finder, at SKM2013.372.HR skal tillægges betydning for pengeinstitutterne. Efter omstændighederne finder SKAT dog, at dommen først skal tillægges betydning for pengeinstitutterne fra og med 1. januar 2014.
 Told- og Skattestyrelsen ophævede ved TSS-cirkulære 2003-20 af 9. juli 2003 den finansielle sektors adgang til med en standardsats at fradrage købsmomsen af varer og ydelser, der delvis indkøbes til brug for virksomhedens momsfritagne del og for de momspligtige pengeinstitutydelser.
 I SKM2004.464.TSS fastsatte Told- og Skattestyrelsen på baggrund af drøftelserne med Finansrådet retningslinjer for opgørelsen af pengeinstitutternes momsfrie omsætning og samlede omsætning, jf. momslovens § 38, stk. 1. Retningslinjerne blev videreført ved styresignalet SKM2010.446.SKAT.
 En factoringvirksomhed ønskede at støtte ret på SKM2004.464.TSS. Factoringvirksomheden ønskede således, at SKAT og Skatteministeriet skulle anerkende, at selskabet ud fra et nettorenteprincip var berettiget til at modregne renteudgifter til et pengeinstitut, som også var selskabets moderselskab, i renteindtægter i selskabets momsfri omsætning i form af renteindtægter fra indlåns- og udlånsvirksomheden under selskabets factoringvirksomhed ved opgørelse af momsfradragsretten i henhold til momslovens § 38, stk. 1.
 SKAT havde allerede i forbindelse med den afgørelse, der var påklaget til Landsskatteretten, anerkendt, at renteudgifter i forbindelse med indlånsvirksomheden, dvs. renter til factoringkunderne for de delperioder, hvor deres kundekonti var positive, kunne modregnes i renteindtægter ved opgørelsen af omsætningen.
 Højesteret fastslog i SKM2013.372.HR, at der hverken i momsloven, det bagvedliggende momssystemdirektiv (tidligere 6. momsdirektiv), eller EU-Domstolens praksis var holdepunkter for en forståelse af det momsretlige vederlagsbegreb, hvorefter der ved opgørelsen af den samlede omsætning i den af selskabet drevne fakturabelåningsvirksomhed skulle ske nedsættelse af renterne betalt af factoringkunderne med de renter, som appellanten havde betalt for lån i pengeinstitutter, uanset at disse lån muliggjorde appellantens udlånsvirksomhed.
 Højesteret bemærkede, at ifølge SKATs meddelelse af 24. november 2004 om retningslinjer for beregning af pengeinstitutters delvise fradragsprocent efter momslovens § 38, stk. 1 (SKM2004.464.TSS - videreført ved styresignal af 6. juli 2010, SKM2010.446.SKAT) kan et pengeinstitut modregne sine renteudgifter i sine renteindtægter ved opgørelsen af den samlede omsætning efter § 38, stk. 1. Højesteret fastslog, at efter den begrundelse, der gives for nettorenteopgørelsesmetoden i meddelelsen (meddelelsens pkt. 4.1), må meddelelsen forstås således, at modregningsadgangen sigter til renteudgifter i forhold til pengeinstituttets egne indlånskunder, og ikke renteudgifter til andre pengeinstitutter, der stiller likviditet til rådighed for pengeinstituttets udlån. En sådan grænsedragning kunne


text:
efter den givne begrundelse i meddelelsen ikke anses for usaglig. Meddelelsen gav derfor ikke grundlag for at indrømme appellanten en adgang til at fradrage selskabets renteudgifter til selskabets lån i pengeinstitutter i renteindtægterne fra selskabets factoringkunder.
 Efter afsigelsen af SKM2013.372.HR har SKAT på given foranledning overvejet spørgsmålet, om dommen havde betydning også for pengeinstitutter, og spørgsmålet om, hvorvidt dommen evt. alene skulle have fremadrettet virkning for pengeinstitutterne.
 SKAT finder ikke, at det forhold, at dommen omhandlede en factoringvirksomhed, ændrer ved, at dommen også har betydning for pengeinstitutter, da Højesteret i dommen netop fortolker Momssystemdirektivets og momslovens bestemmelser og retningslinjerne i SKM2010.446.SKAT (tidligere SKM2004.464.TSS) om opgørelsen af omsætningen i pengeinstitutter.
 Det følger af Højesterets dom i SKM2013.372.HR, at pengeinstitutterne ved opgørelsen af den samlede omsætning og den momsfrie omsætning har adgang til at modregne renteudgifter i forhold til pengeinstituttets egne indlånskunder i pengeinstituttets renteindtægter. Derimod har pengeinstitutter ikke adgang til at modregne renteudgifter til andre pengeinstitutter, der stiller likviditet til rådighed for pengeinstituttets udlån.
 Efter omstændighederne, herunder særligt dialogen mellem SKAT og Finansrådet ved udarbejdelsen af SKM2004.464.TSS og senere SKM2010.446.SKAT, finder SKAT dog, at dommen i SKM2013.372.HR først skal tillægges betydning for pengeinstitutterne fra og med 1. januar 2014. For så vidt angår regnskabsåret 2013 og tidligere regnskabsår vil SKAT derfor acceptere, at pengeinstitutterne modregner regnskabsposten Renteudgifter i pengeinstitutternes resultatopgørelse (udarbejdet i overensstemmelse med Finanstilsynets bekendtgørelser om finansielle rapporter) i sin helhed i posten Renteindtægter. Ved pengeinstitutter forstås banker, sparekasser og andelskasser.
 Styresignalet ophæves ved indarbejdelsen i Den juridiske vejledning 2014-2.