text:
Skat.dk: Foranstaltning under efterforskning - straffesag - ophævelse af kendelser - edition og beslaglæggelse - kreditkort - dommers habilitet
 10 May 2011 13:08
 09 Feb 2010 09:25
 Skat + Straf
 Økonomisk kriminalitet + Rettigheder og pligter i forbindelse med kontrol og revision + Straf
 Edition, beslaglæggelse, straffesag, ansættelsessag, sideløbende, kreditkort, begrundelse
 SKAT havde konstateret, at T havde foretaget 248 hævninger på et enkelt udenlandsk betalingskort i perioden fra 1. oktober 2003 til 30. juni 2005. SKAT anmeldte den 15. maj 2006 T til Statsadvokaten for Særlig Økonomisk Kriminalitet for overtrædelse af skattekontrollovens § 13.
 Den 23. april 2007 afsagde byretten kendelse om ransagning på T's bopæl. Ransagningen blev gennemført den 12. september 2007 og advokat A blev i den forbindelse antaget af T som forsvarer.
 Ved ransagningen viste det sig, at T også var i besiddelse af andre udenlandske betalingskort. De samlede hævninger blev opgjort til 1.014.681 kr. T nægtede sig skyldig i skattesvig
 Byretten afsagde den 26. marts 2008 kendelser hvorefter de udenlandske banker blev pålagt edition for så vidt angik T's nævnte konti.
 Ved landsrettens kendelser i oktober 2008 blev byrettens kendelser ophævet og sagerne hjemvist til fornyet behandling ved byretten, idet forsvareren ikke var blevet indkaldt til retsmøderne i byretten.
 A blev beskikket forsvarer for T den 22. december 2008.
 Byretten afsagde den 10. februar 2009 på ny kendelser om edition i forhold til de udenlandske banker. Kendelserne blev afsagt at dommer D, der også havde afsagt kendelserne af 26. marts 2008.
 Landsretten stadfæstede kendelserne den 31. marts 2009. Landsretten udtalte om habilitetsspørgsmålet, at det efter en samlet vurdering, herunder at der var tale om stillingtagen til et efterforskningsskridt, og at der ikke foreligger forhold i forbindelse med hjemvisningen af sagen, der gør det betænkeligt at dommer D har truffet afgørelse i sagen på ny, fandt landsretten ikke at dommer D ved sagens afgørelse var inhabil.
 Ved Højesteret anførte A, at byretsdommeren var inhabil ved afsigelse af kendelserne den 10. februar 2009, idet denne havde afsagt de tidligere kendelser som landsretten ophævede, med henvisning til at A ikke havde været indkaldt til retsmøderne.
 A anførte videreat betingelserne i retsplejelovens §§ 803, 804 og 806 for at træffe bestemmelse om edition og beslaglæggelse ikke er opfyldt, idet de oplysninger kendelsen vedrører, omhandler T's forhold i 1990 og ikke har relevans for den verserende skattesag, der omhandler årene 2002-2006. Begrundelseskravet i retsplejelovens § 806, stk. 2 er ikke opfyldt.
 Højesteret udtalte, at pålæg om edition og beslaglæggelse af materiale træffes af byretten i første instans, hvis afgørelse kan kæres til landsretten. Efter retsplejeloven er forsvarerbeskikkelse ikke obligatorisk for så vidt angår sådan et rettergangsskridt, men kan ske efter en konkret bedømmelse.
 Inden sagen blev indbragt for byretten havde T valgt A som forsvarer, og A skulle således have været underrettet om retsmødet den 26. marts 2008. Byretten blev imidlertid ikke orienteret om, at T havde en valgt forsvarer. Det forhold, at byretten afsagde kendelse uden A var underrettet om retsmødet er en fejl, som kunne rettes op ved en


text:
fuldstændig ny behandling i landsretten. Det havde ikke været nødvendigt, som følge af principperne om retfærdig rettergang og to-instansprincippet, at ophæve byrettens afgørelse og hjemvise sagen til fornyet behandling i byretten.
 Højesteret tiltrådte herefter af de grunde, der er anført af landsretten, at fejlen i forbindelse med byrettens stillingtagen til efterforskningsskridtet den 26. marts 2008 ikke har været af en sådan karakter, at dommer D ved sagens fornyede behandling i byretten var inhabil.
 Højesteret tiltrådte, at betingelserne for at meddele pålæg om edition og om beslaglæggelse som grundlag for en international retsanmodning er anset for opfyldt.
 Det bemærkes, at begrundelsen i byrettens kendelser hvori der henvises til oplysningerne om de foretagne hævninger med de udenlandske betalingskort og til den manglende oplysning til skattemyndighederne om indeståender på udenlandske bankkonti, opfylder kravet til begrundelse i retsplejelovens § 806, stk. 2, 2. pkt.
 Herefter stadfæstede Højesteret landsrettens kendelse.
 Retsplejeloven § 803, stk. 1
 Retsplejeloven § 804, stk. 1
 Retsplejeloven § 806, stk. 2
 (advokat Michael Amstrup, beskikket)
 Per Sørensen, Per Walsøe, Børge Dahl, Thomas Rørdam og Jon Stokholm
 Byrettens kendelse af 10. februar 2009, SS 449/2008
 Anklageren redegjorde nærmere for baggrunden for begæringen og anmodede om, at der i medfør af retsplejelovens § 806, stk. 2, jf. § 804, stk. 1, afsiges kendelse om edition, og at der i medfør af retsplejelovens § 803, stk. 1, sker beslaglæggelse af det tilvejebragte materiale med henblik på udlevering af dette til Danmark, idet der er grund til at antage, at det kan tjene som bevis.
 Der er ikke givet vedkommende bank lejlighed til at udtale sig, idet rettens afgørelse skal danne grundlag for en international retsanmodning om edition, jf. retsplejelovens § 806, stk. 6.
 Forsvareren protesterede mod, at begæringerne tages til følge og henviste til sine bemærkninger i skrivelserne af 12. november og 23. november 2008, som han uddybede.
 Der er efter oplysningerne om hævninger med udenlandske kontokort sammenholdt med, at sigtede T efter det oplyste ikke har oplyst SKAT om, at han er i besiddelse af udenlandske bankkonti, grund til at antage, at de i begæringen anførte oplysninger og bilag, som banken efter det oplyste har rådighed over, kan tjene som bevis i forbindelse med efterforskningen i sagen mod T, der er sigtet for overtrædelse af straffelovens § 289, jf. skattekontrollovens § 13, stk, 1, og anklagemyndighedens begæring om pålæg af edition tages derfor til følge i medfør af retsplejelovens § 806, stk. 2, jf. § 804, stk. 1, ligesom begæringen om beslaglæggelse tages til følge i medfør af retsplejelovens § 803, stk. 1.
 Det pålægges F1 Bank plc, United Kingdom
 vedrørende kontoforholdene for betalingskort ...3 at udlevere
 Oplysninger om kontohaver på de konti, som betalingskortene vedrører.
 Kontooversigter fra kontienes oprettelse til i dag, eller til kontoen blev lukket.
 Oplysninger om kontienes stiftelse, indeståender, indsættelser, bevægelser, fuldmagtsforhold, korrespondance med videre.
 Oplysninger om depoter, depotkonti, bokse og tilsvarende.
 Oplysninger om andre konti, der relaterer sig til den eller de personer, som har benyttet de ovennævnte betalingskort.
 Oplysninger om andre betalingskort som den eller de personer,

type: other


text:
der har benyttet de ovennævnte betalingskort, har fået udstedt.
 Såfremt der foreligger nye betalingskort, udbedes ligeledes kontooversigter for disse samt eventuel korrespondance og lignende i forbindelse med oprettelse af disse nye betalingskort.
 Det tilvejebragte materiale beslaglægges med henblik på udlevering til Danmark, da der som ovenfor anført er grund til at antage, at det kan tjene som bevis.
 Forsvareren erklærede, at han påkærer kendelsen til Østre Landsret med påstand om, at anklagemyndighedens begæring afvises.
 Forsvareren tilkendegav, at han vil indgive kæreskrift.
 Byrettens kendelse af 10. februar 2009, SS 725/2008
 Anklageren redegjorde nærmere for baggrunden for begæringen og anmodede om, at der i medfør af retsplejelovens § 806, stk. 2, jf § 804, stk. 1, afsiges kendelse om edition, og at der i medfør af retsplejelovens § 803, stk. 1, sker beslaglæggelse af det tilvejebragte materiale med henblik på udlevering af dette til Danmark, idet der er grund til at antage, at det kan tjene som bevis.
 Det pålægges F1 Offshore Ltd., United Kingdom
 vedrørende kontoforholdene for betalingskort ...1 og ...2 at udlevere:
 Oplysninger om kontienes stiftelse, indeståender, indsættelser, bevægelser, fuldmagts forhold, korrespondance med videre.
 Østre Landsrets kendelse af 31. marts 2009, S-437-09
 Under et retsmøde i byretten den 10. februar 2009 meddelte den beskikkede forsvarer, advokat Michael Amstrup, at hans klient ikke havde bemærkninger til, at politiet - i henhold til byrettens ovenfor nævnte kendelser af 26. marts 2008 - havde modtaget oplysninger om sigtedes bankkonti fra F2 Bank, Danmark og F3 Bank, Danmark og heller ikke havde bemærkninger til, at materialet indgår i straffesagen. På denne baggrund ville anklagemyndigheden overveje, hvorvidt der var behov for editionskendelser i forhold til de to nævnte danske banker.
 Ved byrettens kendelser af 10. Februar 2009 (SS 449/2008 og SS 725/2008) blev henholdsvis F1 Bank plc og F1 Offshore Ltd pålagt edition i forhold til sigtede Ts kontoforhold i de nævnte banker. Afgørelserne blev truffet af dommer D.
 Advokat Michael Amstup har nedlagt påstand om, at kendelserne ophæves.
 Anklagemyndigheden har nedlagt påstand om stadfæstelse. Anklagernyndighedens påstand er, at det i medfør af retsplejelovens § 806, stk. 2, jf. 804, stk. 1, pålægges F1 Bank plc, United Kingdom, at udlevere
 oplysninger om kontohaver på de konti som betalingskortene vedrører
 kontoudtog fra oprettelse til i dag
 oplysninger om kontoens stiftelse, indsættelser, indeståender, bevægelser, fuldmagtsforhold, korrespondance m.v.
 oplysninger om depoter, depotkonti, bokse er tilsvarende oplysninger om andre konti med relation til T
 oplysninger om andre betalingskort, som T har eller har haft rådighed over
 vedrørende følgende betalingskort
 og at det pålægges F1 Offshore Ltd., United Kingdom, at udlevere tilsvarende oplysninger vedrørende betalingskort:
 Anklagemyndigheden har endvidere nedlagt påstand om, at det tilvejebragte materiale beslaglægges, jf. retsplejelovens § 803, stk. 1.
 Til støtte for den nedlagte påstand har advokat Michael Amstrup gjort gældende, at dommer D ved afsigelse af de påkærede kendelser var inhabil, jf. retsplejelovens § 60 og § 61. Endvidere gøres det gældende, at Ts verserende klagesag ved Landsskatteretten bør afsluttes, før en eventuel straffesag begyndes, ligesom det gøres gældende, at betingelserne i retsplejelovens § 806, jf.


text:
§ 804, ikke er opfyldt.
 Anklagemyndigheden har i det væsentlige gjort de samme synspunkter gældende som for byretten.
 Dommer D har blandt andet oplyst, at de to sager blev henvist af embedets retsafdeling til ham af praktiske grunde, idet han tidligere havde været involveret i sagerne.
 Han har efter afgørelsernes karakter, hvor det drejer sig om at vurdere, om retsplejelovens betingelser for at tillade et efterforskningsskridt var til stede, ikke vurderet, at han var inhabil ved sagens fornyede behandling. Endvidere har dommer D oplyst, at afgørelserne vedrørende de to begæringer er truffet på grundlag af det sparsomme materiale, der har været fremlagt under sagen.
 Efter en samlet vurdering af de foreliggende omstændigheder, herunder at der er tale om stillingtagen til et efterforskningsskridt, og at der ikke foreligger forhold i forbindelse med hjemvisning af sagen, der gør det betænkeligt, at dommer D har truffet afgørelse i sagen på ny, finder landsretten ikke, at dommer D ved sagens afgørelse 10. februar 2009 var inhabil, jf. retsplejelovens § 60 og § 61.
 Af de grunde, der er anført af byretten, og idet det anførte for landsretten ikke kan føre til et andet resultat, finder landsretten, at såvel betingelserne for at meddele F1 Bank pIc, United Kingdom, og F1 Offshore Ltd., United Kingdom, pålæg om edition som begæret af anklagemyndigheden som betingelserne i beslaglæggelse er opfyldt efter dansk ret, jf. retsplejelovens § 804, stk. 1, § 806, stk. 2 og § 803, stk. 1.
 Nærværende kendelse kan på denne baggrund danne grundlag for en international retsanmodning om edition og beslaglæggelse.
 Betingelserne for at meddele F1 Bank plc, United Kingdom og F1 Offshore Ltd., United Kingdom, pålæg om edition som begæret af anklagemyndigheden og betingelserne for at beslaglægge det tilvejebragte materiale er opfyldt efter dansk ret.
 Højesterets kendelse af 9. februar 2010, 138/2009
 I tidligere instanser er afsagt kendelser af byretten den 10. februar 2009 og af Østre Landsrets 14. afdeling den 31. marts 2009. Procesbevillingsnævnet har den 1. maj 2009 meddelt tilladelse til, at landsrettens kendelse indbringes for Højesteret.
 Advokat Michael Amstrup, der er beskikket forsvarer for T, har nedlagt påstand om, at landsrettens kendelse om edition og beslaglæggelse ophæves.
 I forbindelse med et projekt, hvor SKAT med tilladelse fra Skatterådet fik oplysninger om udenlandske betalingskort, som kontinuerligt blev benyttet i Danmark, blev det konstateret, at et enkelt udenlandsk betalingskort blev anvendt i Danmark ved 248 hævninger i perioden fra den 1. oktober 2003 til den 30. juni 2005. Brugeren af kortet blev identificeret som T.
 SKAT anmeldte den 15. maj 2006 T til Statsadvokaten for Særlig økonomisk Kriminalitet for overtrædelse af skattekontrollovens § 13, stk. 1.
 Den 23. april 2007 afsagde byretten kendelse om ransagning på Ts bopæl. Ransagningen blev gennemført den 12. september 2007, og advokat Michael Amstrup blev i den forbindelse antaget af T som valgt forsvarer.
 Ved ransagningen viste det sig, at T også var i besiddelse af andre udenlandske betalingskort. De samlede hævninger i Danmark på de forskellige betalingskort hos F1 Bank plc, og F1 Offshore Ltd., United Kingdom,


text:
er opgjort til i alt 1.014.681,74 kr.
 T nægtede sig skyldig i sigtelsen til politirapport af 22. februar 2008 og forklarede, at han i forbindelse med et salg af malerier i 1990 fik indsat købesummen på 120.000 britiske pund på en konto i F1 Bank, og at han over årene 2002 til 2007 hævede det indsatte beløb ved anvendelse af de kort, der var udstedt til den pågældende konto. T forklarede endvidere, at han ikke kendte køberen, og at der ikke findes bilag, der kan bekræfte handlen.
 Byretten afsagde den 26. marts 2008 kendelser, hvorefter henholdsvis F2 Bank A/S, F3 Bank A/S, F1 Offshore Ltd. og F1 Bank plc. i medfør af retsplejelovens § 806, stk. 2, jf. § 804, stk. 1, blev pålagt edition for så vidt angår Ts konti i de nævnte banker. I forhold til F1 Offshore Ltd. og F1 Bank plc. blev der endvidere truffet bestemmelse om beslaglæggelse af det til opfyldelse af editionspålægget tilvejebragte materiale, jf. retsplejelovens § 803, stk. 1.
 Ved Østre Landsrets kendelser af 9. oktober 2008 blev byrettens kendelser af 26. marts 2008 ophævet, og sagerne blev hjemvist til fornyet behandling ved byretten. Kendelserne var begrundet på følgende måde:
 "Efter retsplejelovens § 748, stk. 2, 1. pkt., skal forsvareren underrettes om alle retsmøder under efterforskningen, og forsvareren er berettiget til at overvære dem. Det fremgår af bestemmelsens 3. punkt, at reglen dog kan fraviges, hvis hensynet til fremmede magter, til statens sikkerhed eller sagens opklaring eller tredjemand undtagelsesvist gør det påkrævet. Efter § 748, stk. 2, 4. pkt., træffes afgørelse herom af retten efter politiets begæring.
 Sigtedes forsvarer, advokat Michael Amstrup, var ikke underrettet om retsmødet, og byretten har ikke truffet afgørelse om at undlade dette i medfør af retsplejelovens § 748, stk. 2, 4. pkt. Sigtedes forsvarer har således - i strid med retsplejelovens § 748, stk. 2, 1. pkt. - været afskåret fra at benytte den ret, han har efter retsplejelovens § 748, stk. 3, til at fremsætte bemærkninger og kort få disse tilført protokollen.
 Efter karakteren af den beføjelse, som forsvareren herved blev afskåret fra at udøve, ophæves byrettens kendelse, og sagen hjemvises til fornyet behandling."
 Statsadvokaten for særlig økonomisk kriminalitet fremsatte den 4. november 2008 på ny anmodning om edition.
 Den 21. november 2008 traf SKAT afgørelse vedrørende Ts skatteansættelser for indkomstårene 2002-2004. Den 8. december 2008 indbragte advokat Michael Amstrup på vegne af T denne afgørelse for Landsskatteretten.
 Den 22. december 2008 blev Michael Amstrup beskikket som forsvarer for T. I brev af 23. december 2008 til byretten gjorde advokat Michael Amstrup gældende, at sagen efter hans opfattelse endnu ikke var klar til berammelse henset til, at den underliggende materielle skattesag endnu ikke var afsluttet. Advokat Michael Amstrup henviste i den forbindelse til SKATs vejledning, Processuelle regler på SKATs område 2009-2, hvoraf det bl.a. i afsnit R.4. 1.3 om fremme eller berostillelse af klagesag i forhold til straffesagen fremgår:
 Klagesager behandles som udgangspunkt i det administrative klagesystem, før straffesagen gennemføres. Dette gælder især:
 mindre ukomplicerede klagesager, som


text:
kan forventes afgjort hurtigt
 klagesager, hvor opgørelse af kravets størrelse i væsentlig grad bygger på skøn.
 I følgende tilfælde søges straffesagen dog fremmet uanset klage over det underliggende spørgsmål om kravet:
 hvor klagesagen overvejende vedrører bevisspørgsmål af betydning for afgørelsen om kravets størrelse
 hvor klagesagen overvejende vedrører anvendelse af retsregler, som ikke frembyder fortolkningsmæssig tvivl
 hvor den sigtede er varetægtsfængslet, og fængslingen ønskes opretholdt indtil domsafsigelsen.
 Den sag, der behandles først, jf. foranstående, søges fremmet mest muligt.
 Byretten afsagde den 10. februar 2009 på ny kendelser om edition og beslaglæggelse i forhold til de to engelske banker.
 Det fremgår af retsbogen af 10. februar 2009, at advokat Michael Amstrup ikke havde bemærkninger til statsadvokatens begæringer om edition over for henholdsvis F2 Bank og F3 Bank. Det ønskede materiale var ifølge advokat Michael Amstrup fremsendt fra bankerne i henhold til kendelserne af 26. marts 2008, og advokat Michael Amstrup havde ikke bemærkninger til, at dette materiale fremover indgik i sagen.
 Byrettens kendelser af 10. februar 2009 blev afsagt af dommer D, der også havde afsagt kendelserne af 26. marts 2008.
 Til retsbøgerne af 10. februar 2009 bemærkede dommeren, at der tidligere havde været afsagt kendelser i sagerne den 26. marts 2008. Dommeren bemærkede endvidere, at det forud for afsigelsen af kendelserne ikke var oplyst over for retten, at T havde en forsvarer, og at forsvareren derfor ikke var blevet underrettet om retsmødets afholdelse.
 Advokat Michael Amstrup kærede byrettens kendelser af 10. februar 2009 til retsbogen. Af dommer Ds bemærkninger til kæresagen, der blev modtaget i Østre Landsret den 4. marts 2009, fremgår bl.a. følgende:
 "De to sager er af embedets retsafdeling henvist til mig af praktiske grunde, idet jeg tidligere havde været involveret i sagerne. Jeg har efter afgørelsernes karakter, hvor det drejer sig om at vurdere om retsplejelovens betingelser for at tillade et efterforskningsskridt var til stede, ikke vurderet, at jeg var inhabil ved sagens fornyede vurdering."
 Østre Landsret stadfæstede kendelserne den 31. marts 2009. I landsrettens kendelse hedder det om habilitetsspørgsmålet:
 "Efter en samlet vurdering af de foreliggende omstændigheder, herunder at der er tale om stillingtagen til et efterforskningsskridt, og at der ikke foreligger forhold i forbindelse med hjemvisningen af sagen, der gør det betænkeligt, at dommer Fejer har truffet afgørelse i sagen på ny, finder landsretten ikke, at dommer Fejer ved sagens afgørelse den 10. februar 2009 var inhabil, jf. retsplejelovens § 60 og § 61"
 Procesbevillingsnævnet meddelte den 1. maj 2009 i medfør af retsplejelovens § 973 advokat Michael Amstrup tilladelse til at kære af Østre Landsrets kendelse af 31. marts 2009 til Højesteret.
 Det fremgår af e-mail af 2. juli 2009 fra SKAT, at SKAT - efter aftale med anklagemyndigheden - har indstillet til landsskatteretten, at sagsbehandlingen stilles i bero på den politimæssige efterforskning, da denne kan få betydning for sagen.
 advokat Michael Amstrup navnlig anført, at byretsdommeren ved afsigelsen af kendelserne den 10. februar 2009 var inhabil jf. retsplejelovens § 60 og § 61, idet samme dommer - som enedommer - havde afsagt de tidligere


text:
kendelser af 26. marts 2008, som landsretten ophævede ved kendelser af 9. oktober 2008 med henvisning til, at Michael Amstrup som beskikket forsvarer for T ikke havde været underrettet om retsmøderne i byretten. Byretsdommeren tog ved kendelserne af 26. marts 2008 stilling til det foreliggende materiale, herunder om betingelserne for edition og beslaglæggelse er opfyldt, og burde derfor ikke have medvirket ved kendelserne af 10. februar 2009.
 Advokat Michael Amstrup har endvidere anført, at det er bedst stemmende med SKATs vejledning, afsnit R.4.1.3., at den verserende klagesag for Landsskatteretten afsluttes, før efterforskningen af straffesagen fortsættes. Der er en lang række materielle spørgsmål, som skal afklares, før der kan tages stilling til, om der overhovedet er et skattekrav. Afsnit R.4.1.3. i SKATs vejledning er udtryk for en retssikkerhedsmæssig garanti for den enkelte borger.
 Advokat Michael Amstrup har herudover anført, at betingelserne i retsplejelovens §§ 803, 804 og 806 for at træffe bestemmelse om edition og beslaglæggelse ikke er opfyldt, idet de oplysninger, kendelsen vedrører, omhandler Ts forhold i 1990 og ikke har relevans for den verserende skattesag, der omhandler årene 2002-2006. Endvidere er begrundelsesforskriften i retsplejelovens § 806, stk. 2, ikke opfyldt.
 Anklagemyndigheden har navnlig anført, at der ikke er grundlag for at fastslå, at byretsdommeren var inhabil ved afgørelserne af 10. februar 2009, jf. retsplejelovens § 61. Det må herved tages i betragtning, at der alene er tale om at tage stilling til et efterforskningsskridt, og § 61 omfatter ifølge forarbejdeme kun tilfælde, hvor dommeren har foretaget en kvalificeret vurdering af beviserne for tiltaltes skyld. Dette er ikke tilfældet i den foreliggende sag, hvor dommeren alene har taget stilling til, om oplysninger hos tredjemand kan tjene som bevis.
 SKATs vejledning indebærer at der først når efterforskningen er afsluttet, og der eventuelt er rejst tiltale i sagen, skal tages stilling til, om straffesagen eller den civile skattesag skal fremmes først. Vejledningen forhindrer ikke, at der pågår en strafferetlig efterforskning sideløbende med en administrativ klagebehandling. Det er i øvrigt anklagemyndighedens opfattelse, at straffesagen ikke skal afvente skattesagen.
 Såvel betingelserne for edition og beslaglæggelse som begrundelseskravet er opfyldt. Efterforskningen skal bl.a. søge at klarlægge, hvorfra indeståendet på de til betalingskortene tilhørende bankkonti i udlandet stammer. T har oplyst, at beløbet på kontoen stammer fra salg af malerier i 1990, men har ikke kunnet påvise køberen af malerierne, og der foreligger ikke bilag, der kan bekræfte handlen. Oplysningerne har derfor væsentlig betydning for straffesagen.
 Sagens processuelle forløb og byretsdommerens habilitet
 Sagen angår pålæg om edition og beslaglæggelse af det materiale, der fremkommer til opfyldelse af editionspålægget. Afgørelse om et sådant efterforskningsskridt træffes i første instans af byretten, hvis afgørelse kan kæres til landsretten, hvor der kan ske en fuldstændig ny sagsbehandling, jf. retsplejelovens § 972, stk. 1, sammenholdt med § 922. Efter retsplejeloven er forsvarerbeskikkelse ikke obligatorisk for så vidt angår et sådant efterforskningsskridt, men kan efter en konkret bedømmelse ske efter § 732.
 Inden sagen blev indbragt for byretten havde T i forbindelse med ransagningen valgt advokat Michael Amstrup som forsvarer. Advokat Amstrup


text:
skulle derfor have været underrettet om retsmødet den 26. marts 2008, jf. retsplejelovens § 748, stk. 2 og 3, om forsvarerens adgang til at fremkomme med bemærkninger til sagen. Byretten blev imidlertid ikke orienteret om, at T havde en valgt forsvarer.
 Det forhold, at byretten afsagde kendelserne den 26. marts 2008, uden at advokat Amstrup var underrettet om retsmødet, er en fejl, som kunne rettes op ved en fuldstændig ny behandling i landsretten. Efter karakteren af det indgreb, som fejlen angår, og betingelserne for at tillade et sådant indgreb samt fejlens art var det ikke en nødvendig følge af principperne om retfærdig rettergang og to-instansbehandling at ophæve byrettens afgørelse og hjemvise sagen til fornyet behandling i byretten.
 Med disse bemærkninger tiltræder Højesteret af de grunde, der er anført af landsretten i kendelsen af 31. marts 2009, at fejlen i forbindelse med byrettens stillingtagen til efterforskningsskridtet den 26. marts 2008 ikke har været af en sådan karakter, at dommer D ved sagens fornyede afgørelse i byretten den 10. februar 2009 var inhabil.
 Det bemærkes i øvrigt, at landsrettens afgørelse af 31. marts 2009 har indebåret en fuldstændig ny behandling af sagens materielle spørgsmål om edition mv.
 Der er herefter ikke grundlag for ophævelse af byrettens kendelser af 10. februar 2009 eller landsrettens kendelse af 31. marts 2009.
 Edition og beslaglæggelse
 Højesteret tiltræder, at betingelserne efter retsplejeloven for at meddele pålæg om edition og om beslaglæggelse som grundlag for en international retsanmodning i overensstemmelse med anklagemyndighedens påstande herom er anset for opfyldt.
 Det bemærkes herved, at bestemmelsen i relsplejelovens § 804, stk. 2 - hvorefter reglerne om beslaglæggelse efter § 803, stk. 1, finder tilsvarende anvendelse, når en genstand er udleveret til politiet efter pålæg om edition - ikke er til hinder for i forbindelse med et pålæg om edition med hjemmel i § 803, stk. 1, at træffe selvstændig bestemmelse om beslaglæggelse af det materiale, der fremkommer i henhold til editionen.
 Det bemærkes endvidere, at begrundelsen i byrettens kendelser af 10. februar 2009, hvori der henvises til oplysningerne om de foretagne hævninger med de udenlandske betalingskort og til den manglende oplysning til skattemyndighederne om indeståender på udenlandske bankkonti, opfylder kravet til begrundelse i retsplejelovens § 806, stk. 2, 2. pkt.
 Det bemærkes yderligere, at skattemyndighedernes vejledning om processuelle regler ikke var til hinder for de trufne afgørelser om edition og beslaglæggelse. Der er ikke med iværksættelse af en strafferetlig efterforskning taget stilling til, om der skal rejses straffesag i form af tiltale, og vejledningen begrænser ikke adgangen til at foretage en strafferetlig efterforskning vedrørende forhold, som sideløbende hermed er genstand for behandling ved skattemyndighederne. Det forhold, at der ved skattemyndighederne verserer en sag om beskatningen af T i anledning af hævningerne på de udenlandske betalingskort, indebærer derfor ikke, at anklagemyndighedens begæringer om edition og beslaglæggelse skulle have afventet den endelige afgørelse om beskatningen af de hævede beløb.
 Herefter stadfæster Højesteret landsrettens kendelse.


text:
Skat.dk: A.A.7.1.5 Skærpelse af praksis
 Dette afsnit handler om de grundlæggende principper for iværksættelse af en skærpende praksisændring.
 Varsling af ændring med fremtidig virkning
 Saglig begrundelse for ændringen
 Det er et grundlæggende forvaltningsretligt princip, at det kun er muligt at iværksætte en skærpende praksisændring med virkning for fremtiden efter udmelding af et passende varsel, der giver borgerne mulighed for at indrette sig efter den ændrede retstilstand.
 En bank havde taget fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a, for lønudgifter til egne ansatte for så vidt angår den del af lønudgifterne, som blev afholdt i forbindelse med bankens opkøb af anden bankvirksomhed i indkomståret 2008. Spørgsmålene i sagen gik på dels, om banken havde ret til det pågældende fradrag og dels på, om en fast administrativ praksis afskar skattemyndighederne fra at nægte fradrag.
 Højesteret var ligesom Østre Landsret enige med SKAT i, at de pågældende lønudgifter ikke udgjorde fradragsberettigede driftsudgifter.
 I modsætning til landsretten fandt Højesteret, at der ikke forelå en fast administrativ praksis, som afskar skattemyndighederne fra uden forudgående offentlig tilkendegivelse at nedsætte bankens fradrag for den del af lønudgifterne, som ikke var driftsomkostninger. Højesteret henviste i den forbindelse til, at der ikke forelå oplysninger om, at skattemyndighederne tidligere havde taget stilling til spørgsmålet om godkendelse eller nægtelse af fradrag for virksomheders udgifter til almindelig løn til fastansatte medarbejdere, der havde været beskæftiget med virksomhedskøb eller lignende. Endelig henviste Højesteret til, at det forhold, at skattemyndighederne ikke tidligere havde grebet korrigerende ind over for virksomheders fradrag for almindelige lønudgifter til medarbejdere, der havde været beskæftiget med virksomhedskøb eller lignende, ikke kunne sidestilles med en positiv afgørelse om spørgsmålet. Se SKM2017.513.HR.
 Klager havde i 2001 modtaget en tilkendegivelse fra SKAT om, at entreindtægter for adgang til kasino ikke var momspligtige. Tilkendegivelsen var i overensstemmelse med SKATs praksis på tidspunktet. Landsskatteretten underkendte i SKM2008.591.LSR denne praksis, og fastslog i kendelsen, at et kasinos entreindtægter er momspligtige. Klager gjorde nu gældende, at SKAT skulle have haft informeret om kendelsen i et styresignal og varslet praksisændringen. Landsskatteretten fandt, at der var sket passende information om praksisændringen ved offentliggørelsen af kendelsen på SKATs hjemmeside, ligesom SKATs Juridiske Vejledning blev opdateret i overensstemmelse med kendelsen i 2008. Det var Landsskatterettens opfattelse, at praksisændringen havde virkning fra offentliggørelsen af kendelsen på SKATs hjemmeside. Landsskatteretten stadfæstede på den baggrund SKATs afgørelse. Se SKM2017.112.LSR.
 Med styresignalet SKM2016.263.SKAT ændrede SKAT praksis vedrørende forældelse af krav på refusion af indeholdt udbytteskat. Der var tale om en skærpelse af praksis, hvorfor ændringen skete med fremadrettet virkning.
 I 1962 indskrænkede Ligningsrådets anvisning adgangen til fradrag for udgifter til advokat- og revisorbistand i skattesager. Denne praksisskærpelse kunne ikke gennemføres til skade for klageren i årene inden 1962. Se UfR 1965.399.HD.
 Højesteret fastslog, at en ændring af praksis, således at kommanditisters fradrag blev begrænset til det ansvarlige indskud, ændrede kommanditisters retsstilling så væsentligt, at ændringen alene kunne have virkning for fremtiden. Se UfR 1983.8.HD.
 Hvad der skal forstås som et passende varsel afhænger helt af de konkrete omstændigheder, dvs. hvilket tidsrum borgerne skønnes


text:
at have behov for til at kunne indrette sig efter praksisskærpelsen.
 En praksisskærpelse skal offentliggøres på relevant måde, f.eks. i form af en SKM-meddelelse (styresignal) eller ved særlig nyhedsmarkering i de juridiske vejledninger.
 En praksisskærpelse er endvidere betinget af, at ændringen er sagligt begrundet. Der kan nævnes følgende eksempler, hvor en ændring var sagligt begrundet:
 Højesteret anså det for en sagligt begrundet praksisændring, at kommanditisters fradrag blev begrænset til det ansvarlige indskud, da forhandlinger i Folketinget om dette spørgsmål ikke havde resulteret i lovgivning. Se UfR 1983.8.HD.
 Højesteret gav skattemyndighederne medhold i, at det var sagligt begrundet at ændre praksis om selskabers fradrag for ydelser til stifterne. Praksisændringen bestod i, at fradragsretten - i modsætning til tidligere - blev gjort betinget af, at ydelserne stod i rimeligt forhold til modydelsen. Se UfR 1973.18.HD.
 På den anden side kan nævnes et eksempel på, at betingelsen om saglig begrundelse for ændringen ikke var opfyldt:
 En skærpende ændring af praksis om beskatning af privat kørsel i arbejdsgivers bil blev tilsidesat, bl.a. fordi ændringen savnede saglig begrundelse. Det blev tillagt betydning, at beskatningen var udtryk for forskelsbehandling i forhold til andre lignende situationer. Se TfS 1997.834.VLD.
 SKM2017.513.HR.
 En bank havde taget fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a, for lønudgifter til egne ansatte for så vidt angår den del af lønudgifterne, som blev afholdt i forbindelse med bankens opkøb af anden bankvirksomhed i indkomståret 2008. Spørgsmålene i sagen gik på dels om banken havde ret til det pågældende fradrag og dels på, om en fast administrativ praksis afskar skattemyndighederne fra at nægte fradrag.
 I modsætning til landsretten fandt Højesteret, at der ikke forelå en fast administrativ praksis, som afskar skattemyndighederne fra uden forudgående offentlig tilkendegivelse at nedsætte bankens fradrag for den del af lønudgifterne, som ikke var driftsomkostninger. Højesteret henviste i den forbindelse til, at der ikke forelå oplysninger om, at skattemyndighederne tidligere havde taget stilling til spørgsmålet om godkendelse eller nægtelse af fradrag for virksomheders udgifter til almindelig løn til fastansatte medarbejdere, der havde været beskæftiget med virksomhedskøb eller lignende. Endelig henviste Højesteret til, at det forhold, at skattemyndighederne ikke tidligere havde grebet korrigerende ind over for virksomheders fradrag for almindelige lønudgifter til medarbejdere, der havde været beskæftiget med virksomhedskøb eller lignende, ikke kunne sidestilles med en positiv afgørelse om spørgsmålet. Se også SKM2017.512.HR.
 Afgørelsen ændrer Østre Landsrets afgørelse i SKM2016.551.ØLR
 UfR 1983.8.HD
 Sagligt begrundet praksisændring - kommanditister - fremtidig virkning.
 UfR 1973.18.HD
 Sagligt begrundet ændring - fradrag - selskabers ydelser til stiftere.
 UfR 1965.399.HD
 Praksisskærpelse - ikke virkning bagud.
 SKM2015.700.ØLR
 Skatteyder havde ikke godtgjort, at der havde bestået en administrativ praksis om fuld tilbagebetaling af el- og vandafgift til transportvirksomhederne. Skatteyder havde derfor ikke krav på et varsel som ved praksisændringer som betingelse for SKATs efteropkrævning af for meget godtgjort elafgift og vandafgift.
 Stadfæster SKM2014.518.BR
 TfS 1997.834.VLD
 Skærpende praksisændring tilsidesat - usaglig forskelsbehandling.
 SKM2017.112.LSR
 Klager havde i 2001 modtaget en tilkendegivelse fra SKAT om, at entreindtægter for adgang til kasino ikke var momspligtige. Tilkendegivelsen var i overensstemmelse med SKATs praksis


text:
på tidspunktet. Landsskatteretten underkendte i SKM2008.591.LSR denne praksis, og fastslog i kendelsen, at et kasinos entreindtægter er momspligtige. Klager gjorde nu gældende, at SKAT skulle have haft informeret om kendelsen i et styresignal og varslet praksisændringen. Landsskatteretten fandt, at der var sket passende information om praksisændringen ved offentliggørelsen af kendelsen på SKATs hjemmeside, ligesom SKATs Juridiske Vejledning blev opdateret i overensstemmelse med kendelsen i 2008. Det var Landsskatterettens opfattelse, at praksisændringen havde virkning fra offentliggørelsen af kendelsen på SKATs hjemmeside. Landsskatteretten stadfæstede på den baggrund SKATs afgørelse.
 Styresignaler
 SKM2016.263.SKAT
 SKAT ændrede praksis vedrørende forældelse af krav på refusion af indeholdt udbytteskat. Der var tale om en skærpelse af praksis, hvorfor ændringen skete med fremadrettet virkning.


text:
Højesteret Dom i Lissabon-sagen
 Dom i Lissabon-sagen
 Sag 199/2012
 Dom afsagt den 20. februar 2013.
 Den særlige procedure i grundlovens § 20 skal anvendes, når Danmark overlader beføjelser, som efter grundloven tilkommer rigets myndigheder, til en mellemfolkelig organisation.
 Appellanterne – 30 almindelige borgere – har fremført det synspunkt, at Lissabon-traktaten har medført så væsentlige og betydningsfulde ændringer af EU’s forvaltning af tidligere overladte beføjelser, herunder overgang fra beslutning ved enstemmighed til flertalsafgørelse i Rådet, at § 20-proceduren allerede derfor skulle have været anvendt.
 Højesteret fastslår imidlertid i dommen, at grundlovens § 20 ikke indeholder et krav om, at der skal iværksættes en ny procedure efter grundlovens § 20, når der sker ændringer i den mellemfolkelige myndigheds organisering, arbejdsmåde, afstemningsregler og forvaltning i øvrigt.
 En ny § 20-procedure skal iværksættes ved traktatændringer, der medfører så fundamentale forandringer i den mellemfolkelige myndigheds organisation, at myndigheden reelt skifter identitet. En ny § 20-procedure kan også være nødvendig, hvis der er tale om ændringer i forvaltningen af tidligere overladte beføjelser, som strider mod, hvad der måtte være bestemt herom i den § 20-lov, som overladelsen er sket i henhold til.
 Højesteret konkluderer, at heller ikke det, som appellanterne nærmere har anført herom, kan føre til, at der skal gives dem medhold.
 Højesteret udtaler imidlertid, at regeringen har pligt til at hindre, at den såkaldte fleksibilitetsbestemmelse anvendes til vedtagelse af forslag, der forudsætter yderligere suverænitetsafgivelse, og at en tilsvarende pligt gælder for så vidt angår charteret om grundlæggende rettigheder. Højesteret fastslår også, at Danmarks gennemførelse af Lissabon-traktaten er sket ud fra den forfatningsretlige vurdering, at der ikke sker overladelse af beføjelser, som kræver anvendelse af § 20-proceduren, og at danske myndigheder er forpligtet til at sikre dette overholdt. Højesteret gentager, hvad der blev statueret i 1998 i dommen om Maastricht-traktaten, nemlig at det henhører under danske domstole at afgøre, om EU-retsakter overskrider grænserne for den suverænitetsafgivelse, der er sket ved tiltrædelsesloven
 Højesteret udtaler desuden, at der ikke under denne sag foreligger grundlag for at fastslå, at der med loven om Lissabon-traktaten på en række sagsområder som hævdet af appellanterne er sket overladelse af yderligere beføjelser til at udstede retsakter med direkte virkning for danske borgere, således at proceduren i grundlovens § 20 skulle være fulgt. Skulle der i forbindelse med en retsakt eller retsafgørelse, der konkret og aktuelt berører danske borgere opstå tvivl om, hvorvidt den er baseret på en anvendelse af traktatgrundlaget, som ligger uden for den suverænitetsafgivelse, der følger af tiltrædelsesloven, er der mulighed for domstolsprøvelse som fastslået af Højesteret i 1998 i dommen om Maastricht-traktaten.


text:
Nye domme fra Højesteret om forskelsbehandlingsloven
 Højesteret har den 22. november 2017 afsagt to nye domme vedrørende forskelsbehandling på grund af handicap, herunder kravet til varigheden heraf
 Forskelsbehandlingsloven indebærer bl.a., at en medarbejder ikke må opsiges, hvis dette er begrundet i medarbejderens handicap.
 På baggrund af omfattende EU-praksis er det fastslået, at et handicap foreligger, når "en begrænsning som følge af bl.a. fysiske, mentale eller psykiske skader, som i samspil med forskellige barrierer kan hindre den berørte person i fuldt og effektivt at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere" og denne funktionsbegrænsning er langvarig.
 Begge sager vedrører opsigelser af medarbejdere, som efterfølgende rejste krav om godtgørelsesbetaling mod arbejdsgiverne da de mente, at opsigelserne var i strid med forskelsbehandlingsloven som følge af medarbejdernes handicap.
 I den første sag var A ansat pr. 1. februar 2008 som systemudvikler hos B. A blev den 18. maj 2009 udsat for en ulykke i sin fritid i forbindelse med karate. Den 2. juni 2009 blev hun MR-skannet, og den 23. juni 2009 gennemførtes en kikkertundersøgelse. Efter undersøgelsen oplevede A tiltagende svimmelhed, og var herefter sygemeldt. A blev opsagt fra sin stilling hos B ved brev af 25. november 2009.
 I den anden sag havde C været ansat i D siden den 17. juli 1995. C blev opereret i hjernen den 24. september 2012, i det hun havde diagnosen NF2 (som er en sjælden sygdom, hvor der dannes svulster på hørenerverne). Efter operationen var C meget træt, og måtte derfor i en længere periode arbejde på nedsat tid. Den 28. august 2013 blev C opsagt.
 Spørgsmålet i sagerne var om medarbejderne var blevet udsat for forskelsbehandling på grund af handicap i forbindelse med opsigelserne, herunder særligt spørgsmålene om 1) hvorvidt sygdommen skal være lægeligt diagnosticeret? og 2) hvor meget, der kræves i relation til vurderingen af om sygdommen er "langvarig"?
 I den første sag udtalte Højesteret, at det ikke var en betingelse for, at der forelå et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand, at A’s tilstand skyldtes en sygdom, der var lægeligt diagnosticeret.
 Højesteret bemærkede i den forbindelse, at EU-Domstolen flere gange har fastslået, at sygdom ikke i sig selv er omfattet af handicapbegrebet.
 Det måtte således bero på en vurdering af samtlige sagens omstændigheder, herunder navnlig oplysninger fra læger og andre sundhedspersoner, om arbejdstageren på tidspunktet for den påståede forskelsbehandling må anses for handicappet i direktivets og dermed forskelsbehandlingslovens forstand.
 Højesteret udtalte bl.a., at man ved bevisbedømmelsen lagde vægt på, at B på baggrund af de foreliggende sparsomme oplysninger om årsagen til As sygefravær, og om udsigterne (altså varigheden af sygdommen) til, at hun kunne genoptage arbejdet på fuld tid, ikke havde grundlag for at antage, at hendes problemer med svimmelhed ville være til hinder for, at hun i løbet af kort tid ville kunne raskmeldes. Uanset om svimmelhedslidelsen således måtte opfylde betingelserne for at kunne anses for et handicap, var det altså ikke dokumenteret, at lidelsen var langvarig (dvs. kronisk).
 Man havde i øvrigt på forskellig vis imødekommet hendes særlige behov med henblik


text:
på at lette mulighederne for, at hun kunne vende tilbage til arbejdspladsen.
 Sammenfattende vurderede Højesteret, at opsigelsen af A ikke skyldtes hendes sygdom eller sygefravær, hvorfor A ikke havde været udsat for forskelsbehandling på grund af handicap, og derfor ikke havde krav på godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven.
 I den anden sag led C af en hjernesygdom, der medførte træthed. På opsigelsestidspunktet var der ikke nogen lægelig diagnose af varigheden af C's træthedstilstand. Præmisserne i den pågældende dom er identiske med præmisserne i dom nr. 1, herunder også, at der ikke stilles krav om, at sygdommen er diagnosticeret.
 Konklusionen er dog i denne dom, i det Højesteret anfører: "Af de grunde, landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at D's træthedstilstand er omfattet af forskelsbehandlingslovens handicapbegreb, og at C burde have været bekendt med, at hun var handicappet i lovens forstand (...)"
 Hertil kan det bemærkes, at Landsretten bl.a. havde anført følgende: "Hendes funktionsbegrænsning som følge af den diagnosticerede, invaliderende træthed, der medførte, at D alene kunne arbejde 12 – 18 timer om ugen, fremstod således på opsigelsestidspunktet som værende af lang varighed(...)"'
 Afgørende er altså, at sygdommen på tidspunktet for opsigelsen "fremstod" langvarig. C blev herefter tilkendt 12 måneders godtgørelse, i det Højesteret samtidig bemærkede, at D ikke havde opfyldt sin pligt til at træffe hensigtsmæssige foranstaltninger i henhold til forskelsbehandlingslovens § 2 a.
 Fra dommene kan det udledes, at det ikke er et krav, at sygdommen er endeligt lægeligt diagnosticeret, så længe dette er tilstrækkeligt understøttet af dokumentation og oplysninger fra læger og andre sundhedspersoner og sagens omstændigheder i øvrigt.
 Afgørende i sagerne, var endvidere om det var dokumenteret tilstrækkeligt, hvad udsigterne til medarbejderens tilbagevenden var – altså om sygdommen på tidspunktet for opsigelsen "fremstår" langvarige. Gør den det, og kan sygdommen i øvrigt betegnes som en handicap, jf. ovenfor, er medarbejderen beskyttet efter loven. Er der ikke tilstrækkeligt vished vedrørende varigheden er sygdommen vil medarbejderen ikke være beskyttet af forskelsbehandlingsloven, uanset om sygdommen i sig selv kan betragtes som en handicap.


text:
Højesteret ophæver Sø- og Handelsrettens dom i omstridt ”vej - DAHL Advokatfirma
 Højesteret har ophævet Sø- og Handelsrettens dom fra 2018 i den såkaldte ”vejstribe-sag”. Højesteret fandt modsat Sø- og Handelsretten, at Eurostar Danmark A/S og GVCO A/S (tidligere LKF Vejmarkering A/S) havde overtrådt konkurrencelovgivningen ved at indgå aftale om at by-de som konsortium i et udbud om vejstribemarkering.
 I 2014 udbød Vejdirektoratet en opgave om genmarkering af det statslige vejnet i perioden 2014-2017. Der var tale om vejmarkeringsopgaver i tre af Vejdirektoratets fem distrikter. Udbuddet var udbudt med laveste pris som tildelingskriterium, og var tilrettelagt således, at leverandører kunne byde på én eller flere af distrikterne. Derudover blev der givet en rabat, hvis én leverandør bød ind på samtlige aftaler. Eurostar Danmark A/S og GVCO A/S var på tidspunktet blandt de største aktører inden for vejmarkering i Danmark, og de indgik en konsortieaftale med henblik på at afgive tilbud. Konsortiet vandt opgaven, idet de bød ind med den samlet set laveste pris på de tre distrikter.
 Den 24. juni 2015 traf Konkurrencerådet afgørelse i sagen, som efterfølgende blev indbragt for Konkurrenceankenævnet. Nævnet stadfæstede Konkurrencerådets afgørelse, idet de begge mente, at korsortieaftalen var i strid med konkurrencelovgivningen, idet Eurostar Danmark A/S og GVCO A/S skulle anses som konkurrenter, der hver især kunne have budt på én eller flere af delopgaverne.
 Sø- og Handelsretten var ikke enige i Konkurrencerådets og Konkurrenceankenævnets afgørelse og frifandt derfor Eurostar Danmark A/S og GVCO A/S med den begrundelse, at de ikke var konkurrenter, idet de ikke hver især havde tilstrækkelig kapacitet for at afgive et tilbud på den samlede opgave, dvs. alle tre distrikter. Spørgsmålet om kapacitet blev omdrejningspunktet for sagen, hvor Sø- og Handelsretten bl.a. udtalte, at konsortiedeltagere i deres kapacitetsberegninger gerne må indregne kapacitet til eksisterende kernekunder, som det vil være forretningsmæssigt uforsvarligt ikke at kunne betjene.
 Højesteret har nu taget endelig stilling til spørgsmålet i sagen. Hovedspørgsmålene for Højesteret var herefter, 1) hvorvidt Eurostar Danmark A/S og GVCO A/S var konkurrenter, samt 2) om deres indgåede konsortieaftale havde til formål at begrænse konkurrencen.
 Højesteret har modsat Sø- og Handelsretten fundet, at Eurostar Danmark A/S og GVCO A/S i 2014 havde overtrådt konkurrenceloven ved at byde på opgaver hos Vejdirektoratet som et konsortium. Højesteret ligger i deres dom særligt vægt på, 1) at der ikke var holdepunkter for, at udbuddet i kraft af den særlige rabatstruktur i realiteten kun angik den samlede opgave, hvorfor Eurostar Danmark A/S og GVCO A/S må anses som konkurrenter, og 2) at aftalen ikke havde karakter af et produktionssamarbejde, og at den i øvrigt ikke lagde op til et samarbejde mellem parterne i forbindelse med afsætningen af de tilbudte tjenesteydelser, der efter aftalen på forhånd var fordelt mellem parterne i forhold til de mulige udfald af konkurrencen.
 For så vidt angår det første spørgsmål bemærker Højesteret, at bedømmelsen af virksomhedens status som konkurrenter skal ske objektivt på baggrund af de krav, som stilles i udbudsmaterialet.
 For så vidt angår det andet spørgsmål finder Højesteret, at aftalen efter sit


text:
indhold reelt angik afsætning af Eurostar Danmark A/S’ og GVCO A/S’ individuelle tjenesteydelser gennem fælles bud og fælles prisfastsættelse på baggrund af en forhåndsfordeling af de tre distrikter, som udbuddet angik. Herved eliminerede virksomhederne konkurrencen mellem hinanden, hvilket har haft til formål at begrænse konkurrencen.
 Med dommen stadfæster Højesteret Konkurrencerådets og Konkurrenceankenævnets afgørelse. Dermed har Højesteret indskrænket mulighederne for at indgå samarbejdsaftaler om fælles budkoordinering, som der ellers var lagt op til med Sø- og Handelsrettens dom.
 Højesteret udtaler sig ikke eksplicit om kapacitetsspørgsmålet i dommen, idet de finder, at konkurrencen om udbuddet ikke udelukkende udspillede sig om den samlede opgave på alle distrikterne. Højesteret opretholder dermed konkurrencemyndighedernes hidtidige skærpede tilgang til vurdering af konsortiesamarbejder. Konsortiedeltagerne skal efter denne vurdere individuelt, om den enkelte virksomhed enten helt eller delvist har kapacitet til at udføre opgaven i udbuddet. I forhold til muligheden for at reservere kapacitet til andre opgaver, må dommen ses som at gøre op med, at konsortiedeltagere i deres kapacitetsberegninger kan indregne kapacitet til eksisterende kernekunder.
 Det vil nu alt andet lige være vanskeligere for virksomheder at indgå konsortiesamarbejder. Den komplekse vurdering af lovligheden af samarbejdet kan også føre til, at virksomheden bliver mere tilbageholdende med at indgå konsortiesamarbejder, idet de vil blive overladt med en vis uvished om samarbejdets lovlighed.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen, som er sekretariat for Konkurrencerådet, har på deres hjemmeside oplyst, at de på baggrund af dommen vil revidere deres vejledning om konsortiedannelse fra 2018.


text:
Skat.dk: Udeholdte indtægter - maskeret udlodning
 25 Jan 2005 11:50
 1. afdeling, 396/2000
 Udeholdelse, indtægt, maskeret, udlodning, maleri
 Efter bevisførelsen fandt Højesteret ikke, at et selskab havde sandsynliggjort, at de indtægter, som selskabets hovedaktionær og direktør havde udeholdt ved opgørelsen af sin skattepligtige indkomst, hidrørte fra andre indkomstkilder end selskabet. Højesteret tiltrådte derfor, at indtægterne var anset som stammende fra selskabet og dermed som skattepligtig indkomst for dette.
 Endvidere stadfæstede Højesteret landsrettens dom, hvorefter hovedaktionæren og direktøren havde modtaget en maskeret udlodning i forbindelse med selskabets køb af et maleri.
 Ligningsvejledningen 2005 -1 S.F.2.2.3
 H1 A/S og A
 Per Walsøe, Poul Søgaard, Jytte Scharling, Marianne Højgaard Pedersen og Jon Stokholm.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 5. afdeling den 11. august 2000.
 H1 A/S har gentaget sin påstand.
 A har påstået Skatteministeriet dømt til at anerkende, at hans skattepligtige indkomst i indkomståret 1988 nedsættes med 250.000 kr. samt skattegodtgørelse på 25 % heraf.
 Skatteministeriet har over for begge appellanter principalt påstået stadfæstelse og har over for H1 A/S gentaget sin subsidiære påstand om hjemvisning.
 Sagen drejer sig for så vidt angår H1 A/S om, hvorvidt det er berettiget at anse de af A i de pågældende skatteår udeholdte indtægter som hidrørende fra udeholdte indtægter i selskabet og dermed som skattepligtig indtægt for selskabet.
 For så vidt angår A drejer sagen for Højesteret sig alene om, hvorvidt et maleri til en pris af 250.000 kr. kan anses for udloddet fra selskabet til ham, jf. ligningslovens § 16A, stk. 1.
 For Højesteret er der fremkommet yderligere oplysninger og afgivet ny forklaring af PM samt supplerende forklaring af A, KH, EK og ML.
 Heller ikke efter bevisførelsen for Højesteret har H1 A/S sandsynliggjort, at de indtægter, som selskabets hovedaktionær og direktør, A, har udeholdt ved opgørelsen af sin skattepligtige indkomst, hidrører fra andre indkomstkilder end selskabet. Højesteret tiltræder derfor, at disse indtægter er anset som stammende fra H1 A/S og dermed som skattepligtig indkomst for dette selskab.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at A er anset for at have modtaget maskeret udlodning af et maleri købt for 250.000 kr.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal A og H1 A/S in solidum betale i alt 60.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: Henstand i forbindelse med klage - skatter og afgifter - konkurs - 154 mio. kr.
 21 Mar 2014 10:06
 19 Mar 2014 12:49
 SKM2014.198.HR
 1. afdeling, 18/2012
 Når man vil klage + Afdragsordninger og henstand
 Skøn, uregistreret, virksomhed, skattesvig, usikkerhed, skatteansættelse
 Højesteret fandt, at appellanten, A, ikke havde krav på henstand med betaling af skatter og afgifter på i alt ca. 154 mio.kr. i forbindelse med klage over skatte- og afgiftsansættelser.
 Højesteret udtalte, at en skatteyder, der klager over en skatteansættelse, som udgangspunkt skal meddeles henstand med betalingen under klagesagens behandling. Det gælder dog ikke, hvis det skønnes, at der er nærliggende fare for, at skatten ikke vil blive betalt, hvis der ydes henstand. Det forhold, at der ikke er en aktuel inddrivelsesmulighed, er ikke i sig selv til hinder for, at der kan gives afslag på henstand.
 I As tilfælde nåede Højesteret efter en samlet bedømmelse til, at henstanden ville indebære en nærliggende fare for, at skatte- og afgiftskravet ikke ville kunne inddrives. Højesteret lagde bl.a. vægt på, at A - efter at være blevet erklæret personlig konkurs - i mere end et år havde drevet uregistreret virksomhed uden løbende afregning af skat og moms. Endvidere lagde Højesteret vægt på, at As indkomst- og formueforhold var forbundet med stor usikkerhed, og at en del af skatte- og afgiftskravet vedrørte forhold, som der var begrundet mistanke om var forbundet med skattesvig af særlig grov karakter.
 Højesterets dom er en stadfæstelse af SKM2012.3.ØLR.
 Den juridiske vejledning 2014-1 A.A.12.1
 (advokat Ole Sigetty)
 Marianne Højgaard Pedersen, Poul Dahl Jensen, Michael Rekling, Oliver Talevski og Jens Kruse Mikkelsen
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 16. afdeling den 21. december 2011.
 Appellanten, A, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at han bevilges henstand med betaling af skatter og afgifter for indkomstårene 2004-2007.
 Skatteministeriet har påstået stadfæstelse, subsidiært at sagen hjemvises til SKAT til fornyet behandling.
 A er ved byrettens dom af 11. september 2013 idømt fængsel i 5 år og en tillægsbøde på 55.862.627 kr. efter straffelovens § 289 om overtrædelse af særlig grov karakter af bl.a. skatte- og afgiftslovgivningen. Samtidig er A i medfør af retsplejelovens § 991 dømt til at betale 21.738.000 kr. i erstatning til SKAT for unddragne selskabsskatter. Dommen er anket til Østre Landsret. Straffesagen angår bl.a. nogle af de forhold, som er omfattet af denne sag om henstand med betaling af skatter og afgifter for indkomstårene 2004-2007.
 Det fremgår af de i landsrettens dom omtalte opgørelser og rapporter fra registreret revisor KJ, at A og hans daværende ægtefælle havde et privatforbrug på 300.162 kr. fra den 25. september 2008 (dagen efter hans konkurs) til den 31. december 2008. I 2009 og 2010 er privatforbruget opgjort til henholdsvis 753.714 kr. og 743.014 kr.
 Til brug for Højesteret er der afgivet forklaring af A den 27. juni 2012.
 A har forklaret bl.a., at han og hans selskaber blev erklæret konkurs henholdsvis den 24. og 29. september 2008. I dagene op til konkursen indgik han en


text:
aftale med de fremtidige kuratorer om en tilknytning i minimum 3 måneder efter konkursen. Han skulle således have løn for at hjælpe kuratorerne, og han arbejdede også for dem i en periode på 3 måneder. For sit arbejde fik han 3 gange 75.000 kr. af kuratorerne.
 I februar 2009 opstod der en mulighed for., at han kunne bistå nogle folk med at købe aktiver i konkursboet og desuden købe fast ejendom for dem. I begyndelsen var der tale om et ansættelsesforhold, men senere - efter opfordring fra revisor - blev det aftalen, at han skulle have udbetalt honorarer. Hans revisor rådede ham til at oprette en virksomhed, og hen over hele foråret 2009 drøftede han og hans daværende hustru, hvem af dem, der skulle oprette virksomheden. Hans daværende hustru, som kommer fra Østeuropa, var meget skræmt over situationen og forstod ikke det danske system. Hun ville bare gerne have udbetalt løn. Når han ikke selv startede en virksomhed, skyldtes det, at han ikke var klar over, hvordan hans egen situation var efter konkursen, og hvad han kunne. I efteråret 2009 - vistnok i november - rådførte han sig med advokat MO, som ikke mente, at der var et problem med, at han kunne oprette en virksomhed i sit eget navn. Han kunne bare sende en registreringsblanket ind, og efter drøftelser med advokat MO blev de enige om, at han kunne skrive 1. februar 2009 på som begyndelsesdato for virksomheden. Fra april 2009 og fremover fik virksomheden udbetalt 50.000 kr. om måneden aconto af en kunde, H4 ApS, som ejes af IC. Beløbene blev udbetalt med henblik på slutfakturering. Efter november 2009 sendte han en registreringsblanket til Erhvervs- og Selskabsstyrelsen. Styrelsen svarede ham i foråret 2010, at den havde videresendt hans blanket til SKAT. I foråret 2010 - vist nok i maj - fik han et brev fra SKAT, som anmodede ham om en sikkerhedsstillelse på 1,5 millioner kr. På brevet fra SKAT var allerede angivet et SE-nummer. SKAT foreslog en sikkerhedsstillelse på 1,5 millioner kr. og meddelte ham, at han indenfor 2-3 uger kunne klage over kravet om, at der skulle stilles sikkerhed. Han havde ikke 1,5 millioner kr. til at stille sikkerheden, og han kunne heller ikke skaffe beløbet, så sikkerheden blev ikke stillet. Han diskuterede med advokat MO, som sagde, at han ikke kunne komme uden om kravet om sikkerhedsstillelse. Han måtte herefter konkludere, at det ikke kunne lade sig gøre at oprette en virksomhed, og han lavede bogføring for det forløb, der havde været, og indbetalte det skyldige momsbeløb til SKAT. Hans tidligere hustru havde fået løn, og hun selvangav selv sin løn til SKAT og indbetalte det skyldige beløb i skat. Virksomheden havde således været i drift i 2009, men momsbeløbet blev betalt i 2010. I 2010 var der nogle få udgifter i virksomheden, for eksempel til revisor og telefon. I november 2009 indstillede virksomheden de udadgående aktiviteter, og den egentlige aktivitet i virksomheden var således fra februar 2009 til november 2009.
 Efter 1. november 2009


text:
fik han udbetalt B-indkomst fra ICs øverste selskab G2, som er et anpartsselskab. Han fik ca. 180.000 kr. for 2009 og halvdelen af 2010, indtil den 30. juni 2010. Beløbet dækkede en specifik afregning for forretninger, som han havde tilført ICs selskab. Han drev således den ikke registrerede virksomhed, som fik udbetalt 50.000 kr. pr. måned, og ved siden af fik han selv en bonus fra G2 for 2009 og første halvdel af 2010 indtil 30. juni 2010. Bonussen på ca. 180.000 kr. brugte han til at betale gæld med, for eksempel skyldig lokaleleje og kontorleje for virksomheden.
 Den 30. september 2010 var den personligt drevne virksomhed afviklet. Efter 30. juni 2010 har han levet af lån fra sin far. Han har ikke været konsulent for G2, men han har fra G2 fået udbetalt mindre honorarer på i alt ca. 152.000 kr. for mindre opgaver. I 2009 og første halvdel af 2010 var hans opgaver for G2 i det væsentlige at finde ejendomme til selskabet. Efter 30. juni 2010 har hans opgaver primært bestået i at finde de billigste håndværkere til konkrete byggeopgaver. Efter 30. juni 2010 har han således fået honorar fra G2, hvis han har løftet konkrete opgaver for selskabet. Han må se, om det er muligt stadig at finde nogle gode ting til G2, men det bliver sværere og sværere, for udbuddet er ikke det samme. Han har ikke haft andre indtægter i perioden end dem, han har forklaret om.
 Fra konkurstidspunktet og fremefter har han ikke haft nogen formue, men kun gæld. Siden konkursen har han været nødt til kontinuerligt at låne penge af sin far for at kunne leve. Hans far giver ham 50.000 kr. pr. år og samme beløb til hvert af sine to børnebørn. Herudover låner han ca. 100.000 kr. om året af sin far, som fører nøje regnskab med lånene. Det kan godt passe, at han siden konkursen har lånt i alt cirka 400.000 kr. af sin far. Så vidt han ved, har hans tidligere hustru også lånt af sin familie nogle gange siden konkursen.
 Han blev skilt fra sin tidligere hustru i maj 2012. Hun indgav skilsmissebegæring før nytår 2011/2012.
 Hustruen arbejdede i 2008 for H2, som er et selskab, der ejes af SM. Hun ophørte med dette arbejde i december 2008, og derefter var hun postbud på ...6 postkontor i januar, februar og lidt af marts 2009. Herefter bistod hun ham i hans enkeltmandsvirksomhed indtil november 2009. Så fik hun et rengøringsjob, og efter det fik hun et fast job hos hans far. Hun har modtaget børnechecks og så videre, men i øvrigt har hun ham bekendt ikke haft andre indtægter.
 Registreret revisor KJ, R1, har været revisor for hans far i mange år. Da Skatteministeriet valgte at anke den henstand, som Landsskatteretten havde givet ham, blev han bombarderet med spørgsmål fra sin tidligere advokat. Han sagde til advokaten, at han ville bede R1 besvare spørgsmålene og udarbejde en redegørelse om hele forløbet. R1 fik i den forbindelse alle kontoudtog


text:
og alle væsentlige regninger. Revisor fik oplysningerne fra hans tidligere hustru, som havde styret regnskabet siden konkursen. KJs opgørelser og rapporter, der er vedlagt som bilag til dennes brev af 27. oktober 2011, er således udarbejdet til brug for besvarelse af provokationer i landsretssagen. Han har fået en kopi af alt materialet, der er fremlagt som bilag til KJs brev af 27. oktober 2011, og han har skimmet materialet. Han har gennemlæst det materiale, som vedrører ham selv. Han er ikke stødt på noget, som er forkert, heller ikke i det materiale, der vedrører ham selv, og som han har gennemlæst.
 Det er rigtigt, at han pr. konkursdatoen den 25. september 2008 havde en personlig gæld på cirka 1,3 millioner kr. Han skyldte beløbet til sin far, som dels havde lånt ham penge til hans byggeri i ...7 dels havde været flink til at betale hans regninger fra juli 2008 og frem.
 Det kan godt passe, at hans tidligere hustru dengang havde bruttoaktiver på cirka 430.000 kr. Siden konkursen er hans tidligere hustrus formue blevet brugt. Hans egen gæld er blevet stadig større, og han vil tro, at hans tidligere hustrus penge er sluppet op hen over foråret 2009. På konkurstidspunktet havde han og hans tidligere hustru tilsammen en gæld på cirka 1 million kr., og han vil tro, at hans gæld nu er steget til ca. 2 millioner kr.
 Han har under sin forklaring i dag redegjort for sin fulde økonomi og for det, han ved om sin tidligere hustrus økonomi. Så vidt han ved, har KJ alt med i sine opgørelser og rapporter. Han er ikke enig med Østre Landsrets bemærkning om, at der er en betydelig usikkerhed om hans økonomi efter konkursen. Der er efter hans opfattelse ingen usikkerhed om hans økonomi. Der har været udarbejdet analyser og rapporter om perioden, også for perioden 2-3 år før konkursen.
 Han har siden konkursen betalt sin far en del af det beløb på 152.000 kr. som han fik til sidst. I øvrigt har han ikke betalt sin far noget beløb. Foreholdt, at lånet fra hans far, CA, pr. 31. december 2008 var opgjort til ca. 1,3 millioner kr. og at lånet pr. 31. december 2009 var opgjort til ca. 1.145.000 kr. og således var nedbragt med ca. 130.000 kr., udtalte han, at hans far løbende har fået penge ind og ud af de indtægter, der har været til rådighed for ham. I den periode, hvor han havde overskud i den personligt drevne virksomhed, betalte han sin far noget tilbage. De månedlige udgifter i virksomheden bestod af hans tidligere hustrus løn og telefonregninger - i alt ca. 20.000 kr. Herudover var der en akkumulerende lokaleudgift, som til sidst blev betalt i forbindelse med et forlig med udlejer.
 Der har været en låneforøgelse i den personligt drevne virksomhed på ca. 200.000 kr. i perioden 2009 til juni 2010. Den låneforøgelse har bevirket, at han har kunnet betale sin far noget tilbage, men hans fars nettotilgodehavende er forøget siden konkursen. De 50.000


text:
kr., som blev betalt til virksomheden pr. måned, blev indbetalt på hans tidligere hustrus bankkonto. Når han fik udbetalt penge af sin tidligere hustru, fik han pengene kontant.
 De 50.000 kr., som hans far giver ham hvert år, bliver udbetalt til ham med nogle tusinde kroner ad gangen. Han har ingen bankkonto selv.
 Hen over foråret 2009 fik hans tidligere hustru udbetalt beløb af H2, som hun brugte til løbende at afdrage på hans gæld til hans far.
 Han har gæld til advokater og revisorer, der har bistået ham i det skattemæssige sagskompleks siden konkursen. Han hat haft en klar aftale med rådgiverne om, at indtil sagerne er slut, må de nøjes med at få det, de kan få af det offentlige efter reglerne om omkostningsgodtgørelse. Han mener, at en stor del af rådgiverne kender sagerne godt og er fortrøstningsfulde med hensyn til resultatet. De har i hvert fald sagt til ham, at han ikke skal tænke på resten af det beløb, han skylder dem.
 I forbindelse med SKATs ransagning beslaglagde SKAT smykker, der tilhørte hans tidligere hustru og hans daværende svigermor samt hans fars ur. Effekterne lå i hans families pengeskab i ...1. Advokat MO kærede beslaglæggelsen, og under kæresagen hævede SØK sagen, fordi effekterne tilhørte konkursboet og blev udleveret til kuratorerne. Familien stævnede konkursboet, men sagen blev forligt af omkostningsmæssige årsager. Hans daværende svigermor har betalt nogle penge til kuratorerne for at få sine smykker tilbage, Hans tidligere hustru har lånt penge af en god bekendt, TP, som har betalt for hendes smykker og fået dem udleveret. Hans daværende hustru og TP har, så vidt han ved, en aftale om, at hun, hvis hun en dag får råd, kan købe smykkerne tilbage. Hans far har forligt sagen med konkursboet. TP, som har kendt hans tidligere hustru gennem mange år, fik et større kontantbeløb for sin bolig, der gjorde ham i stand til at betale for hendes smykker.
 Han og hans tidligere hustru aftalte efter konkursen med kurator, at de kunne blive boende i sommerhuset i ...1 i 3 måneder. De flyttede fra sommerhuset den 1. januar 2009 og flyttede ind i hans tidligere hustrus lejlighed på ...5. Der boede han indtil november 2009, på hvilket tidspunkt han flyttede ud til sin far, fordi han og hans tidligere hustru skændtes hele tiden. Den bil, der holdt på adressen, var den bil, hans tidligere hustru typisk lånte af hans far. Det er rigtigt, at han kom i lejligheden ind i mellem for at hente sine børn og så videre.
 Advokat MO havde sagt, at han selvfølgelig ville få henstand med skatten, indtil sagen var afsluttet. Det var kutyme, og advokat MO havde aldrig oplevet andet. Han sagde dette til sin kone, men SKAT gav imidlertid afslag på henstand. Advokat MO indbragte afgørelsen for Landsskatteretten og sagde, at Landsskatteretten formentlig ville lave SKATs afgørelse om. SKAT kunne imidlertid inddrive tilgodehavendet alligevel, og han og hans tidligere hustru havde i den anledning et møde med advokat MO. Advokat MO forsøgte at berolige


text:
hans tidligere hustru, men hun sagde, at hun ikke kunne bo sammen med ham, hvis SKAT kunne komme i hendes hjem. Når han havde fået styr på sine sager, kunne de tale sammen igen. Da Landsskatterettens afgørelse kom, fik han bevilget henstand i 4 år, og omkring maj 2010 flyttede han tilbage til sin, daværende hustru. Han flyttede på ny fra sin daværende hustru i oktober 2011.
 Efter at have boet hos sin far fik han en lejlighed i ...8. SKAT kom på adressen i forbindelse med en udlægsforretning på hans bopæl. Fotografierne er formentlig taget af SKATs medarbejdere. Han havde fået lejligheden to dage forinden. Ejendommen havde han fundet til IC, som tilbød ham at leje lejligheden til den omkostningsbestemte leje. Han havde ingen møbler selv og ingen penge, og han havde kun taget det med, som han kunne, fra sin far. Nu har han fået en bedre lejlighed på ...9, som er indrettet. SKAT har også været på den adresse, men der var intet, som SKAT kunne gøre udlæg i.
 Om sin relation til huset på ...2 har han forklaret, at IC har sit kontor i den ejendom. Han har bistået IC med at istandsætte ejendommen, og han har været på adressen i forbindelse med, at han har udført arbejde for IC. Han har et skrivebord og en computer i ejendommen og kører derop næsten dagligt. Når han har en computer og et skrivebord på ...2, skyldes det, at det er han nødt til at have til rådighed, hvis han skal finde forretninger til IC. Der er også nogle af IC ́s ansatte i ejendommen. Det er rigtigt, at han og KJ har holdt møder om skattesagen på ejendommen ...2. Han kan ikke forklare, hvorfor KJ i landsretten har forklaret, at KJ ikke ved, hvad han lavede på adressen.
 Han bekræfter også, at der den 6. oktober 2009 blev gjort forgæves udlæg hos ham, og han kan sagtens huske udlægsforretningen. Den var forgæves, fordi der ikke var noget at gøre udlæg i. Han oplyste ikke under udlægsforretningen om, at der samme dato var indbetalt 50.000 kr. på konto 6010 fra H4 ApS, fordi pengene allerede var brugt, da SKAT forsøgte at foretage udlæg. I det øjeblik, pengene blev indbetalt til hans tidligere hustrus konto, var de ikke i hans varetægt længere. De måtte se, om han havde et tilgodehavende i bogføringen, Hen over foråret 2009 kunne hans tidligere hustru som forklaret nedbringe hans gæld til faderen.
 Det er endvidere korrekt, at han under en fogedforretning den 21. januar 2010 oplyste til fogeden, at hans far hjalp ham med penge af og til, da han ikke var i job og ingen indtægt havde på daværende tidspunkt. Dengang havde han ikke fast job. I januar 2010 arbejdede han som tidligere forklaret som konsulent for IC, men han var ikke fast konsulent, og han havde ikke overblik over, om der senere ville komme et udbytte af dette arbejde. Derfor oplyste han ikke SKAT om det.
 Sagen angår, om A efter skatteforvaltningslovens


text:
§ 51 er berettiget til henstand med betaling af skatter og afgifter på i alt ca. 154 mio. kr. for indkomstårene 2004-2007, fordi han har klaget over opgørelsen. Der er ikke under denne sag spørgsmål om at give henstand mod sikkerhedsstillelse.
 Efter skatteforvaltningslovens § 51, stk. 1, kan SKAT efter ansøgning give henstand med betaling af den del af en skat, som en klage over opgørelsen vedrører. Henstand kan ikke gives for et tidsrum på mere end 4 år, jf. § 51, stk. 3. Efter § 51, stk. 4, kan henstand gøres betinget af sikkerhedsstillelse for henstandsbeløbet, hvis det skønnes, at meddelelse af henstand vil indebære, at muligheden for senere at inddrive kravet forringes.
 Det fremgår af forarbejderne til bestemmelsen, at den er en lovfæstelse af hidtidig praksis, hvorefter der - når der klages over en skatteansættelse - efter anmodning som udgangspunkt gives henstand med betaling af den del af skatten, som klagen vedrører. Dette gælder dog ikke, hvis der er en nærliggende fare for, at skatten ikke vil blive betalt, hvis der ydes henstand, f.eks. hvis den skattepligtige er ved at flytte til udlandet. Alternativt kan der kræves sikkerhedsstillelse for at give henstand.
 Efter lovbestemmelsen og dens forarbejder skal en skatteyder som udgangspunkt meddeles henstand med betalingen under klagesagens behandling. Denne adgang må antages navnlig at skyldes, at det kan have store ulemper for en skatteyder at skulle betale et beløb, som måske uretmæssigt er pålagt skatteyderen af SKAT. Skønnes det imidlertid, at en henstand vil bevirke en nærliggende fare for, at skatten ikke vil blive betalt, kan der gives afslag. Det forhold, at der ikke er en aktuel inddrivelsesmulighed, er ikke i sig selv til hinder for, at der kan gives afslag på henstand, og bedømmelsen af, om der er en nærliggende fare for, at skatten ikke vil blive betalt, kan ikke begrænses til en sammenligning mellem den aktuelle inddrivelsesmulighed og den forventede mulighed ved en eventuel henstandsperiodes udløb.
 A blev erklæret personlig konkurs i september 2008, men de indtægter, som han i tiden herefter har haft ved egen virksomhed, indgår ikke i konkursboet, jf. konkurslovens § 33. Det er oplyst, at A fra februar 2009 drev egen virksomhed, at indtægterne herfra blev indsat på hans daværende ægtefælles konto, og at han først oplyste myndighederne om denne virksomhed i maj 2010, efter at Landsskatteretten havde meddelt ham henstand med betalingen af kravet på ca. 154 mio. kr. Han har således i mere end et år drevet uregistreret virksomhed uden løbende afregning af skat og moms.
 As indkomst- og formueforhold må endvidere anses for at være forbundet med stor usikkerhed. Det er således bl.a. oplyst, at han og hans familie i årene efter konkursen havde et privatforbrug på over 700.000 kr. årligt, som angiveligt i betydeligt omfang blev finansieret ved optagelse af familielån, men disse lån er ikke dokumenterede. Endelig vedrører en del af kravet forhold, som der - jf. den nu ved landsretten verserende straffeankesag - må anses at være begrundet mistanke om er forbundet med skattesvig af


text:
Skat.dk: E.B.3.7 Repræsentationsudgifter
 Der er som hovedregel kun begrænset fradrag for udgifter til repræsentation, jf. LL § 8, stk. 4. Repræsentationsudgifter kan således kun fradrages med 25 pct. af de afholdte udgifter.
 Der skal derfor foretages en afgrænsning af repræsentationsudgifter fra andre fuldt fradragsberettigede driftsomkostninger som f.eks. udgifter til personale, reklame og salgsomkostninger i øvrigt.
 Repræsentationsudgifter er typisk udgifter, som en skatteyder afholder for at få afsluttet forretninger eller for at tilknytte eller bevare forretningsforbindelser, og de afholdes over for personer, som ikke er knyttet til virksomheden som medarbejdere. Repræsentation har karakter af opmærksomhed eller kommerciel gæstfrihed over for forretningsforbindelser. Repræsentationsudgifter er oftest udgifter til måltider, restaurationsbesøg, tobaks- og drikkevarer, gaver og opmærksomheder over for forretningsforbindelser og deres familier, afholdelse af jubilæer, fødselsdage og forretningsindvielser samt endvidere udgifter til underholdning og fornøjelser og deltagelse f.eks. i rejser, udflugter og ferieophold. Afgrænsningen af repræsentationsudgifter over for reklameudgifter og personaleudgifter foretages efter de samme kriterier i både skatte- og momsmæssig henseende og i den forbindelse ses på sammenkomsten og anledningen hertil.
 Begrænsningen af fradragsretten for repræsentationsudgifter gælder, uanset om udgifterne afholdes over for danske eller udenlandske forretningsforbindelser, og uanset om udgifterne afholdes i Danmark eller i udlandet.
 Momsen af udgifter til underholdning, restaurationsydelser, repræsentation og gaver samt hotelophold kan normalt ikke medregnes til en virksomheds købsmoms, jf. momslovens § 42, stk. 1. Dog kan 25 pct. af momsen af udgifterne til hotel- og restaurationsydelser fradrages, hvis udgifterne er af streng erhvervsmæssig karakter, jf. momslovens § 42, stk. 2. Se Momsvejledningen, afsnit J.3.1.5, J.3.1.6 og J.3.2.
 Der er alene tale om repræsentation, hvis udgiften afholdes over for personer, der ikke er knyttet til virksomheden som medarbejdere mv. Da personaleudgifter er fuldt fradragsberettigede driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a, medens der kun er begrænset fradragsret for repræsentationsudgifter, skal der foretages en afgrænsning af repræsentationsudgifter over for personaleudgifter.
 Personaleudgifter er udgifter, der afholdes direkte til fordel for de ansatte i en virksomhed, og som knytter sig til velfærdsforanstaltninger, eller som tager sigte på at forbedre arbejdsmiljøet eller arbejdsklimaet.
 Det er derfor nødvendigt at sondre mellem, om udgifterne er afholdt over for medarbejdere (interne udgifter), eller om de er afholdt over for forretningsforbindelser.
 Som medarbejdere betragtes først og fremmest de ansatte i virksomheden. Herudover er der en række andre persongrupper, der har en sådan tilknytning til virksomheden, at de normalt må sidestilles med medarbejdere.
 Bestyrelsesmedlemmer og aktionærer betragtes som medarbejdere, når udgifterne afholdes over for disse i deres egenskab af bestyrelsesmedlemmer og aktionærer. På samme måde betragtes medlemmer af skattepligtige foreninger som medarbejdere, når de udfører et arbejde for foreningen. Udgifter til bestyrelsesmøder, genereralforsamlinger og medlemsmøder er således fradragsberettigede efter skattelovgivningens almindelige regler, hvis udgifterne har den nødvendige tilknytning til indkomsterhvervelsen. Udgifterne må f.eks. ikke have karakter af udlodning. Hvis udgifterne derimod afholdes over for de pågældende bestyrelsesmedlemmer, aktionærer eller foreningsmedlemmer i deres egenskab af forretningsforbindelser, er udgifterne ikke fuldt fradragsberettigede som interne udgifter. Der er således f.eks. kun begrænset fradrag for udgifter af repræsentativ art, som i forbindelse med en handel afholdes


text:
over for en aktionær, der også er kunde i selskabet.
 Medarbejdere i et selskabs moderselskab eller datterselskaber betragtes som "medarbejdere" i det pågældende selskab, når udgifterne afholdes i modtagernes egenskab af medarbejdere i koncernen. Udgifter, som et selskab afholder i forbindelse med et besøg af medarbejdere fra moderselskabet eller et datterselskab, betragtes normalt som fuldt fradragsberettigede interne udgifter. Derimod anses udgifter afholdt over for medarbejdere i selskabets søsterselskab ikke for interne udgifter.
 Virksomhedens kunder, leverandører, rådgivere, forhandlere og fuldmægtige, kommissionærer, konsignanter og agenter uden ansættelse i virksomheden betragtes som forretningsforbindelser. Af rådgivere kan nævnes virksomhedens advokater, revisorer, konsulenter og rådgivende ingeniører, der ikke er ansat i virksomheden. En virksomheds udgifter til bespisning af virksomhedens revisor i forbindelse med gennemgang af regnskaberne skal således henføres til repræsentationsudgifter. I ganske særlige tilfælde kan det forekomme, at de omtalte forhandlere, fuldmægtige, kommissionærer, konsignanter og agenter må sidestilles med medarbejdere, således at udgifter afholdt over for disse personer er fuldt fradragsberettigede. Dette kan være tilfældet, hvor en producent eller importør af et bestemt produkt afholder udgifterne til et kursus eller en instruktion for forhandlerne m.v. af et bestemt produkt. Det må dog være en betingelse, at kurset eller instruktionen ikke har karakter af selskabelighed, og at afholdelsen er nødvendig for at de pågældende forhandlere m.v. kan varetage deres salgsopgaver vedrørende det pågældende produkt. Hvis det i sådanne tilfælde efter en konkret vurdering er naturligt at sidestille forhandlerne m.fl. med virksomhedens ansatte, kan både rejse-, opholds- og fortæringsudgifter fradrages i samme omfang, som hvis udgifterne var afholdt over for ansatte. Som eksempel kan nævnes, at bilforhandlere normalt betragtes som forretningsforbindelser i forhold til importøren af de pågældende biler. Hvis importøren imidlertid i forbindelse med lanceringen af en ny bilmodel inviterer landets hovedforhandlere til en demonstration, der er nødvendig for, at forhandlerne kan varetage deres salgsopgaver, må forhandlerne i denne forbindelse betragtes som importørens medarbejdere. Se endvidere SKM2003.204.ØLR om afgrænsningen mellem medarbejdere og forretningsforbindelser i afsnit E.B.3.7.6.
 SKM2006.543.HR: (Tidligere SKM2005.62.ØLR). Toyota Danmark A/S afholdt udgifter til forhandlerrejser til Japan og Barcelona, hvori der deltog en række selvstændige Toyota-forhandlere. Toyota Danmark A/S gjorde gældende, at udgifterne til forhandlerrejserne var nødvendige for, at forhandlerne kunne varetage deres salgsopgaver og derfor kunne sidestilles med fuldt ud fradragsberettigede personaleudgifter. For så vidt angik rejsen til Japan 4. - 11. april 1998, bemærkede landsretten, at der deltog 41 personer, heraf 14 forhandlere med ægtefæller, 7 ansatte med 4 ægtefæller samt Toyota Danmark A/S ́ advokat og dennes ægtefælle. Deltagerne betalte selv flybilletten. Kun 3 af dagene var programsat med arrangementer direkte knyttet til Toyotas virksomhed, og disse arrangementer havde en samlet varighed af 9 timer inkl. en enkelt transfer og en frokost. Arrangementerne omfattede besøg på 4 museer/udstillingssteder, heraf 3 med offentlig adgang og 1 fabriksbesøg. Den resterende tid, som ikke medgik til transport, var programsat til sightseeing i Tokyo, Nagoya og Kyoto. For så vidt angår konferencen i Barcelona den 3. - 5. marts 1999 bemærkede landsretten, at ca. 8.000 gæster deltog, heraf 3.500 forhandlere med ægtefæller m.v. Deltagerne betalte


text:
selv for hotelopholdet. Af aktiviteter direkte knyttet til Toyotas virksomhed omfattede konferencen den 4. marts 1999 et foredrag med præsentation af en ny europæisk salgsstrategi og en fremvisning af ca. 100 Yaris biler. Denne del af konferencen varede samlet 1 time og 45 minutter. Dagen efter blev der afholdt et nationalt forhandlermøde af 2 timers varighed, hvor konsekvenserne af strategien for det danske marked blev præsenteret, og hvor ægtefællerne lige som aftenen før kunne deltage. Landsretten fandt på den baggrund ikke, at Toyota Danmark A/S havde godtgjort, at rejsen til Japan havde haft karakter af kursus, instruktion eller lignende, som det var nødvendigt at deltage i, for at forhandlerne kunne varetage deres salgsopgaver vedrørende Toyota-biler. Landsretten lagde herved vægt på, at rejsen i væsentligt omfang havde haft et almindeligt turistmæssigt program og foregik under ledsagelse af ægtefæller. Det samme gjorde sig gældende for konferencen i Barcelona, som havde et sparsomt fagligt indhold - også for så vidt angik Yaris modellen - udelukkende af overordnet, generel karakter og hvor forhandlerne ligeledes var ledsaget af ægtefæller. Udgifterne til de to rejser kunne allerede af denne grund ikke anses som fuldt fradragsberettigede driftsomkostninger, jf. SL § 6, stk. 1, litra a, men måtte anses som repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret, jf. LL § 8, stk. 4. Højesteret stadfæstede Landsrettens dom i henhold til grundene.
 Se også TfS 1995, 272 LSR, SKM2006.186.SR og SKM2009.350.SR, gengivet under afsnit E.B.3.7.5.
 Et selskab, der producerede naturlægemidler, som blev solgt til apoteker og helseforretninger, inviterede sine forhandlere og disses ansatte til forhandlermøder for at give dem et bedre kendskab til produkterne, således at markedsføringen blev bedre. Under hensyn til at der var tale om generel information, der ikke kunne siges at være en forudsætning for varetagelse af salgsopgaverne, fandtes udgifterne til rejse, ophold og fortæring ikke at kunne betragtes som driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a. Da udgifterne ikke kunne anses for afholdt over for en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder, og da der på møderne var sket egentlig bespisning af deltagerne, kunne udgifterne heller ikke fradrages som reklameudgifter. Landsretten fandt herefter, at der alene var tale om repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret. Se TfS 1999, 126 VLD.
 Udgifter til klientmøder, hvori såvel indehaveren af revisionsvirksomheden som dennes medarbejdende ægtefælle deltog, kunne hverken fradrages som mødeudgifter eller som personaleudgifter, men blev alene anset for repræsentationsudgifter med kun 25 pct.'s fradragsret. TfS 1992, 66 LSR.
 SKM2002.126.LSR Et agentur, der blev drevet i selskabsform, afholdt en række repræsentationsudgifter, der blev refunderet over for selskabet af agenturgiver, et tysk selskab. Det kunne ikke antages, at udgifterne var afholdt udelukkende i det tyske selskabs interesse og var udgifter, der ikke vedrørte det danske agentur. Udgifterne måtte antages at have betydning for det danske selskabs indkomsterhvervelse og dermed tillige repræsentationsudgifter for dette.
 En forening, der havde til formål at drive lystfiskeri, blev stiftet på initiativ af en skatteyder, der var direktør og hovedanpartshaver i et anpartsselskab. Båden blev navnlig finansieret gennem sponsorater, herunder en reklameaftale, der var indgået med anpartsselskabet.


text:
Båden blev brugt dels af foreningens medlemmer og dels af anpartsselskabet og andre virksomheder til afholdelse af uformelle arrangementer med deltagelse af såvel ansatte som eksisterende og potentielle kunder hos anpartsselskabet samt foreningsmedlemmerne og deres bekendte. Selskabet fandtes ikke at have godtgjort, at udgifterne til foreningen var fradragsberettigede repræsentationsudgifter, jf. LL § 8, stk.4. Udgifterne var afholdt løbende på baggrund af den indgåede reklameaftale med lystfiskerforeningen og ikke til dækning af konkrete repræsentations - eller personalearrangementer, SKM2010.674.BR.
 Udgifter til reklame kan fradrages fuldt ud i medfør af LL § 8, stk. 1. Repræsentationsudgifter må derfor også afgrænses i forhold til reklameudgifter.
 Som nævnt under afsnit E.B.3.7., er udgifter til sammenkomster med personer, der ikke er ansat i virksomheden, almindeligvis repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret til følge.
 Undtagelsesvis kan arrangementet have en sådan reklamemæssig effekt, at udgifterne kan fradrages som reklameudgifter. Om det er tilfældet, vil bero på en konkret vurdering i hvert enkelt tilfælde, og det er bl.a. en betingelse, at der er åben adgang for offentligheden eller for en større ubestemt kreds af personer, og at der er tale om et mindre traktement, der ikke har karakter af egentlig bespisning. Reklameudgifter tager endvidere sigte på at opretholde en virksomheds almindelige omdømme eller fremme dens interesser ved at gøre den kendt og fordelagtigt bemærket.
 SKM2006.440.VLR: Udgiften til præmie i forbindelse med gadefodbold, kunne som følge af beløbets størrelse, en gave på 150 kr., ikke fradrages efter LL § 8, stk. 1. Udlodningen af øvrige præmier og gaver, udskænkning af gratis drikkevarer og vederlagsfri servering af mad i forbindelse med konkurrencer, var udelukkende sket til personer som opholdt sig på værtshuset H2 og diskoteket H3. Udgifterne måtte derfor anses for afholdt som udslag af kommerciel gæstfrihed, og kunne ikke fradrages som reklameudgifter efter LL § 8, stk. 1, men alene som repræsentationsudgifter efter LL § 8, stk. 4.
 Den del af dommen der vedrørte vederlagsfri udskænkning af drikkevarer blev appelleret til Højesteret.
 I SKM2007.547.HR stadfæstede Højesteret Landsrettens dom, hvorefter udgiften til vederlagsfri udskænkning af drikkevarer blev anset som repræsentationsudgifter.
 Højesteret anførte, at selskabet først efter sagens indbringelse for domstolene havde gjort gældende, at der var tale om udgifter til udskænkning af gratis drikkevarer på grundlag af øl- og drinkskort uddelt på gader m.v. De opgørelser og kasserapporter, som selskabet havde påberåbt sig, angik i hvert fald langt overvejende udgifter, som alene kunne anses som repræsentationsudgifter. På denne baggrund og efter bevisførelsen i øvrigt fandt Højesteret det ikke godtgjort, at selskabet havde ret til fradrag efter ligningslovens § 8, stk. 1.
 SKM2002.535.HR (SKM2001.441.VLR) En ejendomsmæglerforretning havde jubilæum og holdt åbent hus, hvor der blev serveret en større buffet. Højesteret fandt, at udgifterne måtte anses for repræsentationsudgifter.
 Højesteret anførte som begrundelse for dommen følgende: "Det fremgår af forarbejderne til stk. 4, at repræsentation har karakter af kommerciel gæstfrihed over for forretningsforbindelser, f.eks. i form af et traktement i anledning af virksomhedens jubilæum, indvielse eller lignende. Receptionen hos H's ejendomskontor blev holdt i anledning af virksomhedens jubilæum og lokaleudvidelse. Til receptionen, hvori der indgik et


text:
traktement, var kunder og forretningsforbindelser inviteret. Som udgangspunkt må et sådant arrangement - uanset traktementets omfang - anses for afholdt som udslag af kommerciel gæstfrihed og udgifterne hertil anses for repræsentationsudgifter omfattet af ligningslovens § 8, stk. 4. Receptionen blev afholdt som "åbent hus", og der blev samtidig med receptionen iværksat en reklamekampagne med rabat på salær. Disse forhold kan imidlertid ikke bevirke en fravigelse fra det ovennævnte udgangspunkt".
 SKM2003.286.LSR Et bryghus afholdt reception i anledning af bestyrelsesformandens 70 års fødselsdag og vicedirektørens 60 års fødselsdag. Udgifterne blev godkendt som repræsentationsudgifter for selskabet. Landsskatteretten henviste i begrundelsen til Højesterets dom af 21. oktober 2002, SKM2002.535.HR, hvor Højesteret statuerede, at den omstændighed, at der er åben adgang for offentligheden eller for en større ubestemt kreds af personer, ikke i sig selv er tilstrækkeligt til, at udgifter til reception anses for reklameudgifter. Der er kun tale om en nødvendig betingelse, hvis opfyldelse i sig selv ikke er tilstrækkelig til at anerkende fradrag. Landsskatteretten fandt, at de omhandlede receptioner, som blev afholdt i anledning af henholdsvis bestyrelsesformandens 70 års fødselsdag og vicedirektørens 60 års fødselsdag, efter det oplyste blev afholdt for at markere de to begivenheder på vegne af selskabet og dermed gøre virksomheden fordelagtigt bemærket. Udgifterne har dermed den fornødne tilknytning til indkomsterhvervelsen. Udgifterne ses at have karakter af kommerciel gæstfrihed over for forretningsforbindelse og er dermed repræsentationsudgifter, jf. ligningslovens § 8, stk. 4.
 Der foreligger et særligt problem med hensyn til gaver og opmærksomheder. Er et firmamærke eller firmanavn påført en gavegenstand, kan udgifterne i almindelighed betragtes som fuldt fradragsberettigede reklameudgifter, hvis det drejer sig om gaver, der i reklameøjemed er fremstillet i et større antal eksemplarer, og som ikke er særligt kostbare. Som eksempel herpå kan nævnes askebægre, papirknive, kuglepenne, kalendere, parkeringsskiver, tændstikæsker osv. med påtrykt firmanavn.
 Sådanne genstande kan anses for reklameartikler, hvis indkøbsprisen eller fremstillingsprisen ikke er højere end 100 kr. ekskl. moms, og genstandene på iøjnefaldende måde er forsynet med firmaets navn eller mærke (logo).
 I TfS 1995, 753 LSR fandt Landsskatteretten, at et selskabs udgifter til indkøb af bolcher var en fuldt fradragsberettiget driftudgift. Bolcherne, der kostede ca. 17 øre, var indpakket enkeltvis i papir påtrykt selskabets navn og logo og stod frit fremme i selskabets butikker. Selskabets sælgere havde endvidere bolcherne med på virksomhedsbesøg.
 Se dog TfS 1993, 346 LSR, hvor Landsskatteretten nægtede en ejendomsmægler fradragsret som reklameudgifter, selv om gaven, der bestod i en stærekasse, påført bomærke, kostede under 100 kr. Landsskatteretten lagde vægt på, at gaverne fortrinsvis blev udleveret i forbindelse med afslutning af handler og således ikke til en ubestemt kreds af personer. Der blev derfor kun anerkendt fradragsret for repræsentation, se E.B.3.6, hvor afgørelsen også er nævnt.
 I SKM2002.550.ØLR havde et selskab, der producerede chokolade, bortgivet et antal chokoladeæsker til jul. I indkomstårene 1996, 1997 og 1998 var der hvert år bortgivet mellem 3.000 og 3.500 æsker. Æskerne var givet væk til kunder (ca. 55 pct.), til leverandører (ca. 20 pct.) og til andre modtagere (ca. 25 pct.). Andre modtagere omfattede


text:
kongehuset, dagblade, politikere, bestyrelser, banker mv. Landsretten fandt, at der var tale om en repræsentationsudgift for selskabet. Landsretten lagde vægt på, at chokoladeæskerne var udsendt til en større, men bestemt og udvalgt kreds af modtagere, hvorfor udgifterne ikke kunne have karakter af reklameudgifter, der normalt afholdes over for en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder.
 Der er ikke tale om en reklameartikel, hvis f.eks. en flaske vin har giverens navn på etiketten. Her må udgiften anses for en repræsentationsudgift med begrænset fradragsret, jf. TfS 1987, 227 DEP. Det blev nærmere anført, at gaven var en typisk repræsentationsydelse beregnet til konsumption, og at der var tale om en gave til en bestemt person i modsætning til en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder. Se i øvrigt også afgørelserne i TfS 1994, 253 VLD og afsnit E.B.3.6.
 Tilsvarende har Landsretten anset udgiften til øl, som en depotejer gav til kunder, som var i restaurationer og hos købmænd, når han afleverede øl, for en reklameudgift. Landsretten lagde ved sin afgørelse til grund, at hovedparten af drikkevarerne blev uddelt til personer, der tilfældigt befandt sig hos depotejerens kunder, således at uddelingen skete til en ubestemt kreds. Herudover blev det lagt til grund, at uddelingen havde et ubetydeligt omfang i forhold til depotejerens samlede omsætning, TfS 1993, 244 VLD.
 Se derimod TfS 1997, 67 VLD, hvor landsretten fandt, at udgifter til gratis mad til faste kunder i en slags åbent hus arrangementer samt gratis øl til særlig gode kunder alene kunne fratrækkes indkomstopgørelsen som repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret til følge. Arrangementet, havde ikke været annonceret og kunne derfor ikke anses for at været åbent for offentligheden.
 I TfS 1999, 254 VLD, blev en revisor nægtet fuld fradragsret for udgifterne til et kundeinformationsmøde med en luftkaptajn som foredragsholder ud fra lignende begrundelser.
 I SKM2001.452.VLR havde et selskab i anledning af flytning indbudt "kunder, leverandører og forretningsforbindelser" gennem en annonce i lokalavisen. Landsretten fandt, at annoncen ikke gav mulighed for at fastslå, at der til arrangementet var åben adgang for offentligheden eller adgang for en større og ubestemt kreds. Der forelå heller ikke oplysninger om deltagere, der ikke var særskilt indbudte. Landsretten fandt herefter, at der var tale om repræsentationsudgifter. Se tillige TfS 1999, 138 LSR.
 Et selskab, hvis produkter var dyner og sengetøj mv., fik alene fradrag for afholdte kroarrangementer efter LL § 8, stk. 4, om repræsentationsudgifter med begrænset fradrag. Landsretten lagde vægt på, at traktementet måtte anses for bespisning, se TfS 1992, 332 ØLD.
 Se også TfS 1990, 160 HRD, hvor Højesteret anså udgifter til arbejdsfrokost for journalister for repræsentationsomkostninger. Frokosten fandt sted i forbindelse med en modemesse for fagfolk, der blev arrangeret hvert halve år.
 Udgifter til genstande af ubetydelig værdi, som uddeles til gæster og kunder ved sådanne arrangementer, kan dog anses for reklameudgifter, selv om genstandene ikke er forsynet med firmamærke eller firmanavn.
 Som eksempel kan nævnes udgifter til en reception, som en virksomhed afholder i forbindelse med sin fødselsdag, hvor der bydes på forfriskninger og uddeles balloner, flag


text:
og lign.
 Endvidere kan udgifter, som en forretning afholder til kaffe og brød eller lignende, som serveres for kunderne på udsalgets første dag, betragtes som fuldt fradragsberettigede driftsomkostninger. Se også TfS 1993, 52 LSR, hvor Landsskatteretten anerkendte en damekonfektionsforretnings udgifter til kaffe og småkager til kunderne som en fradragsberettiget driftsomkostning.
 Udgifter til mindre traktementer, der afholdes i forbindelse med messer og udstillinger eller pressemøder, der har åben adgang for pressen og andre interesserede, kan ligeledes betragtes som reklameudgifter.
 Er der derimod tale om afholdelse af etableringsudgifter og ikke reklameudgifter, er der ikke fradragsret for udgiften. Udgifter afholdt i forbindelse med et selskabs børsintroduktion, såsom udarbejdelse af prospekt, blev af Landsretten ikke anset for fradragsberettigede reklameudgifter, da udgifterne hertil ikke fandtes at være afholdt væsentligst med henblik på afsætning af selskabets produkter, men derimod med henblik på afsætning af selskabets aktier. Ved Højesteret indgik parterne forlig, således at selskabet blev indrømmet fradrag for en skønsmæssigt fastsat del af de afholdte udgifter som reklame. Det fandtes dokumenteret, at en del af det materiale, der blev fremstillet til børsintroduktionen, senere var blevet genanvendt i reklameøjemed, se TfS 1998, 325 HRK, TfS 1998, 346 DEP og TfS 2000, 821 LSR.
 Visse gaver kan ud fra et reklamesynspunkt fradrages fuldt ud, se afsnit E.B.3.6.
 Gaver, der anses for fradragsberettigede, må opdeles i repræsentationsgaver med begrænset fradragsret og gaver med fuld fradragsret. De under afsnit E.B.3.6. nævnte reklamegaver til højst 100 kr. og de nævnte bidrag til lotterier, sponsorbidrag mv. er fuldt fradragsberettigede.
 Gaver til almennyttige foreninger mv., der er omfattet af LL § 8 A, samt udgifter til udredelse af løbende ydelser, som er omhandlet i LL § 12, betragtes ikke som repræsentationsudgifter og kan derfor fradrages i overensstemmelse med de respektive bestemmelser. Se LV Almindelig del afsnit A.F.4.4 og A.F.5.
 Gaver og opmærksomheder til forretningsforbindelser og deres familier betragtes som begrænset fradragsberettigede repræsentationsgaver, forudsat at udgifterne hertil har den fornødne tilknytning til indkomsterhvervelsen. Dette gælder f.eks. normalt en flaske vin eller spiritus, en æske chokolade eller blomster i anledning af jul, fødselsdag eller lignende.
 I SKM2008.961.SR bekræftede Skatterådet, at et selskab have fradragsret for udgifterne til en gave, der havde en værdi af ca. 10.000 kr., der blev givet ved en forretningforbindelses jubilæum.
 I SKM2011.402.BR afviste retten at udgifterne til fodboldbilletter kunne trækkes fra som reklameudgifter, se E.B.3.6, hvor afgørelsen er nævnt nærmere.
 Vareprøver og rabatter
 Udgifter til vareprøver og rabatter er fuldt fradragsberettigede salgsomkostninger. Om tobak se nedenfor.
 Tobak mv.
 Udgifter til cigaretter, røgtobak, cigarer, cerutter, cigarillos, cigaretpapir, skrå eller snus, der er ydet som led i et ansættelsesforhold, kan ikke trækkes fra. Det samme gælder, hvis udgifterne er afholdt til repræsentation eller enhver form for reklame.
 Reglerne findes i LL § 8 T, som er indsat ved lov nr. 1560 af 21. december 2010 om ændring af ligningsloven og forskellige andre love (L 75). Bestemmelsen har virkning for indkomstår, der begynder den 1. januar 2011 eller senere, jf. ændringslovens § 7, stk. 2.
 Cigaretter og røgtobak (pibetobak), der er omfattet af bestemmelsen,