text:
forelå en endelig og bindende aftale i 2003 ikke var løftet af sagsøgeren. Efter en konkret vurdering fandt retten, at ministeriet havde løftet sin bevisbyrde for, at sagsøgeren var næringsdrivende ved købet af ejendommen. Ud over de afgivende forklaringer lagde retten bl.a. vægt på,
 at sagsøgeren havde fratrukket et tab i 2005 på en anden ejendom, som han ejede, efter næringsreglerne,
 den nære tidsmæssige sammenhæng med hans øvrige næringsvirksomhed, og
 at han ikke havde klaget over at være blevet anset for næringsdrivende i 2004 til landsskatteretten
 Sagsøgeren havde ikke afkræftet næringsformodningen, og ministeriet blev derfor frifundet.
 En række faggrupper vil som følge af deres arbejdsområde være omfattet af næringsformodning. Dette gælder, selv om der kun er tale om bierhverv. Næringsformodningen gælder som udgangspunkt alle salg, uanset virksomheden hidtil kun har omfattet en bestemt kategori af ejendomme.
 Ejendomshandlere og selvstændige håndværksmestre med andele i byggeentrepriser beskattes næsten altid. Udtrykket ejendomshandler skal forstås bogstaveligt, idet ejendomsmæglere, hvis virksomhed kun har bestået af formidling af ejendomshandel, ikke er omfattet. Imidlertid vil ganske få ejendomshandler for ejendomsmæglerens egen regning bringe ham ind under næringsbeskatning, idet mæglerens fagkundskab på området og erhvervsmæssige tilknytning til ejendomsmarkedet i sig selv skaber en formodning for næring.
 Næringsbeskatning vil også kunne komme på tale for byggeadvokater, arkitekter, bygningsingeniører, landinspektører og bygningshåndværkssvende.
 Bygningshåndværkere, der kun udfører reparationsarbejder og ikke opfører eller sælger ejendomme for egen regning, og arkitekter m.v., der aldrig har bygget huse for egen regning omfattes ikke af næringsformodningen, UfR 1981, 1005 HRD og UfR 1970, 552 ØLD.
 TfS 1988, 45 HRD. En tømrermester, der som deltager i et interessentskab havde opført en udlejningsejendom, og som ved interessentskabets opløsning havde overtaget 2 blokke i ejendommen, som han - angiveligt af likviditetsmæssige grunde - udstykkede i ejerlejligheder, blev næringsbeskattet af salg efter 15 års ejertid. Tømrermesteren havde ikke for egen regning opført udlejningsejendomme, bortset fra en enkelt, som ikke var udstykket.
 UfR 1972, 716 HRD (skd. 1972.21.170). En gas- og vandmester og dennes fader, der sammen drev håndværksvirksomhed som sanitets-, gas- og vandmestre med reparationsarbejder m.v., havde opført et parcelhus. De blev beskattet af fortjenesten ved salget ud fra et næringssynspunkt. Det blev oplyst, at huset var opført med det formål, at sønnen skulle bebo ejendommen, men at han ved færdiggørelsen fandt, at huset på grund af forskellige, hovedsagelig familiemæssige, omstændigheder ikke mere var velegnet hertil, hvorefter det blev afhændet, uden at sønnen var flyttet ind. Højesteret begrunder afgørelsen med, at selv om det lægges til grund, at sønnen oprindelig havde til hensigt at opføre et hus til egen beboelse, måtte det antages, at byggeriet og salget skete som et led i sønnens og faderens næring, bl.a. fordi byggeregnskabet m.v. i enhver henseende indgik i interessentskabets regnskaber, og at blikkenslagerarbejdet, der udgjorde en stor del af håndværkerudgifterne, var udført delvis inden for firmaets arbejdstid.
 Højesterets dom af 22. august 1984 (skd. 1984.71.871). En slagtermester - der drev bibeskæftigelse ved handel med fast ejendom - blev næringsbeskattet ved salg af et parcelhus efter 16 års besiddelsestid.
 TfS 1989, 2 HRD.


text:
En murermester blev anset som almindelig indkomstskattepligtig ved salg af udlejningsejendomme 8 og 10 år efter, at han havde erhvervet dem fra et aktieselskab, hvori han 7 år tidligere havde erhvervet samtlige aktier ved arv. Det forhold, at den pågældendes næring ikke tidligere havde omfattet udlejningsejendomme, fandtes ikke at kunne føre til et andet resultat.
 UfR 1977, 282 HRD (skd. 1968.4.211). En byggeadvokat ansås indkomstskattepligtig af fortjeneste ved salg af ejerlejligheder i ejendomme, som han havde erhvervet i 1954 og 1957, 14 og 11 år før salg af de første ejerlejligheder. Der fandtes ikke tilstrækkeligt grundlag for at anse advokatens dispositioner vedrørende disse ejendomme for at falde uden for den af ham drevne almindelige næringsvirksomhed inden for fast ejendom. Det må antages at være uden betydning for resultatet, om ejendommene var solgt efter eller uden opdeling i ejerlejligheder.
 For personer uden for de i afsnit E.J.3.1.1 omhandlede faggrupper, vil hyppige køb/salg af fast ejendom over en periode kunne medføre næringsformodning. Her må det samlede antal omsatte ejendomme tillægges vægt, idet der dog ikke kan fastsættes en absolut talmæssig grænse. Endvidere må kontinuiteten og størrelsen af fortjenesten tages i betragtning.
 Det er en forudsætning, at der er tale om en løbende omsætning, da enkeltstående ejendomskøb, som foretages af personer, der ikke er belastede af tidligere ejendomshandler eller tilknytning til ejendomsmarkedet, alene kan betragtes som spekulation (ejendomsavancebeskatningsloven). Dette gælder, selv om der investeres betydelige beløb i ejendommen, og selv om videresalget indbringer stor fortjeneste.
 På den anden side vil erhvervelse og videreførelse af et udstykningsforetagende i drift kunne anses som etablering af næring og således medføre næringsbeskatning.
 TfS 1997, 810 HRD. En malermesters datter, der var uden professionel tilknytning til ejendomsmarkedet, blev anset for næringsdrivende ved salg af fast ejendom og beskattet af andel af avance ved salg af ejerlejligheder og andel af avance ved salg af en udlejningsejendom, der ikke var opdelt. Den nu afdøde malermester havde siden 1968 erhvervet andele i 23 ejendomme, som han udførte arbejde på. Endvidere havde han sammen med sin søn stiftet et aktieselskab, der siden 1972 stod som bygherre ved deltagelse i nybyggeri. Datteren havde siden 1975 erhvervet andele i ejendomsselskaber, hvor faderen var interessent, og hun havde en væsentlig indtægt herfra. Datteren blev endvidere anset for indkomstskattepligtig efter den dagældende KSL § 33 A af avancen ved likvidation af selskaber, hvori faderen havde erhvervet aktier som led i sin virksomhed.
 TfS 1995, 749 VLD. En ingeniør og en murermester, der i et interessentskab havde været næringsdrivende med salg af fast ejendom, overdrog en ejendom til deres børn med et større antal udstykkede usolgte ejerlejligheder. Fortjenesten ved videresalget af ejerlejlighederne var skattepligtig som almindelig indkomst for de pågældende, idet disse fandtes at have overtaget og fortsat en igangværende virksomhed.
 UfR 1973, 485 HRD. En direktørs erhvervelse af 37 ejendomme og afhændelse af 25 førte til næringsbeskatning.
 Ved Højesterets dom af 2. oktober 1984 (skd. 1985.72.110) blev en ejer af udlejningsejendomme anset for næringsdrivende. Sagsøgeren gjorde gældende, at han aldrig havde haft erhverv ved køb og

type: other


text:
salg af ejendomme, og at i hvert fald de senest foretagne køb var foretaget med henblik på investering. Østre Landsret lagde i dommen til grund, at sagsøgeren i årene fra 1935 til 1977 havde købt 41 udlejningsejendomme og solgt 35 af dem. Disse handeler var i det væsentlige sket før 1961. Men også siden havde sagsøgeren gennem et aktieselskab og ved samarbejde med en forhenværende vekselerer købt og solgt udlejningsejendomme og andele heri. Hans formue var i dette tidsrum tredoblet, og hans indkomster havde været små, idet der var foretaget betydelige afskrivninger. På denne baggrund fandt retten, at salget af de omhandlede ejendomme var sket som et led i sagsøgerens næring.
 Østre Landsrets dom af 7. maj 1981 (skd. 1982.61.201). En direktør og hovedaktionær i trælast branchen (kun grossistvirksomhed) købte i 1966 samlet 192 sommerhusgrunde af et familieaktieselskab, hvori hans hustru havde betydelige kapitalmæssige interesser. Det var direktørens plan at opføre sommerhuse til udlejning, men han måtte afhænde grundene til et aktieselskab med en samlet avance på 2.984 kr. Skatteyderen havde ikke før eller senere beskæftiget sig med udstykning af grunde, og det skyldtes en tilfældighed og familiemæssige forhold, at han foretog dette enkeltstående køb af sommerhusgrunde. Landsretten fandt det ikke godtgjort, at dette enkeltstående engagement havde været et led i skatteyderens næring.
 Højesterets dom af 11. januar 1982 (skd. 1982.61.167). En arkitekt, hvis hustru i 1972 havde erhvervet et større antal attraktivt beliggende sommerhusgrunde, blev fritaget for næringsbeskatning af fortjenesten ved salg året efter af 22 af grundene. Han blev i stedet spekulationsbeskattet af fortjenesten, som i dag ville have været omfattet af reglerne i ejendomsavancebeskatningsloven.
 Skat 1985.4.105. En luftkaptajn, der havde erhvervet 9 grunde i Spanien med henblik på bebyggelse og videresalg, blev nægtet fradrag for tab ved salg, idet Landsskatteretten bl.a. under hensyn til, at skatteyderen ikke tidligere havde haft et arbejdsområde, der omfattede salg af fast ejendom, fandt, at erhvervelsen af grundene ikke var sket som led i en løbende næring, eller at skatteyderen ved køb af grundene kunne anses for at have etableret en næringsvej.
 SKM2005.217.VL. Skatteministeriet fik ikke medhold i, at der i denne sag var tale om næring med køb og salg af fast ejendom. Landsretten lagde vægt på, at der var tale om ret få handler, samt på sagsøgerens og en medejers forklaringer om, at to ejendomme var købt som anlægsinvesteringer, som blev solgt, fordi medejeren skulle rejse fra landet. Herefter fandt landsretten - uanset avancernes meget centrale placering i sagsøgerens økonomi - det ikke godtgjort, at sagsøgeren ved købet af ...1 havde etableret en så systematisk og professionel handel med fast ejendom, at denne kunne siges at udgøre hans hele eller delvise levevej.
 SKM2008.292.BR. Sagen vedrørte en ejendomsmæglers salg af sit eget sommerhus, som han havde ejet i 9 år. Sommerhuset havde været udlejet i et stort omfang, men også brugt privat. Ejendomsmægleren havde kun i særdeles begrænset omfang formidlet salg af ferieboliger. Retten henså til, at der var tale om et sommerhus, der i ret stort omfang havde været udlejet


text:
og til, at der ikke var tale om et hus, der havde tjent til familiens faste bolig, og på den baggrund fandt retten ikke, at sagsøgeren havde ført det fornødne meget sikre bevis for, at erhvervelsen af det omhandlede sommerhus alene var sket i anlægsøjemed og ikke tillige af hensyn til muligheden for at opnå fortjeneste på et senere belejligt tidspunkt. Herefter fik ministeriet medhold i, at salget af sommerhuset var sket som et led i sagsøgerens næringsvirksomhed.
 SKM2008.28.VLR. Skatteyderen gjorde gældende, at hans salg af tre ejerlejligheder ikke var sket som led i næringsvirksomhed med køb og salg af fast ejendom. Efter de oplysninger, som skatteyderen havde angivet i sine regnskaber om formålet med den opstartede aktivitet på ejendomsmarkedet, sammenholdt med at han også havde selvangivet avancer fra salg af ejerlejligheder som næringsindkomst, fandt landsretten, at Skatteministeriet havde godtgjort, at skatteyderen havde påbegyndt næringsvirksomhed med køb og salg af fast ejendom ved købet af de tre omstridte ejerlejligheder. Herefter bestod der en formodning for, at alle tre ejerlejligheder blev købt som led i næring med køb og salg af fast ejendom. Der måtte derfor kræves et meget sikkert bevis for at anse erhvervelsen af de tre ejerlejligheder for alene at være sket i anlægsøjemed. Herefter og efter omfanget af handlerne med ejerlejligheder sammenholdt med, at der for ejerlejlighederne blev udarbejdet separate regnskaber, fandt landsretten efter en samlet vurdering, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at ejerlejlighederne ikke blev erhvervet som led i næring. Landsretten tog derfor Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge
 SKM2009.254.BR. Byretten frifandt Skatteministeriet i en sag, hvorefter sagsøgeren var blevet vurderet som næringsdrivende og derved var blevet næringsbeskattet af avancer opnået ved salg af 1 ejendom i 2000 og 7 ejendomme i 2001. Blandt andet som følge af, at sagsøgeren i perioden 1980 til 1990 var blevet næringsbeskattet af avancer ved salg af ejendomme endda 3 gange i overensstemmelse med hans egen selvangivelse, fandt retten, at der var en næringsformodning. Retten fandt endvidere, at sagsøgeren ikke havde ført det sikre bevis, der måtte kræves for at afkræfte denne formodning.
 Hvis en ejendom erhverves eller opføres af et konsortialfællesskab, vil dette kunne føre til, at den enkelte deltager næringsbeskattes af avancen ved afståelse. Det er bl.a. konsortialdeltagernes tilknytning til ejendomsmarkedet, som har afsmittende effekt, hvorved der skabes en formodning for næring. Der skal dog foretages en individuel bevisbedømmelse for hver enkelt deltager i konsortiet. Må det efter en sådan bevisbedømmelse konstateres, at den pågældendes virksomhed hverken før eller efter hans indtræden i konsortiet kan anses som næring, vil han ikke blive næringsbeskattet.
 Højesterets dom af 28. april 1982 (skd. 1983.66.268). 2 interessenter, henholdsvis en vekselerer og en ejendomsmægler, der i kompagniskab købte og solgte fast ejendom, blev anset for næringsdrivende også med hensyn til en række udlejningsejendomme, som i følge den interessentskabskontrakt, der blev oprettet som led i erhvervelsen af udlejningsejendommene, alene var erhvervet ». . . med henblik på betryggelse af vor alderdom, og efter vor død til sikring af vore enker og børn.« I dommen anførtes,


text:
at interessenterne i tilknytning til deres erhverv som vekselerer og ejendomsmægler drev en vidstrakt virksomhed, der foruden ejendomsadministration og pantebrevshandel også omfattede køb af faste ejendomme - efter det oplyste på grundlag af misligholdte pantebreve - og senere salg af de nævnte ejendomme. På denne baggrund findes der ikke i besiddelsestiden for de i sagen omhandlede ejendomme, som i øvrigt enten slet ikke eller kun i beskedent omfang afkastede udbytte, og i den i interessentskabskontrakten tilkendegivne hensigt med deres erhvervelse at være tilstrækkeligt grundlag for at anse interessenternes dispositioner vedrørende disse ejendomme for at falde uden for deres næring.
 Vestre Landsrets dom af 2. juni 1981 (skd. 1981.59.398). En VVS-installatør deltog i et kommanditselskab, som opførte et par udlejningsbyggerier. Da udlejningen viste sig underskudsgivende, blev ejendommen opdelt i ejerlejligheder og solgt. Installatøren, som var frimurer, kom ifølge det oplyste alene til at deltage i opførelsen af ejendommene i samarbejde med andre håndværkere som led i planerne om at opføre en bygning, som kunne rumme en loge til frimurerordenen. Bl.a. under hensyn til, at byggerierne blev udført af byggekonsortier, der bestod af håndværkere og advokater, fandt landsretten, at fortjenesterne ved salg af ejerlejligheder måtte anses for opnået som led i næring. Det blev ikke tillagt betydning, at installatøren personligt havde forestillet sig, at hans deltagelse i byggerierne i det væsentligste tog sigte på tilvejebringelse af en anlægsformue i selvpensioneringsøjemed. Ej heller blev det tillagt betydning, at installatøren kun udførte en mindre del af de samlede entrepriser vedrørende de 2 byggerier.
 TfS 2000, 98 VLD. En gas- og vandmester, som sammen med 7 andre stiftede et kommanditselskab med henblik på udstykning af ejerlejligheder, blev næringsbeskattet af sin del af fortjenesten ved salg af 5 lejligheder. Retten lagde vægt på stifterkredsens sammensætning (bl.a. en tømrermester, en revisor, en advokat og en ejendomsmægler), formålsbestemmelsen om udstykning i ejerlejligheder, den gennemførte udstykning i ejerlejligheder og det forhold, at der i de første 8 år blev solgt 8 ud af 15 ejerlejligheder. Endvidere blev der lagt vægt på, at salget af 2 af disse ejerlejligheder skete i forlængelse af ombygning under deltagelse af bl.a. skatteyderen som gas- og vandmester samt at skatteyder og dennes revisor i forbindelse med de 3 første salg af ejerlejligheder, herunder de ombyggede, for 2 succesive skatteår selvangav over/underskud ved salgene, herunder et ikke ubetydeligt underskud i 1980 som almindelig indkomst. Retten fandt, at der var skabt en sådan formodning for, at næring ved salg af ejerlejlighederne havde været et væsentligt formål ved skatteyders indtræden i kommanditselskabet, at der havde måtte kræves et sikkert modbevis for at antage, at det ikke har været tilfældet.
 Vestre Landsrets dom af 20. november 1984. En civilingeniør blev efter en ejertid på ca. 10 år næringsbeskattet ved salg af en anpart af en større industriejendom, som et kommanditselskab havde erhvervet med henblik på udlejning. Kommanditselskabet var stiftet af ham selv, en direktør, en arkitekt og 2 andre civilingeniører - alle beskæftiget inden for byggebranchen. Retten lagde bl.a. vægt på, at ejendommen var erhvervet i samarbejde med


text:
en kreds af personer med solid professionel indsigt i virksomhed med køb og salg af fast ejendom.
 TfS 1995, 112 ØLD. Et anpartsselskab, hvis formål var at købe og bebygge en grund og derefter drive en af de omhandlede ejendomme som komplementar i kommanditselskabet, blev ikke anset for næringsskattepligtig af avancen ved salg. Kommanditisterne var blevet næringsbeskattet af salgsavancen. Selskabet havde kun ejet 1 pct. af andelene i kommanditselskabet, og selskabets indflydelse på afhændelsen og andel i avancen havde således været meget begrænset. Det fandtes herefter ikke godtgjort, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at der kunne ske afsmitning fra den skatteretlige behandling af selskabets ejerkreds.
 TfS 1993, 421 VLD. Andel i et kommanditselskabs fortjeneste ved salg af fast ejendom var skattepligtig almindelig indkomst for en kommanditist, uanset at denne i øvrigt ikke havde haft andre aktiviteter vedrørende køb og salg af fast ejendom. Kommanditselskabet var anset for næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom, og komplementaren og de 2 kommanditister, der havde den bestemmende indflydelse i kommanditselskabet, var næringsdrivende med handel med fast ejendom. Sagen blev indbragt for Højesteret, men anken blev senere hævet.
 UfR 1982, 443 HRD (skd. 1982.62.283) statuerede, at en gårdejer, der indskød et grundstykke i et interessentskab, stiftet med henblik på at gennemføre udstykning og salg af en række parceller, ikke var almindelig indkomstskattepligtig af de indvundne fortjenester, uagtet at de øvrige interessenter var blevet anset for almindelig indkomstskattepligtige. Det var ubestridt i sagen, at gårdejeren ikke var blevet beskattet, hvis han havde solgt grundstykket til interessentskabet.
 Dommen er kommenteret af Munch i UfR 1982B, 325. Fra kommentaren kan nævnes: »Det har ikke været tanken at tage afstand fra, at spekulations- eller næringshensigt hos nogle deltagere i en fælles virksomhed kan få betydning til belysning af andre deltageres forhold. Var jord blevet købt hos tredjemand af interessentskabet kunne man ikke ved bedømmelsen af gårdejerens mulige skattepligt have set bort fra de andre interessenters forhold.«
 »Under de i Højesterets præmisser beskrevne omstændigheder måtte forholdene ved gårdejerens erhvervelse af arealet tillægges større betydning end forholdene omkring interessentskabets stiftelse og drift.«
 TfS 1987, 237 ØLD. En restauratørs indtræden i 2 ejendomsinteressentskaber ved arveudlæg uden succession for en ideel anpart på henholdsvis 3,79 pct. og 5,9 pct. ansås som indtræden i en bestående næringsvirksomhed, hvorfor arvingen skulle indkomstbeskattes af sin del af fortjenesten ved de efter arveudlægget stedfundne salg af ejerlejligheder beliggende i 2 udlejningsejendomme, som interessentskaberne havde opført og udstykket som led i næring.
 TfS 1990, 451 ØLD. En tidligere ansat i byggehandelsvirksomhed blev anset for næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom, idet sagsøger i flere år havde været deltager i interessentskaber sammen med særdeles kyndige indenfor ejendomshandelsmarkedet.
 TfS 1996, 534 ØLD. En skatteyder fik efter sine forældre arveudlagt en andel af en udlejningsejendom, der var udstykket i ejerlejligheder, og hvorfra der skete frasalg. Ejendommen tilhørte et interessentskab, hvori skatteyderens fader havde været deltager. Landsretten lagde til grund, at der ikke var sket næringsbeskatning vedrørende ejendommen i fællesboet efter skatteyderens forældre. Ejendommen var blevet henregnet


text:
til faderens anlægsformue, og interessentskabet var ikke som sådant blevet anset for at være næringsdrivende. Landsretten fandt herefter ikke til skade for skatteyder at kunne tilsidesætte den hidtidige skattemæssige kvalificering af ejendommen. Skatteyderens egne erhvervsmæssige forhold på udlægstidspunktet kunne heller ikke føre til, at der skulle ske næringsbeskatning, da der ikke var købt eller solgt fast ejendom for egen regning.
 TfS 1994, 294 ØLD. En revisor købte i 1983 som deltager i et interessentskab en ideel anpart på 10 pct. af en udlejningsejendom. Der var 3 andre interessenter, herunder 2 ejendomsselskaber, der hver erhvervede andele på 40 pct. Ejendomsselskaberne, der gennem en årrække havde foretaget køb og salg af fast ejendom, indgik i en koncern, som skatteyderen var revisor for. Han benyttede investeringsfondshenlæggelser til erhvervelsen af sin andel af ejendommen. Ejendommen blev afhændet igen i februar 1986. Landsretten lagde til grund, at revisoren måtte være bekendt med, at de 2 selskaber, der erhvervede de 80 pct. af ejendommen, havde drevet næring med køb og salg af fast ejendom og derfor med rette var blevet beskattet af fortjenesten ved salget. Der var derfor en formodning for, at også han havde erhvervet sin andel af ejendommen som led i næring, og Landsretten fandt ikke, at denne formodning var blevet afkræftet af revisoren.
 TfS 1997, 414 HRD. Køb af andele i 2 ejendomme blev anset for sket i næring. Forud for købet var ejendommene udstykket i ejerlejligheder og indgik i sælgers næringsvirksomhed med løbende frasalg af ejerlejligheder. Dette var i hvert fald skatteyderens rådgivere bekendt. Anparterne på henholdsvis halvdelen og 2/3 af et betydeligt antal ejerlejligheder blev erhvervet med det formål at opnå andel i fortjenesten ved salget af ejerlejlighederne, og skatteyderen blev således partner med sælger, til hvem hun overlod administration og salgsarbejde.
 Ved bedømmelsen af, om et aktieselskabs erhvervelse af fast ejendom er sket som led i næring, vil man ud over selskabets vedtægtsmæssige formål i udstrakt grad lægge vægt på selskabets faktiske aktivitet og aktionærernes forhold. Som eksempler på en sådan »afsmitning« henvises til UfR 1942, 95 HRD og UfR 1943, 43 HRD.
 SKM2002.597.LSR. Landsskatteretten fandt, at et ejendomsselskab var næringsskattepligtig i forbindelse med beskatning af avance ved nogle ejendomssalg. Formodningen for, at ejendommene var anskaffet med salg for øje kunne ikke anses for afkræftet. Landskatteretten henså til, at selskabets vedtægtsmæssige formål bl.a. havde været investering i og drift af udlejningsejendomme, og at selskabets faktiske aktiviteter udover drift af udlejningsejendomme i høj grad havde bestået i køb og salg af ejendomme, idet selskabet siden 1992 havde erhvervet ca. 32 ejendomme, og da selskabet i perioden fra 1995 til 2001 havde solgt i alt 11 ejendomme. Der var endvidere henset til, at selskabet ifølge det oplyste løbende udskiftede dets ejendomme, og at selskabets hovedanpartshaver i indkomståret 1997 var anset for næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom.
 Ved bedømmelsen af aktionærernes forhold vil der kun under særlige omstændigheder kunne lægges vægt på selskabets forhold.
 Se som eksempler herpå UfR 1956, 261 HRD og LSRM 1977, 110 LSR. Sagerne drejede sig


text:
om køb af pantebreve fra næringsdrivende selskaber, hvori skatteyderne var aktionærer. Skatteyderne blev næringsbeskattet af de opnåede kursavancer på pantebrevene.
 Se også TfS 1987, 115 HRD, og TfS 1995, 387 HRD. Dommene er omtalt under afsnit E.J.3.1.6.2.
 Et moderselskabs forhold vil eventuelt kunne lægges til grund ved bedømmelsen af datterselskabet, jf. princippet i UfR 1972, 520 HRD (kommenteret i UfR 1972B, 238), hvor Højesteret dog ikke fandt grundlag for nærings- eller spekulationsbeskatning, da moderselskabet trods dets formålsbestemmelse ikke havde handlet med fast ejendom overhovedet, ligesom datterselskabet ikke havde handlet med andre ejendomme end den foreliggende.
 Vestre Landsrets dom af 25. august 1980 (skd. 1981.56.94). En direktør erhvervede i august 1972 en byggegrund, hvorpå han lod opføre et hus til beboelse for sig og sin familie. Samme år stiftede han et byggeselskab med det formål, at drive byggevirksomhed samt handel med fast ejendom m.v. Huset, der var færdigt til indflytning i januar 1973, blev solgt i november 1974. Under hensyn til, at direktøren begyndte sin virksomhed i byggeselskabet samtidig med erhvervelsen af grunden, og at han efterfølgende drev virksomhed med køb og salg af faste ejendomme, fandt Landsretten, at muligheden for fortjeneste ved videresalg havde haft en sådan betydning for ham ved erhvervelsen, at avancen måtte anses for indkomstskattepligtig efter SL § 5 a. Sammenlign Vestre Landsrets dom af 11. december 1984 (skd. 1985.73.305).
 TfS 1989, 567 HRD. Et aktieselskab, som blev stiftet med henblik på opførelse af et forretnings- og kontorcenter, og hvis stiftere alle havde væsentlig tilknytning til byggebranchen, blev næringsbeskattet ved salg af en del af ejendommen, uanset vedtægter og aktionærkreds var ændret i mellemtiden.
 TfS 1990, 205 LSR. Ændringer i et selskabs ejerforhold og formålsparagraf kunne ikke medføre næringsbeskatning m.h.t. en ejendom, selskabet forinden havde erhvervet som anlægsaktiv.
 For ejendomsselskaber vil det bero på en konkret undersøgelse, om selskabets afhændelse af fast ejendom er et led i næringsvirksomhed. Selskabets formålsparagraf er ikke eneafgørende.
 Se også SKM2003.130.ØLR om hvorvidt et ejendomsselskab skulle beskattes ved salg af lejligheder fra en ejendom som selskabet havde købt i 1977. Selskabet havde forud for købet i 1977 ikke haft nogen erhvervsmæssig virksomhed. Den pågældende ejendom havde på anskaffelsestidspunktet ca. 30 udlejede restejerlejligheder, som det sagsøgende selskab løbende solgte, efterhånden som lejerne fraflyttede. Selskabet erhvervede i 1988 en lejlighed i København. Landsretten fandt, at ejendommen i 1977 var købt som led i selskabets næringsvirksomhed. Østre Landsret henviste bl.a. til, at lejlighederne blev solgt i takt med lejernes fraflytning, og at selskabet bortset fra en ejerlejlighed ikke havde haft andre aktiviteter, ligesom det af selskabets regnskab for en række år fremgik, at selskabets hovedaktivitet bla. var salg af ejerlejligheder. Videre lagde landsretten vægt på, at selskabets samlede resultat før salg af ejerlejligheder var negativt med et ikke ubetydeligt beløb, og at det alene var fortjenesten ved salg af ejerlejligheder, som gav selskabet et samlet positivt resultat af anseelig størrelse. Videre henviser landsretten til, at selskabet til og med indkomståret 1993 havde selvangivet fortjeneste ved salg af ejerlejlighed som almindelig indkomst.
 TfS 1992, 38 HRD.


text:
Et selskabs salg af en del af en udlejningsejendom blev anset for sket i næring. Der var henset til selskabets stiftelsesoverenskomst, hvorefter formålet bl.a. omfattede eventuelt salg af fast ejendom. Endvidere havde selskabet udover den nævnte ejendom købt en grund, hvorpå der blev opført parcelhuse til videresalg, og hovedaktionærerne havde begge tilknytning til byggevirksomhed. Der henvises i øvrigt til LV Selskaber og aktionærer afsnit S.C.1.3.3.
 SKM2007.314.VLR. Et selskab, der hidtil alene havde ejet tre anlægsejendomme, købte i 1991 nogle grunde af et søsterselskab og opførte i 1992 et ejendomskompleks "P1" Vestre Landsret fandt, at selskabet ved købet i 1991 af grundene for godt kr. 5 mio. og den senere indgåelse af en entrepriseaftale på knap kr. 15 mio. foretog en så betydelig investering i fast ejendom med henblik på at opnå fortjeneste ved videresalg, at der i 1991 blev påbegyndt næring med køb og salg af fast ejendom. Landsretten fandt, at det herefter var uden betydning, om selskabet havde deltaget i et andet projekt med næring med fast ejendom eller ej. Projektet med "P1" alene medførte, at selskabet blev næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom.
 Ejendommens konkrete anvendelse og placering i skatteyderens økonomi kan bevirke, at ejendommen ikke anses erhvervet som led i den af skatteyderen i øvrigt drevne næring ved handel med fast ejendom.
 Den næringsdrivende skatteyders forretningsejendom vil kunne anses for en anlægsejendom, således at fortjeneste ved salg beskattes efter reglerne i ejendomsavancebeskatningsloven.
 TfS 1990, 401 HRD. En bygmester havde i 1979 erhvervet en grund, der ifølge lokalplan skulle benyttes til både bolig og erhverv. I overensstemmelse med hensigten ved erhvervelsen anvendtes grunden til oplagsplads for bygmesterens virksomhed, og der opførtes et parcelhus, som benyttedes til familiens bolig og til kontor. Ejendommen solgtes på tvangsauktion i 1984. Højesteret nægtede fradrag for det herved lidte tab, da bygmesteren ved erhvervelsen havde haft til hensigt at anvende ejendommen i en længere årrække, og salget alene skete, fordi han på grund af sygdom og mindre indkomst var tvunget til det.
 TfS 1987, 506 ØLD. En ingeniør ejede halvdelen af aktiekapitalen i et murer- og entreprenørselskab. Endvidere ejede han personligt halvdelen af den ejendom, hvorfra selskabet drev sin virksomhed, idet ejendommen fungerede som administrationsbygning og oplagsplads for selskabet. Såvel skatteyderen som selskabet var blevet næringsbeskattet ved salg af ejendomme. På grund af alvorlig sygdom påtænkte skatteyderen at sælge sin halvdel af nævnte ejendom. Østre Landsret lagde til grund, at erhvervelsen og bebyggelsen af ejendommen fandt sted for at kunne drive entreprenørvirksomheden fra denne ejendom i stedet for som hidtil fra 2 ejendomme, der havde fungeret som henholdsvis administrationsbygning og oplagsplads. Henset til at salget alene var begrundet i skatteyderens alvorlige sygdom, der gjorde ham ude af stand til at deltage i driften, fandt Landsretten herefter, at erhvervelsen og senere salget af halvdelen af ejendommen ikke kunne anses som et led i skatteyderens næringsvirksomhed.
 Østre Landsrets dom af 30. januar 1984, skd. 1984.70.481. Tømrermester ikke anset indkomstskattepligtig af avance ved salg af værkstedsbygning, opført til og benyttet i hans tømrervirksomhed i


text:
41⁄2 år.
 TfS 1991, 300 ØLD. Et selskab havde opført en lagerbygning, der solgtes til et søsterselskab og efter salget udlejedes til og benyttedes af selskabet. Salget kunne ikke henføres til selskabets næringsvirksomhed, da virksomheden trods selskabets formålsparagraf ikke havde omfattet handel med fast ejendom. At øvrige selskaber indenfor samme koncern var næringsdrivende med fast ejendom kunne ikke føre til andet resultat.
 Østre Landsrets dom af 12. oktober 1981, skd. 1982.63.359. En skatteyder, der primært drev virksomhed med køb og salg af møntvaskerier og -renserier, blev anset skattepligtig af en fortjeneste ved salg af en ideel anpart af den ejendom, hvori renseriet var beliggende, idet ejendommen alene var erhvervet som led i købet af renseriet samme sted. Fortjenesten fandtes på denne baggrund opnået som et led i den pågældendes næring.
 TfS 1990, 433 VLD. En arkitekts salg af hotel efter 7 års ejertid blev anset for sket i næring. Der havde indtil købstidspunktet været tale om omfattende næring med fast ejendom. Ved købet indgik 6 rækkehuse i handelen. Hoteldrift forelå kun i begrænset omfang. Landsretten anså ikke næringsformodningen for afkræftet, idet det måtte antages, at muligheden for videresalg med fortjeneste havde indgået som et blandt flere motiver til erhvervelsen af hotellet.
 En ejendom, som har været den næringsdrivendes private bolig igennem en årrække, vil kunne udskilles fra omsætningsformuen.
 Den ledende dom på området, UfR 1967, 258 HRD (skd. 1967.3.84), er kommenteret af Trolle i UfR 1967, 255B. Det anføres i kommentaren, at man af dommen vel kan udlede, at en håndværker, der til vanlig pris køber eller bygger et hus til sig selv og først afhænder det efter en halv snes års forløb, i almindelighed ikke vil være indkomstskattepligtig af avancen. Man har derfor opstillet en forhåndsformodning for næring, hvis den private bolig blev solgt efter mindre end 10 års beboelsestid.
 Det fremgåer af nedenstående domme, at kravet om 10 års beboelse i visse tilfælde dog er blevet fraveget:
 Højesterets dom af 27. juni 1985 (skd. 1985.76.813). En murermester blev ikke beskattet af avancen ved salg af en beboelsesejendom efter 6 års ejertid og 5 års beboelsestid, idet den pågældende ved erhvervelsen af grunden og opførelsen af huset havde til hensigt at anvende ejendommen som en varig bolig for sig og sin familie, hvilket efter forholdene på erhvervelsestidspunktet ikke kunne anses for urealistisk.
 Højesterets dom af 7. juni 1985 (skd. 1985.76.781). En ejendomsmægler blev ikke næringsbeskattet af avancen ved salg af et parcelhus efter 5 års ejertid, selv om den pågældende forud for erhvervelsen havde påbegyndt næring ved køb og salg af udlejningsejendomme, der blev opdelt og solgt i ejerlejligheder.
 Højesterets dom af 22. januar 1985 (skd. 1985.73.327). Næringsformodningen blev ikke anset for afkræftet ved salg af en ejendom, der havde været benyttet til egen beboelse i ca. 21⁄2 år.
 TfS 1987, 115 HRD. Ejendomshandler blev beskattet af fortjeneste ved salg i 1979 af privat beboelsesejendom efter 41⁄2 års beboelsestid. Skatteyderens virksomhed, der omfattede såvel kommissionshandel som handel med egne ejendomme og pantebreve samt nybyggeri, blev oprindeligt drevet i selskabsform,


text:
men siden blev kommissionshandelen udskilt som personlig virksomhed, medens den øvrige virksomhed fortsattes i et nystiftet anpartsselskab. Retten lagde bl.a. vægt på, at skatteyderen på tidspunktet for erhvervelsen af ejendommen havde erhverv som ejendomshandler og også i øvrigt drev virksomhed på ejendomsmarkedet gennem det af ham dominerede selskab, samt at han siden 1963 havde ejet 3 familieboliger.
 TfS 1995, 387 HRD. En ejendomsmæglers fortjeneste ved salg af et parcelhus, som han havde erhvervet i 1981 og beboet i ca. 41⁄2 år, blev beskattet som næringsindkomst. Skatteyderen drev på købstidspunktet ejendomsmæglervirksomhed som personligt firma. Han havde derudover tilknytning til ejendomsmarkedet gennem flere selskaber, navnlig et selskab, der i årene før og efter 1981 erhvervede og videresolgte et stort antal ejendomme, herunder adskillige parcelhusgrunde og parcelhuse. Ejendommen blev erhvervet af selskabet som ufyldestgjort panthaver og videresolgtes samme år til skatteyderen. Denne havde senest - i et års tid - boet som lejer i en ejendom, som selskabet havde taget tilbage efter en misligholdelse. Efter købet beholdt skatteyderen den parcelhusgrund, han havde købt i 1976 med henblik på opførelse af en bolig for familien. Ejendommen blev solgt til en kunde i ejendomsmæglervirksomheden, der under besøg på ejendommen i forbindelse med underskrift på en købsaftale erklærede, at han hellere ville købe den omhandlede ejendom. Herefter flyttede skatteyderen som lejer hos selskabet ind i et parcelhus, som var blevet opført af selskabet, efter at det i 1983 havde overtaget den pågældende byggegrund.
 TfS 1991, 204 ØLD. Næringsformodningen blev ikke anset for afkræftet ved salg af en ejendom efter 15 år. Ejendommen var opført med henblik på egen beboelse, men havde aldrig været beboet af skatteyderen.
 TfS 1994, 650 VLD. En kloakmester købte i 1972 et areal beliggende i bymæssig bebyggelse. Han udstykkede og byggemodnede arealet. Han solgte nogle af de udstykkede grunde i ubebygget stand og andre med parcelhuse, han havde opført. Den ene af grundene beholdt han, idet han oplyste, at han agtede at anvende den til bolig. I 1986 opgav han dog at etablere bolig på grunden og solgte denne. Landsretten fandt, at det efter det oplyste om hans byggevirksomhed og køb og salg af faste ejendomme måtte lægges til grund, at også anskaffelsen af det i sagen omhandlede areal var sket som led i næringsvirksomhed, og at denne salgshensigt ikke senere var opgivet.
 TfS 1999, 824 ØLD. Se afsnit E.J.3.1.5.
 Om nægtet fradrag for tab, se TfS 1990, 401 HRD, TfS 1990, 151 LSR, TfS 1991, 247 VLD, TfS 1996, 421 VLD, TfS 1996, 726 ØLD samt SKM2004.170.HR.
 Købsformål og salgsårsag tillægges normalt ikke vægt ved bedømmelsen af, om en ejendom kan holdes uden for næringsbeskatning. Personlige forhold, som sygdom, økonomiske vanskeligheder og trivselsproblemer berettiger således efter praksis ikke hertil. Se dog Vestre Landsrets dom af 8. august 1980 (skd. 1981.56.82).
 Se også TfS 1998, 241 VLD, hvor særlige årsager til køb af ejendomme fra skatteydernes ApS medførte, at skatteyderne ikke kunne anses for næringsdrivende. Selskabet var anset for næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom.
 Når erhvervelsen er sket som


text:
en ren gave, dvs. at der intet vederlag er betalt, må næring normalt anses for udelukket. Hvor der sker en gaveoverdragelse af et allerede ved overtagelsen tilrettelagt udstykningsforetagende, - som erhververen fortsætter - beskattes fortjenesten ved salgene dog ud fra et næringssynspunkt.
 Overdragelse af fast ejendom sker normalt ikke som ren gave, men som blandet køb og gave. Blandet køb og gave foreligger, hvor erhververen betaler et kontant beløb, påtager sig en gældsforpligtelse, eller, hvor indestående prioriteter overtages. I disse tilfælde må det ud fra en helhedsvurdering af forholdet omkring købet og salget afgøres, hvorledes ejendommen er erhvervet. Se Højesterets dom af 11. januar 1982 (skd. 1982.61.167) og Højesterets dom af 15. maj 1985 (skd. 1985.75. 680), der vedrørte det nu ophævede spekulationsbegreb, samt LSRM 1980, 149 LSR.
 Hvis afdøde var næringsdrivende, og et bo skiftes, vil den efterlevende ægtefælle eller en arving blive beskattet ud fra et næringssynspunkt, hvis der er sket succession, eller en udstyknings- eller ejendomshandlervirksomhed og lign. fortsættes.
 I TfS 1996, 775 VLD blev 2 brødre anset for næringsdrivende med hensyn til fortjeneste opnået ved salg af ejerlejligheder. Andelene af ejendommene var erhvervet ved udlæg uden skattemæssig succession fra faderens dødsbo. Faderen havde erhvervet ejendommene i interessentskab med personer med nær tilknytning til byggebranchen, der som led i deres erhverv havde deltaget i opførelsen af byggeriet. Interessentskabet havde oprindeligt til formål bl.a. at sælge fast ejendom. Formålsbestemmelsen ændredes senere, således at salg af ejendomme ikke indgik heri, men interessentskabet fortsatte i realiteten med bl.a. udstykning og salg af ejerlejligheder i betydeligt omfang. Brødrene, der var indgået i denne virksomhed, havde deltaget aktivt i driften og havde over en årrække medvirket til et fortsat betydeligt frasalg af ejerlejligheder. De ansås herefter for næringsdrivende.
 Det bemærkes, at hvis arvingen ved arveudlæg uden succession indtræder i en bestående næringsvirksomhed med handel med fast ejendom, skal der ske beskatning af arvingens andel af fortjenester ved de salg af ejendomme, som sker efter arveudlægget, idet der i boet kun er gjort op med de i aveladerens navn foretagne salg af ejendomme, jf. TfS 1987, 237 ØLD.
 Der sker altid succession, når en efterlevende ægtefælle overtager boet til hensidden i uskiftet bo m.v. Ægtefællens fortjeneste ved salg af næringsejendomme vil således blive beskattet som personlig indkomst.
 Om muligheden for at afkræfte næringsformodningen henvises til afsnit E.J.3.1.5.
 Om udlæg fra dødsboer, se LV Beskatning ved dødsfald.
 Hvis en person overdrager en ejendom til en samlevende ægtefælle, udløses der ikke beskatning. Til gengæld indtræder den modtagende ægtefælle i den overdragende ægtefælles skattemæssige stilling med hensyn til anskaffelsestidspunkt og anskaffelsessum, ligesom den modtagende ægtefælle ved salg også vil være omfattet af næringsformodningen.
 Er ejendommen erhvervet ved skifte i anledning af separation eller skilsmisse, indtræder den modtagende ægtefælle på samme måde som ovenfor i den overdragende ægtefælles stilling med hensyn til anskaffelsestidspunkt og anskaffelsessum. Hvorvidt der er tale om erhvervelse i næringsøjemed må afgøres konkret.
 Erhvervelse på tvangsauktion vil normalt være uden betydning for afgørelsen af, om en ejendom kan anses for anskaffet som led i


text:
næringsvirksomhed, se Højesterets dom af 22. marts 1982 (skd. 1982.61.212).
 Ved salg af en ejendom, som er erhvervet ved udnyttelse af køberet (eller forkøbsret), er det afgørende, om selve udnyttelsen af retten, dvs. erhvervelsen af ejendommen, er sket som led i næringsvirksomhed, medens forholdene omkring erhvervelsen af køberetten er uden betydning. Om beskatning af køberet m.v., se den juridiske vejledning, afsnit C.H.2.1.6.2 .
 SL § 5a nævner kun salg af fast ejendom. I praksis beskattes dog også fortjeneste fremkommet ved anden afståelse som personlig indkomst.
 Fortjeneste ved tvangsafståelse samt ved udbetaling af skades- eller ekspropriationserstatning beskattes som personlig indkomst. Om ekspropriation, se Højesterets dom af 22. marts 1982 (skd. 1982.61.212).
 Hvis erstatningssummen imidlertid fuldt ud i umiddelbar tilknytning til udbetalingen anvendes til genopførelse af den skadede ejendom, sker der ikke beskatning, se TfS 1996, 228 LSR.
 Fortjeneste ved mageskifte, hvor der foreligger næring, beskattes som personlig indkomst, og den særlige mageskifteregel i ejendomsavancebeskatningsloven kan ikke anvendes.
 Hvis en ejendom, som er erhvervet som led i næring, bortgives, beskattes en urealiseret fortjeneste ved gaveoverdragelsen som personlig indkomst, Østre Landsrets dom af 2. november 1965 og LSRM 1968, 23 LSR.
 Udgangspunktet for opgørelsen af den skattepligtige fortjeneste (eller tabet) er forskellen mellem afhændelsessummen og anskaffelsessummen. Der tages udgangspunkt i de nominelle værdier i modsætning til ejendomsavancebeskatningslovens kontantværdier.
 Anskaffelsessummen for en ejerlejlighed, som er udstykket efter erhvervelsen, må opgøres på grundlag af den samlede anskaffelsessum for hele ejendommen og fordeles på de enkelte lejligheder efter et konkret skøn over forholdene på anskaffelsestidspunktet. Fordelingstal eller arealstørrelse vil dog i de fleste tilfælde kunne anvendes som fordelingsgrundlag, LSRM 1973, 124 LSR.
 Hvis der har været afskrevet på ejendommen, skal afskrivningerne fratrækkes anskaffelsessummen, LSRM 1963, 117 LSR og LSRM 1969, 121 LSR. Er der tale om bygninger på lejet grund (afskrevet efter afskrivningsloven eller statsskatteloven), skal genvundne afskrivninger beskattes som personlig indkomst, hvis bygningerne er erhvervet som led i næring.
 Obligationer, som indgår i vederlaget for en ejendom, medregnes ved senere ejendomsafståelse til anskaffelsessummen med kursværdien på det tidspunkt, hvor de blev overdraget til sælgeren, LSRM 1981, 32 LSR.
 Tidligere beskattet værdi af eget arbejde og mestersalær medregnes i anskaffelsessummen.
 TfS 2000, 428 ØLD. Eksempel på, at udokumenterede omkostninger og ombygningsudgifter ikke kunne tillægges anskaffelsessummen. Selv om der var foretaget væsentlige ombygningsarbejder på ejendommen, fandt retten ikke tilstrækkelig grundlag for at anse ombygningen udelukkende for at være sket for klagerens regning, idet der ikke var fremlagt dokumentation for, hvornår og i hvilket omfang klageren i forbindelse med salget forpligtigede sig til efterfølgende at foretage ombygning af ejendommen.
 Frigørelsesafgift, der i henhold til frigørelsesafgiftsloven er pålagt sælgeren i hans ejertid, fradrages ved opgørelsen af fortjeneste eller tab, LL § 4A. Dette gælder dog ikke, hvis frigørelsesafgiften er bortfaldet eller tilbagebetalt, jf. den juridiske vejledning, afsnit C.H.2.2 .
 Den fortjeneste, der skal beskattes, er nettoudbyttet af handlen. Skatteyderen kan derfor fratrække samtlige udgifter vedrørende den solgte ejendom, f.eks. alle udgifter ved køb og salg, såsom advokatudgifter, udstykningsomkostninger, tinglysningsafgift og landinspektørudgifter m.v. (LSRM 1973, 124 LSR) samt forbedringsudgifter.
 SKM2008.703.BR.


text:
Sagsøgerne var næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom. I forbindelse med salget af en ejendom ønskede sagsøgerne at tillægge anskaffelsessummen en række påståede udgifter til forbedringer. Byretten fastslog, at det påhvilede sagsøgerne at dokumentere afholdelsen af sådanne udgifter. Byretten lagde til grund, at myndighederne ved skønnet over størrelsen af de afholdte forbedringsudgifter, havde godkendt fradrag for et antal udgiftsposter, der fremgik af en mellemregningskonto med et af sagsøgerne ejet byggeselskab. Til dokumentation for afholdelsen af forbedringsudgifter fremlagde sagsøgerne to fakturaer, der ikke fremgik af mellemregningskontoen. Byretten fandt det godtgjort, at den ene faktura kunne tillægges anskaffelsessummen, som en yderligere udgift afholdt i forbindelse med ombygningen af ejendommen. Byretten fandt det ikke godtgjort, at den anden faktura vedrørte den i sagen omhandlede ejendom.
 Skatteydere, som erhvervsmæssigt opfører eller erhverver ejendomme til salg, kan kun henføre kurstab ved prioritering til en ejendoms skattemæssige anskaffelsessum i det omfang, låneprovenuet svarer til den del af ejendommens anskaffelsessum, som ikke er berigtiget ved overdragelse af prioriteter.
 Kurstab/kursgevinst ved ny- eller omprioritering i ejertiden får - i det omfang lånene overtages af køber som led i overdragelsesvilkårene - indflydelse på avanceopgørelsen, idet eventuelle kurstab tillægges anskaffelsessummen, og eventuelle kursgevinster fradrages i anskaffelsessummen.
 Hvis en næringsdrivende med hensyn til fast ejendom indfrier de obligationslån, der var i ejendommen ved købet med obligationer erhvervet til en lavere kurs end pari, skal den opnåede kursgevinst, dvs. forskellen mellem køberkursen på indfrielsestidspunktet og pari, fradrages i ejendommens anskaffelsessum ved et senere salg af ejendommen.
 Såfremt der efter køb af ejendommen optages lån, der ikke finansierer en ombygningsudgift, og lånet er indfriet inden ejendommens salg, beskattes gevinst efter kursgevinstlovens almindelige regler, se nærmere i den juridiske vejledning, afsnit C.B om kapitalgevinstbeskatning. Vedrørende gevinst ved ekstraordinær indfrielse af kontantlån, se nærmere i den juridiske vejledning, afsnit C.B om kapitalgevinstbeskatning.
 En næringsdrivende er skattepligtig af den fulde reservefondsudlodning i forbindelse med indfrielse af gamle lån.
 Indeksreguleringer af lån i fast ejendom, jf. lov nr. 572 af 15. august 1989 om indeksregulerede realkreditlån og lov nr. 841 af 20. december 1989, kan ikke fradrages løbende i den skattepligtige indkomst. Ved opgørelsen af fortjeneste eller tab ved salg skal lånets samlede indeksreguleringer medregnes, herunder indeksreguleringer på afdrag, som sælgeren har præsteret i tiden indtil salget.
 Pantebreve, som en skatteyder modtager som delvis betaling af salgssummen for den afhændede ejendom, nedskrives til kursværdien ved opgørelsen af avancen. Ved kursfastsættelsen tages der hensyn til det almindelige kursniveau, pantebrevets nominelle forrentning, afdragstid og placering i prioritetsrækken. Kursnedslaget skal fragå i indkomsten det år, hvor fortjenesten (eller tabet) ved salget af ejendommen medtages, også selv om der på dette tidspunkt ikke er taget bestemmelse om de nærmere vilkår for pantebrevene, LSRM 1975, 113 LSR.
 Selv om der i en næringsavance er fratrukket kurstab ved prioritering m.v., og sælgeren stadig har obligationerne i behold på salgstidspunktet, kan senere konstaterede fortjenester eller tab ved udtrækning eller salg af obligationerne kun påvirke indkomstopgørelsen, hvis sælgeren endvidere udøver næring ved køb og salg af obligationer, men ikke alene fordi han er


text:
næringsdrivende m.h.t. køb og salg af fast ejendom, TfS 1990, 45 LSR. Se eventuelt nærmere i den juridiske vejledning, afsnit C.B om kapitalgevinstbeskatning.
 TfS 1998, 445 VLD. Et selskab, der var næringsdrivende med opførelse og videresalg af ejendomme, havde opført og videresolgt 3 ejendomme, som var finansieret ved optagelse af forhåndslån. Lånene var udbetalt i obligationer, og selskabet havde opnået kursgevinster på obligationerne i perioden fra finansieringstidspunktet og indtil ejendommenes salgstidspunkt. Landsretten fandt, at kursgevinsterne skulle medregnes ved beregningen af den skattepligtige avance for ejendommene efter SL §§ 4-6.
 Om tidspunktet for konstatering af skattepligtig fortjeneste eller tab henvises til den juridiske vejledning, afsnit C.H.2.1.7 . Om beskatning ved dødsfald, se afsnit C.E. i den juridiske vejledning.
 Om succession ved familieoverdragelse i levende live, se afsnit C.C.6.7 i den juridiske vejledning.
 Afhændelsestab - driftstab
 TfS 1986, 32 HRD. Advokats tab ved afholdelse af et aktieselskabs løbende driftsudgifter og indfrielse af dets gældsforpligtelser i forbindelse med opførelse af og salg af et motel blev hverken anset for et afhændelsestab eller et driftstab, jf. SL § 5, stk. 1a og § 6, stk. 1a, uanset advokaten som byggeadvokat personligt drev næring med køb og salg af fast ejendom, idet selskabsformen blev anset for bindende for advokaten. Om driftstab, se nærmere afsnit E.A.2.5.


text:
Højesteret cementerer praksis om værditabsordning for vindmøller : Vindmølleindustrien
 Frontpage › Aktuelt› Aktuelt i Vindmølleindustrien› news Q2 2018› Højesteret cementerer praksis om værditabsordning for vindmøller
 Højesteret har 29. juni sat endeligt punktum i en række sager om værditabserstatning i forbindelse med vindmølleparken Nørhede-Hjortmose i Rindkøbing. Højesteret stadfæster landsrettens afgørelser af 29. marts 2017 i sager om værditab til naboejendomme til vindmølleparken, og fastslår at Taksationsmyndighedens afgørelser i sager om værditab alene kan ændres ved domstolene såfremt der er tale om, at Taksationsmyndigheden har foretaget sit skøn på fejlagtigt grundlag f.eks i form af fejlagtige støjmålinger.
 I sagen blev det ikke påvist, at den oprindelige afgørelse om erstatning for værditab fra Taksationsmyndigheden var truffet på baggrund af fejlagtigt materiale, og Højesteret afviste derfor påstanden om forhøjelse af erstatningsbeløbet til de berørte ejendomsejere.
 Med afgørelsen i Højesteret har vindmølleopstillere landet over fået en klar tilkendegivelse af, at de kan fæstne lid til Taksationsmyndighedens afgørelser i sager om værditab, og dermed en sikkerhed for erstatningsbeløbet på et tidligt tidspunkt i projektforløbet, hvilket eliminerer en usikkerhed i projektet.
 "Det er naturligvis vigtigt, at berørte ejendomsejere får den erstatning de er berettiget til, men samtidig er det også et væsentligt hensyn at opstiller af vindmøller ikke skal gennem hele domstolssystemet, førend der kan sættes to streger under erstatningsbeløbet til de berørte ejendomsejere," siger Camilla Holbech, souschef i Vindmølleindustrien.
 Taksationsmyndighedens praksis er udviklet over de knap ti år værditabsordningen har været en del af rammeværket for opstilling af vindmøller, og myndighedens afgørelser har stor betydning for de berørte naboer.
 "Taksationsmyndighedens afgørelser har stor indflydelse på, hvordan danskere, der bor tæt på vindmøller, stiller sig til naboskabet med vindmøllerne, da størrelsen af den tilkendte erstatning kan betyde en del for, hvorvidt en omboende nabo oplever sig generet. Samtidig er retssikkerhed for vindmølleudvikler også udfordret af de langvarige retssager, der har været ført på området," afslutter Camilla Holbech.
 Home Telefon: +45 3373 0343


text:
Højesteret Leveringsforbud til svineproduktion var lovligt udstedt
 Leveringsforbud til svineproduktion var lovligt udstedt
 Sag 329/2005
 Dom afsagt 24. juni 2008
 Omstændighederne omkring ransagningen af en svineproduktion gav det fornødne grundlag for at antage, at der var tale om forurenede dyr, og at det var nødvendigt at nedlægge et generelt leveringsforbud
 Den 7. maj 2003 foretog Fødevareregion Ringsted en ransagning af svineproduktionen S. Ved ransagningen fandt Fødevareregion Ringsted skjult i en ventilationsskakt 10,4 kg gult pulver i en umærket beholder samt 3 umærkede injektionsampuller indeholdende en klar væske. Endvidere fandt man i en stald en blå dunk, der viste sig at indeholde rester af det gule pulver. Efterfølgende analyser viste, at det gule pulver indeholdt tetracyklin. Samme dag som ransagningen udstedte Fødevareregion Ringsted et midlertidigt forbud til S mod levering af dyr fra besætningen til slagtning. Under henvisning til tilbageholdelsestiden på 30 dage for tetracyklin blev leveringsforbuddet vedrørende smågrise og slagtesvin senere opretholdt af Fødevarestyrelsen indtil den 5. juni 2003. Leveringsforbuddet vedrørende søer blev af styrelsen opretholdt indtil videre og ophævet den 27. juni 2003, samme dag, som analyser af ampullerne viste, at der var tale om hormonpræparatet Estrumat Vet., som kan anvendes til at kontrollere søers faringstidspunkt. Leveringsforbuddet havde gjort det nødvendigt for S at etablere en nødstald til besætningen. Nødstalden blev påbegyndt den 9. maj 2003 og opretholdt frem til den 20. maj 2003 for smågrise og slagtesvin og yderligere 2 uger for søer. Efter landsrettens afgørelse var S ved Retten i Maribo i en straffesag blevet idømt en bøde for besiddelse af de i sagen omhandlede stoffer. Byrettens dom blev senere stadfæstet af landsretten.
 Sagen for Højesteret drejede sig om, hvorvidt det af Fødevareregion Ringsted udstedte og senere af Fødevarestyrelsen opretholdte leveringsforbud havde været ulovligt og dermed ugyldigt, og om Fødevarestyrelsen i givet fald var erstatningspligtig for det af S herved lidte tab. Fødevarestyrelsen anerkendte for Højesteret, at leveringsforbuddet for slagtesvin burde være ophævet den 12. maj 2003, da analysen af det gule pulver forelå.
 Højesteret udtalte, at omstændighederne ved fundet af det gule pulver og ampullerne gav Fødevareregion Ringsted det fornødne grundlag for at antage, at dyrene kunne indeholde rester af lægemidler, der indebar risiko for menneskers sundhed, jf. § 39 i den dagældende fødevarelov. Højesteret tiltrådte, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Fødevareregion Ringsteds vurdering, hvorefter det var nødvendigt at nedlægge det generelle leveringsforbud den 7. maj 2003. Højesteret tiltrådte endvidere, at det var berettiget, at Fødevarestyrelsen opretholdt forbuddet mod levering af smågrise indtil den 5. juni 2003 og af søer indtil den 27. juni 2003. Højesteret fandt ikke grundlag for at fastslå, at leveringsforbuddet vedrørende slagtesvin burde være ophævet tidligere end den 12. maj 2003. For opretholdelsen af leveringsforbuddet efter denne dato fandt Højesteret på det foreliggende grundlag, at Fødevarestyrelsen til S skønsmæssigt skulle betale en samlet erstatning på 200.000 kr. for leje og for etablering, drift og nedtagning af nødstalden og 100.000 kr. for produktionstab.
 Sidst opdateret: 01-07-2011


text:
Skat.dk: Ikke fast driftssted, virksomhed omfattet af "international trafik"
 17-0273312
 Danmark, Dobbeltbeskatningsoverenskomst, Fast Driftssted, Leje, International trafik
 Spørger driver helikopterservice og har lejet en ejendom ved en flyveplads i Y-by til brug for hangar for Spørgers helikoptere. Skatterådet finder, at Spørger får fast driftssted i Danmark efter artikel 5 i dobbeltbeskatningsoverenskomsten med X-land og Danmark, jf. selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a.
 Under forudsætning af at Spørgers flyvninger til pladser i X-land ikke sker i uvæsentlig omfang og at Spørger ikke foretager flyvninger til X-land, som ikke er forretningsmæssigt begrundet finder Skatterådet, at fortjeneste ved flyvninger fra flyvepladsen i Y-by til mål i Nordsøen (på dansk og udenlandsk territorium) kun kan beskattes i X-land, hvor spørgers virkelige ledelse har sit sæde, jf. artikel 8 i den dansk – x-landske dobbeltbeskatningsoverenskomst.
 OECD’s modeloverenskomst artikel 5,
 Den juridiske vejledning 2017-2, afsnit C.F.8.2.2.5.
 Den juridiske vejledning 2017-2, afsnit C.F.8.2.2.3.1.5
 Kan det bekræftes, at Spørger ikke har et fast driftssted omfattet af selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a vedrørende leje af hangar i Y-by?
 Hvis der svares nej til spørgsmål 1, kan det så bekræftes, at der ikke sker beskatning i Danmark af virksomheden i det faste driftssted, da det er omfattet af bestemmelsen i artikel 5, stk. 4, litra e i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og X-land?
 Hvis der svares nej til spørgsmål 1 og 2, kan det så bekræftes, at selve driften af Spørgers helikopter (flyvningen) fra flyvepladsen i Y-by til mål i Nordsøen (på dansk eller udenlandsk territorium) ikke er omfattet af det skattepligtige danske driftssted?
 Spørger driver helikopterservice til platforme i Nordsøen. Spørger har fra 20xx lejet en ejendom ved en flyveplads i Y-by til brug for hangar for Spørgers helikoptere.
 Spørger driver med udgangspunkt fra sit hovedkontor i X-land helikopterservice (persontransport og transport af materiel) i Nordsøen.
 Spørgers virksomhed i Danmark
 For at spare transporttid udgår en del af Spørgers flyvninger til platforme i Nordsøen fra flyvepladsen i Y-by.
 Spørger har derfor indgået kontrakt med ejeren af ejendommen i Y-by om leje af faciliteter i ejendommen til parkering af helikopter og til udførsel af pasning af helikopter. Lejemålet er påbegyndt i juli 20xx.
 Spørger havde dog i en kort periode på 11⁄2 måned fra februar 20xx lejet en hangar, medens Spørger udførte en ordre fra selskabet A for transport af personel til Nordsøen.
 Spørger udfører herefter flyvninger for kunder fra Y-by til platforme i Nordsøen.
 Flyvningerne med passagerer m.v. udgår fra det flyvepladsens område, og ikke fra den lejede hangar.
 Flyvningerne udføres af piloter, der kører til Y-by fra deres hjemsted i X-land. De pågældende piloter er ikke bosat i Danmark, og de har deres personlige og erhvervsmæssige udgangspunkt i X-land. Der kan dog for enkelte situationer være tale om ophold på hotel i Y-by, når der er ture fra Y-by, hvor kørsel til hjemmeadressen er uhensigtsmæssigt.
 Hvis der i Y-by skal foretages mindre service på opstaldet helikopter, så sker det af personer fra Spørgers kontor i X-land, der kører til Y-by.
 Spørger har ikke mandskab (piloter og


text:
servicemedarbejdere), der er bosat i Danmark, og de pågældende udfører opgaver med udgangspunkt i hovedkontoret i X-land.
 SKAT har spurgt til om Spørger foretager flyvninger fra Y-by til pladser udenfor Danmark. Hertil har Spørger oplyst, at de kun en gang imellem (”only occassionally”) vil foretage flyvninger til X-land fra Danmark.
 I forbindelse med, at udkast til bindende svar har været sendt i høring har rådgiver præciseret, at selskabets helikopterflyvning foregår fra flyvepladsen i Y-by, som autoriseret flyveplads, og fra flyvepladsens officielle faciliteter, medens selskabets lejede lokaler er i en ejendom, der er privatejet, og ikke ejet af flyvepladsen, men er beliggende på et areal i tilknytning til flyvepladsen.
 Opstaldning af en helikopter i en hangar i Danmark udgør ikke et fast driftssted omfattet af SEL § 2, stk. 1, litra a.
 Der er selvfølgelig tale om et fast sted i og med, at Spørger har indgået lejekontrakt om benyttelse af ejendommen i Y-by. Men der er ikke tale om et forretningssted, idet der ikke drives forretning fra dette sted.
 Alle aftaler med kunder foretages fra Spørgers kontor i X-land, og der er ikke ansat personale i Danmark.
 Det bemærkes, at selve flyvningen med helikopteren ikke i sig selv udgør et fast driftssted, jfr. højesteretsdommen i TfS 2004, 162 H.
 Skulle SKAT – mod vor forventning – nå frem til, at hangarfunktionen skal anses for et fast forretningssted, jfr. besvarelse af spørgsmål 1, er det vor opfattelse, at den virksomhed, der udøves fra den lejede ejendom er omfattet af den særlige regel i stk. 4 i artikel 5, dobbeltbeskatningsoverenskomsten, der fastsætter en række undtagelser fra hovedreglen om fast driftssted i artikel 5.
 Virksomheden i de lejede lokaler er udelukkende af hjælpende art for virksomheden, helikopterflyvning, idet lokalerne bruges til opstaldning af helikopteren, når denne ikke har kommercielle flyvninger, og herunder til klargøring af helikopteren.
 Skulle SKAT nå frem til, at der foreligger et fast driftssted, og dette ikke er omfattet af undtagelsen i modeloverenskomstens artikel 5, stk. 4, er det vor opfattelse, at det til Danmark skattepligtige faste driftssted kun omfatter selve virksomheden i den lejede hangar.
 Da Spørger ikke fra Danmark foretager modtagelse af ordrer og fakturering, og flyvningerne ikke i sig selv udgør et fast driftssted, anses driftsstedet efter praksis som service-provider for den X-landske modervirksomhed.
 Den virksomhed, der udøves fra dette faste driftssted, skal tillægges en skattepligtig indtægt, der opgøres ud fra de faktisk afholdte udgifter tillagt et mark up. I denne virksomhed indgår ikke flyvningen af helikoptere, der er en del af hovedkontorets kommercielle drift.
 Dette betyder desuden, at piloter o.l., der betjener selve flyvningerne, ikke er ansat i et fast driftssted i Danmark og således ikke bliver omfattet af begrænset skattepligt til Danmark efter kildeskattelovens § 2, stk.1, når de pågældende piloter er bosat i X-land og ansat i det X-landske selskab.
 Under høringen har rådgiver anført, at flyvningen ikke foregår fra hangaren, men fra selve flyvepladsen. Hangaren er derfor at sidestille med en parkeringsplads (garage) uden selvstændig forretningsmæssig aktivitet.
 Rådgiver har videre anført, at der


text:
ud fra argumentationen i høringsbrevets forslag til svar på spørgsmål 3, burde være indstillet et ja til spørgsmål 1 eller i givet fald til spørgsmål 2.
 Det ønskes bekræftet, at Spørger ikke har et fast driftssted omfattet af selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a vedrørende leje af hangar i Y-by.
 Det følger videre af artikel 5, stk. 4, at et fast driftssted – uanset at det kan statueres efter artikel 5, stk. 1 - bl.a. ikke skal omfatte:
 Anvendelse af indretninger udelukkende til oplagring, udstilling eller udlevering af varer tilhørende foretagendet, jf. artikel 5, stk. 4, litra a;
 Spørger er skattemæssigt hjemmehørende i X-land og Spørger driver helikopterservice (persontransport og transport af materiel) i Nordsøen.
 Ved vurdering af om Spørger får fast driftssted i Danmark finder den dansk-X-landske dobbeltbeskatningsoverenskomst derfor anvendelse. Den dansk-X-landske dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 5, stk. 1 og 4 svarer til OECD’s modeloverenskomst.
 Det er oplyst, at Spørger har lejet faciliteter (hangar samt lokaler) beliggende på et areal i tilknytning til en flyveplads.
 Endvidere fremgår det, at Spørger altid flyver fra flyvepladsen i Y-by, jf. § 1 i den vedlagte kontrakt. Det fremgår af kontrakten, at flyvninger primært finder sted i tidsrummet 08.00 – 18.00 ugens 7 dage, men at flyvninger udenfor tidsrummet også er mulige, når der betales de fornødne flyafgifter og hviletider i øvrigt overholdes.
 I kommentarerne til OECD’s modeloverenskomst artikel 5 er ”forretningssted” nærmere beskrevet som ”Udtrykket “forretningssted” dækker alle lokaler, indretninger eller installationer, der benyttes til at udøve foretagendets virksomhed, hvad enten de udelukkende bruges til dette formål eller ej. Et forretningssted kan også eksistere, hvor der ingen lokaler findes eller er fornødne til udøvelsen af foretagendets virksomhed, og det simpelthen har et vist areal til sin rådighed. Det er uden betydning, om lokalerne, indretningerne eller installationerne ejes eller lejes af eller på anden måde stilles til rådighed for foretagendet.” (SKATs understregning).
 SKAT finder, at den lejede hangar herefter må anses for at være et fast forretningssted i Danmark. SKAT finder endvidere, at Spørger må anses for at have et areal i Y-by til sin rådighed, idet det har mulighed for at tilbyde flyvninger fra Y-by på alle tidspunkter. Det er, jf. kommentarerne ovenfor, uden betydning, at arealet ikke udelukkende benyttes af Spørger.
 Spørger må herefter anses for at have et forretningssted i Danmark og stedet er fast.
 Rådgivers høringssvar giver ikke anledning til yderligere eller ændrede bemærkninger.
 I relation til den virksomhed, der udøves i Danmark er det oplyst, at Spørger anvender de lejede faciliteter til parkering af helikoptere samt til pasning af disse, herunder klargøring inden flyvning ligesom der foretages mindre service på helikopterne. Efter helikopterne er klargjort foretages flyvninger med personer og gods fra Y-by i Nordsøen.
 Repræsentanten har i sin anmodning bemærket, ”at selve flyvningen med helikopteren ikke i sig selv udgør et fast driftssted, jfr. højesteretsdommen i TfS 2004, 162 H.”
 SKAT er ikke enig i, at præmisserne fra dommen kan finde anvendelse i denne situation. I dommen havde en dansk personlig skatteyder indskudt en helikopter i et tysk


text:
selskab, der efter aftale med skatteyderen udchartrede helikopteren til sit tyske moderselskab. Lejeindtægten fra moderselskabet gik ubeskåret til den danske skatteyder. Højesteret udtalte herefter: ”Højesteret fandt hertil, at det måtte lægges til grund, at skatteyderen i mangel af kontor eller forretningssted ikke opfyldte det almindelige kriterium for fast driftssted, jf. dobbeltbeskatningsoverenskomstens art. 2, stk. 1, nr. 4, litra a-b. (...)”.
 Højesteret tager således ikke stilling til om flyvning med helikopter kan udgøre et fast driftssted, men konkluderer, at der ved udlejning af et aktiv til et udenlandsk selskab ikke kan statueres fast driftssted efter den nugældende art. 5, stk. 1, når skatteyderen ikke har et forretningssted.
 Efter SKAT’s opfattelse udøver Spørger aktivitet i Danmark, idet spørger foretager flyvninger fra Y-by.
 SKAT finder herefter, at en del af Spørgers aktivitet udøves gennem det faste forretningssted.
 Spørger anses herefter for at have et fast driftssted i Danmark efter artikel 5, stk. 1. Det skal herefter vurderes om den aktivitet spørger udfører i Danmark falder ind under artikel 5, stk. 4, således at Spørger – uanset ovenstående – ikke kan anses for at have et fast driftssted i Danmark.
 Spørgers aktivitet består i helikopterservice (persontransport og transport af materiel) i Nordsøen.
 Den aktivitet, der udøves i Danmark består af kommercielle flyvninger mellem Y-by og Nordsøen. Efter leje af faciliteterne i Y-by har det X-landske selskab endvidere flyttet yderligere aktiviteter til Danmark. Det gælder det arbejde, der pågår med at servicere helikopterne (i mindre omfang) samt klargøring af helikopterne forud for flyvningen. Begge dele foretages af ansatte i Spørger.
 Ifølge kommentarerne til OECD’s modeloverenskomst er det ofte vanskeligt at sondre mellem virksomhed, som er af forberedende eller hjælpende karakter, og virksomhed, som ikke er det. Det afgørende kriterium er, om det faste forretningssted i sig selv udgør en væsentlig og betydningsfuld del af foretagendets virksomhed i sin helhed. Hvert enkelt tilfælde skal undersøges på grundlag af dets egne forhold. I alle tilfælde udøver et fast forretningssted ikke forberedende eller hjælpende virksomhed, hvis dets almindelige formål er identisk med hele foretagendets almindelige formål.
 SKAT finder, at de aktiviteter, der udøves fra det faste forretningssted er identisk med Spørgers aktivitet og således udgør en væsentlig og betydningsfuld del af Spørgers virksomhed. Den aktivitet Spørger udfører i Danmark kan derfor ikke anses for at være af hjælpende og forberedende karakter.
 Herefter anses Spørger for at have et fast driftssted efter den dansk – X-landske dobbeltbeskatningsoverenskomst og dermed begrænset skattepligtig til Danmark efter selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a.
 Hvis der svares nej til spørgsmål 1 ønskes det bekræftet, at der ikke sker beskatning i Danmark af virksomheden i det faste driftssted, da det er omfattet af bestemmelsen i artikel 5, stk. 4, litra e i Dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og X-land.
 Se SKATs begrundelse under spørgsmål 1.
 Hvis der svares nej til spørgsmål 1 og 2, ønskes det bekræftet, at selve driften af Spørgers helikopter (flyvningen) fra Y-by til mål i Nordsøen (på dansk eller udenlandsk territorium) ikke er omfattet af det skattepligtige danske driftssted.
 Som udgangspunkt


text:
har Danmark beskatningsretten til indkomst, der kan henføres til et fast driftssted beliggende i Danmark, jf. artikel 7 i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og X-land.
 Det følger dog af artikel 8 i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og X-land, at fortjeneste ved skibs- eller luftfartsvirksomhed i international trafik kun kan beskattes i den kontraherende stat, hvori foretagendets virkelige ledelse har sit sæde.
 ”International trafik” er nærmere defineret i overenskomstens artikel 3, hvoraf fremgår, at udtrykket betyder enhver transport med et skib eller luftfartøj, der anvendes af et foretagende, hvis virkelige ledelse har sit sæde i en kontraherende stat, bortset fra tilfælde, hvor skibet eller luftfartøjet udelukkende anvendes mellem pladser i den anden kontraherende stat.
 Af kommentar 6.1 til OECD’s modeloverenskomsts artikel 3 fremgår at et skib eller luftfartøj udelukkende anvendes mellem pladser i den anden kontraherende stat (her Danmark), hvis både afgangsstedet og ankomststedet for skibet eller luftfartøjet er i den anden kontraherende stat.
 Endvidere fremgår det af ”Klaus Vogel on Double Taxation Conventions” kommentar nr. 26 til artikel 5, at ”If an entreprise operatees ships or aircraft both in international traffic and in inland traffic, taxaton is governed by article 8 OECD and UN MC only to the extent that international traffic is involved; in all other aspects, the PE principle applies.”
 Selskaber, der både foretager flyvninger mellem pladser i ”den anden kontraherende stat” (her Danmark) og mellem pladser i og udenfor Danmark er således ikke omfattet af undtagelsen i kommentaren og er dermed omfattet af den særlige bestemmelse om international trafik i artikel 8, hvorefter fortjenesten kun kan beskattes i den stat, hvori selskabets ledelse er hjemmehørende.
 Hverken modeloverenskomsten eller praksis har taget stilling til hvor mange flyvninger til pladser udenfor Danmark, der kræves for at være omfattet af artikel 8.
 Spørger har oplyst, at man ”kun engang imellem” vil foretage flyvninger til X-land.
 SKAT har forudsat, at Spørgers flyvninger til pladser i X-land ikke sker i uvæsentlig omfang og at Spørger ikke foretager flyvninger til X-land, som ikke er forretningsmæssigt begrundet.
 Herefter finder SKAT, at fortjeneste ved flyvninger fra Y-by til mål i Nordsøen (på dansk og udenlandsk territorium) kun kan beskattes i X-land, hvor Spørgers virkelige ledelse har sit sæde.
 SKAT indstiller, at spørgsmål 3 besvares med ” ja, se dog indstilling og begrundelse”.
 Skatteyderen havde som ejer af en helikopter ladet denne anvende erhvervsmæssigt i forbindelse med charter- og udlejningsvirksomhed i Tyskland. En gang i kvartalet rejste han til Tyskland for at bese helikopteren. Skatteyderen havde for landsretten gjort gældende, at han havde indskudt helikopteren i en tysk virksomhed på sådanne vilkår, at dette havde gjort ham til “stille interessent”, og at der under alle omstændigheder havde foreligget et fast fuldmagtsforhold med en tysk virksomhed. Skatteyderen havde hertil gjort gældende, at han hermed havde oppebåret indkomst fra et fast driftssted i Tyskland. Landsretten havde hertil lagt til grund, at der forelå udlejning og ikke et indskud som interessent. Under henvisning til, at skatteyderen ikke havde haft kontor i Tyskland, havde landsretten fundet, at beskatningsretten tilkom Danmark, hvor skatteyderen


text:
havde haft fast driftssted. Under anken til Højesteret frafaldt skatteyderen anbringendet om deltagelse som stille interessent, men fremsatte et fornyet anbringende, hvorved det blev gjort gældende, at beskatningsretten tilkom Tyskland allerede i kraft af det almindelige kriterium for konstatering af et fast driftssted efter den dagældende dobbeltbeskatningsoverenskomsts art. 2, stk. 1, nr. 4, litra a-b. Højesteret fandt hertil, at det måtte lægges til grund, at skatteyderen i mangel af kontor eller forretningssted ikke opfyldte det almindelige kriterium for fast driftssted, jf. dobbeltbeskatningsoverenskomstens art. 2, stk. 1, nr. 4, litra a-b. Højesteret lagde i øvrigt til grund, at den tyske virksomhed ikke var undergivet skatteyderens instruktionsbeføjelse, samt at driftsherrerisikoen påhvilede det tyske selskab, der udlejede helikopteren i eget navn. Da virksomheden i forbindelse med udlejningen i øvrigt handlede inden for rammerne af sin sædvanlige forretningsvirksomhed, fandt Højesteret, at skatteyderen heller ikke havde fast driftssted i Tyskland i medfør af den dagældende dobbeltbeskatningsoverenskomsts art. 2, stk. 1, nr. 4, litra c og d. (Tidl. ØLD i TfS 2001, 349)
 h) udtrykket "international trafik" betyder enhver transport med et skib eller luftfartøj, der anvendes af et foretagende, hvis virkelige ledelse har sit sæde i en kontraherende stat, bortset fra tilfælde, hvor skibet eller luftfartøjet udelukkende anvendes mellem pladser i den anden kontraherende stat;
 Stk. 1. Fortjeneste ved skibs- eller luftfartsvirksomhed i international trafik kan kun beskattes i den kontraherende stat, hvori foretagendets virkelige ledelse har sit sæde. Sådan fortjeneste omfatter også indkomst indvundet af foretagendet ved anvendelse, vedligeholdelse eller udlejning af containere (herunder anhængere, pramme og lignende materiel til transport af containere), anvendt til transport af varer i international trafik, hvis denne indkomst udgør en del af den fortjeneste, som er omhandlet i den foregående sætning.
 ”Klaus Vogel on Double Taxation Conventions” fourth edition, volum 1.


text:
Højesteret Uagtsomt manddrab forvoldt ved søvnkørsel kostede 4 måneders fængsel
 Uagtsomt manddrab forvoldt ved søvnkørsel kostede 4 måneders fængsel
 Sag 339/2009
 Dom afsagt den 21. maj 2010.
 Højesteret idømte en bilist 4 måneders fængsel for uagtsomt manddrab forvoldt ved søvnkørsel. Bilisten skulle endvidere betale 50.000 kr. i godtgørelse til afdødes enke.
 T var ved byret og landsret fundet skyldig i uagtsomt manddrab efter straffelovens § 241, idet hun som følge af søvnmangel havde mistet føreevnen og dermed kontrollen over sin bil, jf. færdselslovens § 54. Byretten såvel som landsretten lagde efter bevisførelsen til grund, at T pludselig og uden forvarsler var faldet i søvn bag rattet, hvorefter bilen kørte over i modsatte kørebanehalvdel og frontalt påkørte en modkørende bil. Føreren i den modkørende bil blev ved sammenstødet dræbt på stedet.
 Ulykken fandt sted om morgenen, og T havde på ulykkestidspunktet været uden egentlig søvn i ca. et døgn. Dagen og natten forinden havde T deltaget i et heldags foreningsmøde, som endte med en middag og efterfølgende selskabelighed. T havde dog ikke drukket alkohol, og der forelå ingen oplysninger i sagen om, at T’s kørsel forud for ulykken havde været usikker eller i øvrigt påvirket af en søvnmangel. Hun havde heller ikke følt sig træt.
 T var på ulykkestidspunktet 31 år. Hun var gift og havde to mindreårige børn.
 Landsretten havde forhøjet den ved byretten idømte straf på 3 måneders ubetinget fængsel til 10 måneders ubetinget fængsel. Landsretten havde endvidere tiltrådt, at T skulle frakendes førerretten ubetinget i 2 år. Landsretten fandt imidlertid ikke, at T skulle betale afdødes enke en godtgørelse, som ellers bestemt af byretten.
 Højesteret nedsatte straffen til 4 måneders ubetinget fængsel og tiltrådte, at der skulle ske 2 års ubetinget frakendelse af førerretten. T skulle endvidere betale enken 50.000 kr. i godtgørelse.
 Anklagemyndigheden havde under henvisning til forarbejderne til straffeloven og færdselsloven anført, at det var forudsat, at normalstraffen for søvnkørsel skulle være den samme som for spirituskørsel, dvs. 10-12 måneders fængsel. Endvidere anførtes det, at straffen skulle skærpes ud over dette niveau, da kørslen måtte anses for særlig hensynsløs.
 Højesteret udtalte, at T på ulykkestidspunktet som følge af søvnmangel havde befundet sig i en sådan tilstand, at hun var ude af stand til at føre bilen på fuld betryggende måde. T’s kørsel var dog ikke en sådan bevidst tilsidesættelse af hensynet til andres sikkerhed, at den kunne karakteriseres som særlig hensynsløs. Højesteret fandt endvidere, at forarbejderne til straffeloven og færdselsloven ikke udelukker, at der ved straffastsættelsen tages hensyn til, at færdselslovens § 54 om manglende føreevne omfatter tilfældegrupper af meget forskellig karakter, hvoraf nogle men ikke alle kan sidestilles med spirituskørsel. Ifølge Højesteret kunne T’s kørsel ikke sidestilles med spirituskørsel. Vedrørende påstanden om betaling af godtgørelse til afdødes enke udtalte Højesteret, at T havde udvist grov uagtsomhed, og at enken, der befandt sig i den påkørte bil og overværede sin ægtefælles død, herved var blevet påført en sådan særlig følelsesmæssig belastning, at T burde pålægges at betale hende en godtgørelse.


text:
Værdi af fast ejendom i dødsboer - Hulgaard Advokater
 Værdi af fast ejendom i dødsboer
 31.03.2016 | Dødsbobehandling, Generation 2.0
 31.03.16 | Dødsbobehandling, Generation 2.0 | 2 Kommentarer
 En afdød efterlader sig ofte fast ejendom. Det kan være en privat bolig, såsom hus eller ejerlejlighed, eller det kan være landbrug, udlejningsejendom mv.
 Hvis ejendommen sælges til udenforstående, indgår salgsprisen i dødsboet og i fordelingen af afdødes nettobo mellem arvingerne. Hvis ejendommen derimod overtages af en af arvingerne, opstår det problem, til hvilken værdi ejendommen skal sættes i boopgørelsen. Det har betydning, ikke kun for fordelingen af boet mellem arvingerne, men også for størrelsen af boafgiften. Derudover har værdien betydning, hvis fortjenesten på ejendommen er skattepligtig.
 Udgangspunktet er værdien i handel og vandel, det vil sige det beløb, som aktivet vil kunne indbringe ved et salg i det åbne marked. Hvis ejendommen ikke sælges, kan skifteretten efter anmodning bestemme, at denne handelsværdi skal fastsættes ved sagkyndig vurdering.
 Selvom lovens hovedregel således er en sagkyndig vurdering, er det ikke den praktiske hovedregel. Skattedepartementet udgav i 1982 et værdiansættesescirkulære, som stadig gælder. I cirkulæret er der fastsat regler om, inden for hvilke grænser SKAT skal acceptere værdiansættelsen. Vælger boet en værdi, der højst er 15% højere eller lavere end den senest offentliggjorte ejendomsværdi, skal denne værdiansættelse lægges til grund ved beregningen af boafgiften. Dog står der også i cirkulæret, at det er vejledende, og at særlige spørgsmål kan forelægges de centrale skattemyndigheder.
 Allerede i 1984 forelagde Århus Skattevæsens Dødsbobeskatning forskellige principielle spørgsmål for Skattedepartementet. I svaret står bl.a.:
 ”Der er .... bevidst foretaget en indskrænkning i den adgang, som skatte- og afgiftsmyndighederne .... har til at lade en fast ejendom vurdere af personer udmeldt af skifteretten. Man har for at gøre reglerne om værdiansættelse af fast ejendom lettere at praktisere både for boet eller parterne i en gaveoverdragelse og for skatte- og afgiftsmyndighederne valgt at anvende den relevante kontantejendomsværdi .... direkte ved efterprøvelsen af værdiansættelsen. Det bemærkes herved, at kontantejendomsværdien antages at være et udtryk for ejendommens værdi i handel- og vandel .... Da det offentlige må anses for at være nærmest til at bære risikoen for, at den af vurderingsmyndighederne fastsatte kontantejendomsværdi eventuelt er for lav, finder Skattedepartementet, at skatte- og afgiftsmyndighederne må være afskåret fra at lade en ejendom vurdere af personer udmeldt af skifteretten, hvis værdiansættelsen .... højst er 15% højere eller lavere end den relevante kontantejendomsværdi.”
 Af samme skrivelse fremgår, at hvis en arving har overtaget en ejendom fra dødsboet og solgt den, inden der er indgivet boopgørelse, vil oplysningerne om salgsprisen kunne indgå i overvejelserne af, om værdiansættelsen i boopgørelsen eventuelt bør ændres.
 Højesteret har i marts 2016 i en principiel dom taget stilling til disse retningslinjer:
 2 ejendomme var udlagt fra et dødsbo til en arving til værdier, der ikke afveg med mere end 15% fra den seneste offentlige ejendomsvurdering. Arvingen, der var afdødes søn, havde desuden givet delvis arveafkald til fordel for boets øvrige arvinger, der forlods skulle arve 2,1 mio. kr. SKAT havde bedt boet


text:
om at redegøre for værdiansættelsen, men henvendelser herom var ikke blevet besvaret. Som følge heraf og med udgangspunkt i driftsregnskaberne og realkreditlånene i ejendommene fandt SKAT, at der var en begrundet formodning om, at ejendommenes handelsværdi oversteg de værdier, der er anført i boopgørelsen, og da SKAT ikke syntes, at de havde tilstrækkelige oplysninger til at skønne over værdien, anmodede de om en sagkyndig vurdering. Dødsboet mente herover for at have et retskrav på at få godkendt en værdi inden for +/- 15% af ejendomsvurderingen.
 Med henvisning til realkreditbelåningen og arveafkaldet på 2,1 mio. kr. til fordel for boet ”hvorved værdien af ejendommene i boopgørelsen er mindre end den værdi, som arvingerne anvender ved bodelingen”, fandt skifteretten ikke, at boet kan støtte ret på cirkulærets bestemmelse om +/- 15% af den seneste ejendomsvurdering, og tiltrådte derfor anmodningen om udmeldelse af sagkyndige.
 Højesteret tiltrådte skifterettens afgørelse.
 Det interessante for den videre forståelse af afgørelsen er imidlertid begrundelserne for dette resultat. Landsretten havde stadfæstet resultatet med den begrundelse, at der efter forarbejderne til dødsboskifteloven kun er grundlag for at afvise en anmodning om en sagkyndig vurdering, såfremt den er åbenbart overflødig, samt at værdiansættelsescirkulæret kun er vejledende. Det fandtes ikke godtgjort, at der er en fast administrativ praksis om et dødsbos værdiansættelse, og en eventuel fast administrativ praksis på gaveområdet kan ikke føre til andet resultat. Landsrettens dom er generel og henviser ikke til de konkrete omstændigheder i den foreliggende sag.
 Det bløder Højesterets afgørelse i nogen grad op på. Højesteret når frem til det resultat, ”at skattemyndighederne skal acceptere en værdiansættelse foretaget efter 15%’s reglen, medmindre der foreligger særlige omstændigheder”. I den konkrete sag er Højesteret enig med skifteretten i, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder. Som nævnt betød arveafkaldet, at værdien af ejendommene i boopgørelsen er mindre end den værdi, som arvingerne anvender ved bodelingen. Det var efter Højesterets opfattelse en sådan særlig situation, hvor en sagkyndig vurdering er på sin plads. Ved at kræve tilstedeværelsen af særlige omstændigheder har Højesteret dog ikke tiltrådt Landsrettens vidtgående begrundelse, men tværtimod lagt op til, at den normale praksis, som både skattemyndigheder og skatteborgere har rettet sig efter i mere end 30 år, i det væsentlige kan fortsætte.
 Ved ikke at nøjes med at tiltræde sagkyndig vurdering i den konkret foreliggende situation har Højesteret imidlertid givet skattemyndighederne videre rammer for at anmode om sagkyndig vurdering, end SKAT tidligere har ment, at de havde, og åbnet for et ikke nærmere beskrevet område for sagkyndige vurderinger. Hvad det vil betyde i praksis er det ikke på nuværende tidspunkt muligt at gisne om.
 Erling Fribert på 16/06/2019 ved 5:52
 forstår jeg det ret at systemet tager udgangspunkt i den foreliggende offentlige vurdering som man i boopgørelsen kan reducere med 15% ligesom man kan værdiansætte ejendommen til i.f.m. salg til fx ens datter?
 Lida Hulgaard på 03/07/2019 ved 16:30
 Du spørger, om systemet tager udgangspunkt i den foreliggende offentlige vurdering som man i boopgørelsen kan reducere med 15%, ligesom man kan værdiansætte ejendommen til i.f.m. salg til


text:
fx ens datter?
 Det korte svar er ja. Cirkulæret er ikke ophævet, men gælder stadig.
 Som det fremgår af mine kommentarer til Højesterets dom, er svaret imidlertid ikke så klart og sikkert, som det tidligere har været. Det er heller ikke helt klart, om situationen er den samme for dødsboer som for gaver og arveforskud.
 Ved dødsboer lægger skifteret og SKAT vægt på, om der som led i bobehandlingen har været en vurdering fra en sagkyndig af den faste ejendom. I så fald er det vurderingsmandens værdiansættelse af ejendommens handelsværdi, der skal bruges ved boafgiftsberegningen, og ikke den offentlige ejendomsværdi +/- 15%. Det er ikke klart, hvor meget der skal til, for at der antages at foreligge en sådan vurdering, f.eks. hvis ejendommen har været udbudt til salg gennem mægler, men ikke er blevet solgt og i stedet overtages af en arving. I Højesteretsdommen betød bl.a. et delvist arveafkald fra den arving, der overtog ejendommen, at det var en sådan omstændighed, at SKAT kunne kræve en vurdering.
 Ved gaver og arveforskud er udgangspunktet stadig cirkulæret. Men også her kan der opstå tvivl, hvor overdragelsen sker tæt på køb/salg i det frie marked til en langt højere pris end ejendomsvurderingen +/- 15%. Optagelse af realkreditlån inden for realkreditinstitutternes lånegrænser kan måske være et indicium for, at markedsværdien af ejendommen bevisligt er højere – det er nok heller ikke helt klart.


text:
Advokaten 1 - ”De kan jo ikke bruge deres søkyndige erfaring i højesteret”
 Sø- og Handelsretten bliver oftere end landsretterne sat på plads af Højesteret. En del af forklaringen kan være de sagkyndige dommeres bidrag ved erhvervsdomstolen.
 Pendulet i det gamle ur svinger støt frem og tilbage med en beroligende takt på retspræsidentens lidt mørke kontor i Bredgade.
 På en måde tvinger det pulsen ned at lytte til tik, tak, tik, tak.
 Måske er det derfor, at retspræsidenten ikke rigtig tager på vej over, at et andet pendul er svinget så langt ud af kurs, at både medier og jurister for alvor har fået pulsen op.
 Det gælder antallet af de ankesager fra retten, som Højesteret ændrer. Her har pendulet svinget meget i de senere år for Sø- og Handelsretten. Seks ud af hver ti sager, der blev anket, blev lavet om af Højesteret i 2007. Året forinden var det hver tredje appelsag fra Sø- og Handelsretten, der blev ændret af Højesteret. Sidste år blev fire ud af ti ankesager ændret i Højesteret, viser de foreløbige tal.
 - Det viser bare, at man ikke kan bruge det til noget, det svinger meget. Men tager man det over en årrække, så er det nogenlunde konstant, siger retspræsident Jens Feilberg.
 Han har haft sine folk i retten til at dykke ned i tallene for at se, om der kunne udledes tendenser eller særlige problemer på baggrund af appelsagerne fra 2003 og frem. Når dommene bliver ændret af Højesteret, går ændringerne lige fra mindre detaljer og til det mere principielle.
 Bevæbnet med rettens materiale og Jens Feilbergs lille lommeregner med plastomslag sidder vi nu, tik, tak, og prøver ikke at lade os rive med af, at pendulet måske svingede i den gale retning i 2007.
 Hvad er forklaringen på, at flere sager fra Sø- og Handelsretten bliver lavet om i Højesteret i forhold til landsretterne?
 En del af forklaringen ligger måske i det, der er fundamentet for den særlige erhvervsdomstol – nemlig indflydelsen fra de specialiserede dommere. Det vender vi tilbage til.
 Ingen rød tråd
 Lad os først se på pendulets udsving: I 2003 blev 39 procent af ankesagerne fra Sø- og Handelsretten omgjort. Året efter var tallet 52 procent. I 2005 fulgte et skidt år for retten, hvor 62 procent af sagerne blev ændret, mens retten i 2006 nærmede sig landsretterne niveau – ca. hver tredje afgørelse blev ændret af Højesteret. I 2007 var det så igen et annus horribilis for retten med 62 procent omgjorte afgørelser i ankesagerne. Sidste år viser de foreløbige tal, at 42 procent af ankesagerne blev ændret.
 Men statistik kan være en tvivlsom affære, specielt når talgrundlaget ikke er voldsomt stort – typisk ankes omkring 30 sager om året fra Sø- og Handelsretten.
 Det tal, Jens Feilberg hæfter sig ved, gælder hele perioden 2003 til juni, 2008. Her blev 46 procent af rettens ankede domme ændret af Højesteret. Langt de fleste domme bliver ikke anket, påpeger Jens Feilberg. Samlet set står ni ud af hver ti domme


text:
således ved magt, understreger han.
 Mener du så, at man slet ikke kan bruge talmaterialet til noget?
 - Man kan godt bruge det til noget. Man skal bare se det over nogle år. Så bliver det mere kedelige tal, for det bliver nogenlunde som andre retter. Omkring ti procent bliver lavet om, mens 90 procent bliver stående. Og det synes jeg ikke, er særlig alarmerende. Der skal jo være nogle, der bliver lavet om, ellers gjorde advokaterne ikke arbejdet ordentligt, siger han.
 Tæller man landsretterne med i statistikken, bliver 33 procent af de tre retters ankesager ændret ved Højesteret. Det skal så sammenlignes med omgørelsesprocenten på 46 for Sø- og Handelsretten.
 Hvad lægger du i tallene 33 kontra 46?
 - Jeg vil stadig mene, at der ikke er ret meget at bygge på her. Vi prøvede selvfølgelig at kigge på, hvad det er for typer af sager, der blev lavet om. Og det er ikke til at konkludere noget der.
 Retspræsidentens mænd har også foretaget en nøje analyse af hver enkelt afgørelse, der er blevet ændret. For er det bestemte typer af sager, som juristerne i Højesteret altid laver om? Er det blot detaljer, som bliver ændret? Vi jagter stadig en forklaring. Jens Feilberg indskyder, at det egentlig ville være bedre, hvis folk udefra – altså ikke retten selv – gik materialet igennem.
 - Vi kan splitte det op i små kategorier: Der er et par sagsomkostningsafgørelser, der er ændringer på dele af afgørelserne, der er gange, hvor der er kommet ny retspraksis, f.eks. fra EF-Domstolen, men vi er inde i små sagskategorier, siger Feilberg. Der er altså ingen rød tråd, når det gælder karakteren af ændringerne.
 Men er det selve juraen, der bliver lavet om, eller er det mere rettens skøn, der bliver ændret?
 - Det er jo begge dele. Nogle gange er det fortolkninger, f.eks. af juridiske kontraktsrelationer, andre gange mere skønsmæssigt, hvor det gælder beskyttelsesomfanget af et varemærke eller design. Der har man hævdet, at Højesteret har trukket nogle grænser, der er strammere end hvad vi har ment, når det gælder design og varemærker. Der er et par advokater, der har ment, at Højesteret har givet en snævrere beskyttelse. Men der også sager, der går i modsatte retning, siger Jens Feilberg.
 Jurister og specialister
 Tik, tak, siger det stadig på det januarmørke kontor.
 Det er svært, ud fra talmaterialet og den nøje gennemgang af de ankede domme at sætte fingeren på, hvorfor Sø- og Handelsrettens arbejde tilsyneladende i større grad anfægtes i Højesteret.
 Måske ligger noget af forklaringen i rettens helt særegne status? Sø- og Handelsretten er landets eneste specialistdomstol, som altså kun behandler visse typer af sager. Specialisterne er omkring 90 personer, som er indstillet af erhvervslivet, og som har særlig indsigt i f.eks. forbrugerspørgsmål, søfart eller ansættelser.
 Når retten dømmer, sidder der en juridisk dommer for bordenden, men de to lægfolk har altså status af dommer og bliver omtalt som de sagkyndige dommere.
 Hvilken betydning har det, at I har lægdommere, hvorimod at Højesteret kun


text:
er jurister?
 - Vi plejer at kalde dem sagkyndige dommere. Det er klart, at deres vurdering foregår på et lidt andet grundlag med hensyn til forklaringerne, der får de sagkyndige dommere forklaringerne i sagen direkte, mens det i Højesteret er på skrift, siger Jens Feilberg.
 Men det er ikke sådan, at den juridiske dommer i Sø- og Handelsretten sidder og tager sig til hovedet over de sagkyndige dommere?
 - Det forekommer meget sjældent. Vores domme er som regel enstemmige. Hvis man sidder med nogle af landets bedste designere, som vi gør, så er det jo svært at sige: Du har ikke begreb om, hvad du siger.
 Jens Feilberg peger på, at specialisterne også bruges som skønsmænd ved andre retter. Så det er ikke kun ved Sø- og Handelsretten, at ekspertisen spiller en rolle. Men specialisternes rolle spiller nok en vigtigere rolle, fordi de i Sø- og Handelsretten netop sidder med som dommere, mener han.
 De sagkyndige dommere er ofte folk med fremtrædende og vigtige job i det private erhvervsliv. Når de bruger tid og kræfter på at udmåle retfærdighed i en særlig erhvervsdomstol, er det så ikke nærmest uforskammet, hvis mange af deres afgørelser bliver underkendt i Højesteret? Hvorfor overhovedet have den særlige erhvervsdomstol, hvis juristerne i Højesteret alligevel ikke gider lytte?
 - Jo, men sådan må det være. I alle retssystemer ender det med, at der sidder nogle jurister i en højesteret. Jeg tror ikke, Højesteret kunne forestille sig at blive suppleret. De vil gerne have sagkundskab, men sagkundskab i form af nogen, der møder i vidneskranken. Det kan jeg godt forstå. Sagkundskaben kan være i 1. instans, siger Jens Feilberg.
 Men så vil sagkundskaben blive undertrykt på den lange bane?
 - Jo. Og så må vi altså bare forstå at udtrykke os bedre. Og fortælle hvorfor vi mener, at de forhold er så specielle, at de enten skal beskyttes eller ikke beskyttes, siger retspræsidenten. Han lægger op til, at retten selv bliver bedre til at udkrystallisere sagkundskabens input til dommen.
 Men I frygter ikke, at Højesteret så siger: Ud til højre med de vurderinger, vi vil kun have jura?
 - Man kan jo vægte forskellige faktorer på forskellig måde. De kan vel ikke bruge deres søkyndige erfaring i Højesteret, for den har de vel ikke. Vi har nogle søfolk siddende her, der ved hvordan man sejler.
 Jeins Feilberg nævner en sag, hvor afgørelsen blev ændret af Højesteret:
 En lystsejler havde sejlet uden for den normale sejlrende. Og sejlet hen over et område, hvor der kunne være en vis risiko for at støde på sten. Højesteret sagde, at lystsejleren selv havde ansvaret for at fravige sejlrenden. Mens de søkyndige i Sø- og Handelsretten havde sagt, at lystsejleren overhovedet ikke havde lavet nogen fejl. Han skulle sejle, hvor han gjorde, for lystsejlere skulle altid holde sig ude i kanten.
 Sidder de sagkyndige så og river sig i håret over Højesteret?
 - Den reaktion har jeg ikke mødt. Vi snakker med dem om det, og så siger de nogle gange, at


text:
Skat.dk: Værdiansættelse - brugt motorkøretøj - førstegangsregistrering her i landet
 06 Feb 2009 12:48
 28 Jan 2009 15:18
 SKM2009.104.HR
 1. afdeling, 127/2007
 Værdiansættelse, motorkøretøj
 Højesteret tiltrådte, at der efter ordlyden af og forarbejderne til registreringsafgiftslovens § 10, stk. 1, er hjemmel til SKATs praksis, hvorefter der ved værdiansættelsen af brugte motorkøretøjer i forbindelse med førstegangsregistrering her i landet tages udgangspunkt i annoncerede forhandlerudsalgspriser på tilsvarende køretøjer på det danske marked, heri iberegnet sædvanlig forhandleravance.
 Højesteret tiltrådte endvidere, at den danske praksis ikke strider imod forbuddet mod fiskal diskrimination i EF-Traktatens artikel 90, stk. 1, som fortolket i EF-Domstolens praksis, i forhold til brugte biler, der indføres her til landet fra andre EU-lande, herunder som flyttegods i forbindelse med privatpersoners flytning til Danmark fra et andet EU-land.
 Højesteret fandt ikke grundlag for at tilsidesætte det konkrete værdiskøn i sagen, der var udøvet af sagkyndige vurderingsmænd, jf. den dagældende registreringsafgiftslovs § 13 (stadfæstelse af SKM2007.124.ØLR).
 Registreringsafgiftsloven § 10, stk. 1 (dagældende)
 Værdiansættelsescirkulære nr. 139 af 19. juni 1991 (dagældende)
 EF-traktaten artikel 90
 (advokat Henrik Krebs)
 Per Sørensen, Asbjørn Jensen, Poul Dahl Jensen, Vibeke Rønne og Henrik Waaben
 I tidligere instans er afsagt: dom af Østre Landsrets 2. afdeling den 5. februar 2007.
 Appellanten, A, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at den afgiftspligtige værdi af hans bil mrk. Volvo ..., stel nr. ..., udgør 88.772 kr., subsidiært et beløb mindre end 119.000 kr. A har endvidere nedlagt påstand om tilbagebetaling af den uretmæssigt opkrævede afgift med tillæg af rente.
 Skatteministeriet har påstået stadfæstelse, subsidiært hjemvisning til SKAT til fornyet behandling.
 A har ikke for Højesteret gjort gældende, at grundlaget for den konkrete vurdering af værdien af hans bil var utilstrækkeligt, eller at værdiansættelsen skal foretages under hensyn til markedsforholdene i andre EU-lande.
 A har for Højesteret navnlig anført, at vurderingsmyndighedernes værdiansættelse er i strid med registreringsafgiftslovens § 10, stk. 1, og med EF-traktatens artikel 90 og EF-domstolens praksis. Forhandlerens avance kan ikke medtages ved beregningen af bilens afgiftspligtige værdi. Ved værdiansættelsen bør der sondres mellem, om der er tale om import af en brugt bil til Danmark, eller om der som her er tale om indførsel af en brugt bil som flyttegods ved en grænseoverskridende flytning. Det er endvidere uigennemskueligt, hvad der er baggrunden for vurderingsmyndighedens fastsættelse af fradraget for bilens stand til 7.000 kr. svarende til et nedslag i den skønnede handelspris på 19.600 kr. I stedet skal fradraget fastsættes på grundlag af de udbedringsomkostningcr på 43.173,64 kr., som fremgår af den autoriserede Volvo-forhandlers tilbud.
 Skatteministeriet har heroverfor anført, at de danske myndigheders værdiansættelsespraksis ligger inden for rammerne af de principper, som EF-domstolen har opstillet i sin praksis vedrørende EF-traktatens artikel 90. Der er tale om lovlige, objektive og saglige værdiansættelsesprincipper, der muliggør en ensartet og praktisk gennemførlig tilrettelæggelse af myndighedernes vurdering til brug for afgiftsberigtigelsen af alle de brugte køretøjer, der indføres i landet. Vurderingsmyndighedernes praksis vedrørende værdiansættelse adskiller sig ikke afgørende fra den østrigske praksis, der blev godkendt ved EF-domstolens dom af 29. april 2004 i