text:
er tale om hovedanlæg, bemærkes, at der i nærværende sag er enighed om, at der foreligger et hovedanlæg. Der er alene uenighed om dette anlægs afgrænsning, hvor det efter sagsøgers opfattelse er sagsøgte, der må godtgøre, at dette skal afgrænses på den mindre forståelige og vilkårlige måde som sket i Landsskatterettens kendelse, jf. angivelsen med grønt i bilag 5.
 Anbringender vedrørende etablering af stianlæg
 Ved Landsskatterettens kendelse er der godkendt et fradrag for etablering af stianlæg på 10.000 kr. Som det fremgår af Højesterets dom skal alene undtages de stier, der betjener de enkelte bygninger eller boliger. Den afgrænsning, som sagsøgte har foretaget i nærværende sag, jf. bilag 3 og 4, er således i forhold til Højesterets præmisser alt for snæver.
 Det er sagsøgers hovedanbringende på dette punkt, at dette skøn er udøvet på et åbenbart urigtigt grundlag og fører til et åbenbart urimeligt resultat, idet hovedstisystemet må anses for at omfatte flere stier end den sti, som Landsskatteretten har godkendt. Der er således ved denne afgrænsning tale om et brud på en forvaltningsretlig lighedsgrundsætning, idet flere helt ens stier med præcis samme formål behandles forskellig, jf. SKM2009.323.VLR.
 Det bestrides, at Højesterets nægtelse af at anse de konkrete stier i SKM2013.879.HR for at være hovedstier har betydning for afgrænsningen i nærværende sag, hvor der er enighed om, at der er tale om et hovedanlæg.
 Sagsøgte har gjort gældende, at SKM2011.790.ØLR er udtryk for en konkret vurdering fra landsrettens side - hvilket altid vil være tilfældet - men har ikke kunnet redegøre for, hvorledes de konkrete stier i SKM2011.790.ØLR adskiller sig fra stierne i nærværende sag. Sagsøger henviser specielt til det i dommen indsatte kort over stierne.
 Højesteret har i SKM2013.369.HR i ovenstående citat anført, at baggrunden for praksis er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel. Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer.
 Det gøres gældende, at der ved udstykning til traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for de omhandlede stier.
 Sagens værdi udgør en besparelse i ejendomsskat i de omhandlede år på i alt kr. 11.687.
 Denne sag omhandler spørgsmålet, om sagsøgeren for vurderingsårene 2001- 2004 er berettiget til yderligere fradrag for udgifter til etablering af henholdsvis kloakforsyningsledninger og stianlæg i medfør af den dagældende vurderingslovs § 17.
 Det gøres overordnet gældende, at der ikke under nærværende sag er fremkommet oplysninger af faktisk eller retlig karakter, der giver grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelse af 10. december 2012. Hverken stierne eller kloakforsyningsledninger kan anses for at udgøre et hovedanlæg, der øger grundens værdi i ubebygget stand, jf. den dagældende vurderingslovs § 17 sammenholdt med lovens § 13. Sagsøgeren er derfor fortsat ikke berettiget til at fradrage udgifterne til etablering af kloakforsyningsledninger og stianlæg på den i sagen omhandlende ejendom.
 Det er endvidere sagsøgeren, som bærer bevisbyrden

type: other


text:
for fradragsrettens berettigelse, jf. SKM2004.162.HR, dvs. bevisbyrden for at forbedringerne har forøget grundens værdi i ubebygget stand. Sagsøgeren har ikke løftet denne bevisbyrde.
 Fradrag efter den dagældende vurderingslovs § 17 er betinget af, at der foreligger en forbedring, som indebærer en stigning i grundværdien. Det er derfor alene foranstaltninger, der påvirker værdien af den ubebyggede grund, som indgår i værdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1, og det er derfor også kun sådanne foranstaltninger, der er omfattet af vurderingslovens § 17.
 Udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at disse kun har reel værdi i forhold til byggeriet, er derfor ikke omfattet af vurderingslovens § 17, jf. SKM2013.879.HR, SKM2013.369.HR og SKM2013.388.VLR, idet sådanne forbedringer ikke påvirker værdien af den ubebyggede grund.
 Efter langvarig administrativ praksis er der endvidere som udgangspunkt alene fradragsret efter vurderingslovens § 17 for udgifter til anlæg, som etableres for grunden, jf. også Den juridiske vejledning, 2013-2, afsnit H,A.3.3.2. Der gælder imidlertid en undtagelse - den såkaldte hovedanlægsbetragtning - for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen.
 Hovedanlægsbetragtningen er således en undtagelse til udgangspunktet om, at der kun gives fradrag for anlæg uden for ejendommen. Højesteret har senest ved afgørelserne i SKM2013.879.HR og SKM2013.369.HR anerkendt skattemyndighedernes praksis på vurderingsområdet, som Landsskatterettens kendelse af den 10. december 2012 også er udtryk for.
 Der er ikke med de førnævnte Højesteretsafgørelser indført nye eller udvidede kriterier for bedømmelsen af, om der foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg. Det kan på grundlag af SKM2013.879.HR fastslås, at der ikke er tale om et hovedanlæg, blot fordi anlægget i tilfælde af fiktiv udstykning i små grunde vil betjene mere end én af disse grunde.
 1. Kloakforsyningsledningerne
 Det gøres gældende, at det alene er de kloakledninger, bestående af regnvands- og spildevandsledninger, der er indrammet på bilag 2 og markeret med grønt i bilag 5, som udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. Det er derfor også alene disse ledninger, Landsskatteretten har indrømmet fradrag for.
 Bevisbyrden for at de øvrige kloakledninger (markeret med gult i bilag 5) medfører en forøgelse af grundens værdi i ubebygget stand, påhviler sagsøgeren. Denne bevisbyrde er ikke løftet.
 Som det fremgår af bilag 2 og bilag 5 er de i sagen omtvistede kloakledninger (markeret med gult i bilag 5) etableret umiddelbart i tilknytning til byggeriet på ejendommen. De pågældende ledninger er alene anlagt således, at de nøje følger de på ejendommen opførte bygninger. Det gøres derfor gældende, at de pågældende forsyningsledninger kun har reel værdi i forbindelse med byggeriet, og at kloakledningerne derfor ikke har nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand.
 Endvidere har de omtvistede kloakledninger i øvrigt karakter af stikledninger, som går fra hovedledningen (markeret med grønt i bilag 5) til de enkelte bygninger, og derfor udgør kloakledningerne ikke et fradragsberettiget hovedanlæg, jf. Højesterets afgørelser i SKM2013.879.HR og SKM2013.369.HR.
 Det bestrides, at Landsskatterettens skøn er udøvet på et åbenbart urigtigt grundlag og fører til


text:
et åbenbart urimeligt resultat, ligesom det bestrides, at der er tale om et brud på den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning. Sagsøgerens anbringender for så vidt angår dette punkt er ikke nærmere uddybet, og det er derfor ikke klart, hvorpå sagsøgeren støtter sit synspunkt.
 Der er ikke tale om et brud på den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning, allerede idet ledningerne ikke er ens. Derved adskiller sagen sig også fra den situation, som forelå i SKM2009.323.VLR.
 Sagsøgeren har endvidere ikke godtgjort, at Landsskatterettens skøn over fradrag vedrørende kloakledningerne er udøvet på et forkert grundlag, eller at dette skøn er åbenbart urimeligt, jf. SKM2013.525.ØLR.
 2. Stianlægget
 Det gøres gældende, at det alene er den del af stianlægget, der er markeret på bilag 4 samt bilag C, der udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. Sagsøgeren er derfor alene berettiget til et fradrag i grundværdien for udgifterne til denne del af stianlægget, som Landsskatteretten også har indrømmet fradrag for. Det er ikke godtgjort, at den øvrige del af stianlægget medfører en forøgelse af grundens værdi i ubebygget stand, og dette bestrides i øvrigt at være tilfældet.
 Højesteret har senest i SKM2013.879.HR udtalt følgende vedrørende fradrag for udgifter til veje og stier:
 Udgifter vedrørende f.eks. veje eller hovedstier, der tjener adgangen til grunden, kan ligeledes være fradragsberettigede, mens stikveje eller stier, der betjener de enkelte bygninger eller boliger, ikke vil kunne føre til fradrag.
 Som det det er tilfældet med kloakledningerne, jf. ovenfor, følger de pågældende stier nøje de på ejendommen opførte bygninger, og stierne har derfor alene til formål at fordele trafik internt på ejendommen. De omtvistede stier skaber således ikke "adgang til grunden", men er derimod knyttet til byggeriet på ejendommen, og stierne har derfor ikke karakter af et hovedanlæg og berettiger derfor ikke til fradrag.
 I SKM2013.879.HR blev sagsøgeren således også nægtet fradrag for omkostninger til etablering af et stianlæg, som minder om stianlægget i nærværende sag. Højesteret nåede således også til et væsentligt andet resultat end landsretten gjorde i SKM2011.790.ØLR, hvor landsretten indrømmede sagsøgeren fradrag for de interne stier. Landsrettens afgørelse i SKM2011.790.ØLR beror på en konkret vurdering af de i sagen omhandlende stier, og afgørelsen kan derfor ikke - navnlig henset til Højesterets præmisser i SKM2013.879.HR og SKM2013.369.HR - uden videre lægges til grund i forbindelse med nærværende sag.
 Det bestrides, at Landsskatterettens skøn er udøvet på et åbenbart urigtigt grundlag og fører tit et åbenbart urimeligt resultat, ligesom det bestrides, at der er tale om et brud på den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning. Sagsøgerens anbringender for så vidt angår dette punkt er ikke nærmere uddybet, og det er derfor ikke klart, hvorpå sagsøgeren støtter disse synspunkter.
 Der er ikke tale om et brud på den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning allerede idet stierne ikke tjener samme formål. Derved adskiller sagen sig også fra den, som forelå i SKM2009.323.VLR. Sagsøgeren har endvidere ikke godtgjort, at Landsskatterettens skøn over fradrag for kloakledninger er udøvet på et forkert grundlag, eller at dette skøn er åbenbart urimeligt.
 Landsskatteretten har i denne sag vurderet, at en mindre del af det stianlæg, der er anlagt på ejendommen


text:
kan anses som et hovedanlæg. Nemlig den sti, der forløber fra matrikelgrænsen ved ...3 til hjørnet af bygningen ...1. Landsskatteretten fandt ud fra en konkret vurdering, at de øvrige stier ikke er hovedstier, som tjener adgangen til området, men interne fordelingsstier, der er knyttet til byggeriet. Landsskatteretten godkendte derfor ikke fradrag for anlæg af de interne fordelingsstier.
 Landsskatteretten har endvidere vurderet, at en mindre del af de på ejendommen anlagte kloakledninger, er at betragte som et fradragsberettiget hovedanlæg. Nemlig den del af kloakanlægget, som løber fra ...3 og ind på grunden parallelt med matrikelgrænsen og indtil bygningen med adressen ...1. Landsskatteretten har ud fra en konkret vurdering fundet, at de øvrige kloakledninger er så tæt knyttet til bebyggelsen og dens placering på grunden, at disse ledninger ikke bevirker en værdistigning af grunden i ubebygget stand.
 Bevisførelsen, herunder kortbilaget og de fremlagte fotos, giver ikke retten grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der er baseret på den ovenfor beskrevne administrative praksis og de principper, den hviler på. Ingen af stierne eller kloakledningerne, bortset fra den sti og den del af kloakledningen, der er godkendt fradrag for, kan således anses for en del af et hovedanlæg, der øger grundens værdi i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 17 sammenholdt med § 13.
 Sagsøgeren, Boligselskabet H1 skal inden 14 dage i sagsomkostninger til sagsøgte betale 22.500 kr.


text:
Skat.dk: Anpartsprojekt - vindmøller - udbyderhonorar - afskrivningsgrundlag - videresalg
 03 Feb 2015 12:46
 12-060042
 Anpartsprojekt - udbudshonorar - afskrivningsgrundlag
 Lovbekendtgørelse 1106 af 9/9 2014
 Den juridiske vejledning 2014-2, afsnit C.C.2.4.4.3.
 Kan Skatterådet bekræfte, at det skattemæssige afskrivningsgrundlag på vindmøllen i K/S A Vindmøllepark opgøres på grundlag af overdragelsesaftalen reguleret for udbyderhonoraret på € 67.000, og således udgør € 6,7 mio.?
 F ApS (spørger) aktivitet består bl.a. af energiproduktion fra solceller og vindmøller via kommanditselskaber. Der er ifølge spørger ikke tale om et udbyderselskab.
 Spørger er fuldt skattepligtig til Danmark.
 Spørger ejer bl.a. alle anparter i K/S A Vindmøllepark.
 K/S A Vindmøllepark (herefter benævnt "Kommanditselskabet") blev stiftet den 9. december 2005. Spørger har ingen oplysninger om ejerforholdene, før H Energi køber anparterne i 2008.
 Komplementar er ApS komplementarselskabet A (herefter benævnt "Komplementarselskabet").
 K/S A ejer vindmøllerne gennem datterselskabet WP A GmbH & Co KG i Tyskland (transparent selskab).
 Overdragelsesaftale af 14. januar 2008
 Ved overdragelsesaftale af 14. januar 2008 køber H Energi A/S samtlige anparter i Kommanditselskabet samt alle anparter i komplementarselskabet.
 Sælger er 4 privatpersoner.
 Det er oplyst, at møllernes værdi ved opgørelse af købesummen er ansat til DKK 46.247.597 (ca. € 6,2 mio), som også er den skattemæssige anskaffelsessum.
 H Energi A/S indgår i H koncernen. Selskabet var på daværende tidspunkt et helejet datterselskab af det ultimative moderselskab H A/S.
 H koncernen har siden år 2000 struktureret og formidlet vindmølleprojekter.
 H Energi A/S hovedaktivitet er i 2008 i henhold til årsregnskabet (2007/08 og 2008/09 gældende for perioden 1/7-30/6) drift af vindmølleparker i Europa. Det fremgår tillige, at selskabets forretningsområde tillige er at sælge vindmøller (årsregnskabet 2007/08 "Finansielle risici"; i regnskabsåret er der solgt to vindmølleparker).
 Det er bekræftet, at H Energi A/S på daværende tidspunkt var et "udbyderselskab."
 Formålet med købet af anparterne i K/S A Vindmøllepark var at videresælge dem.
 Der blev til brug for videresalget og som grundlag for beslutningen om at erhverve anparterne udarbejdet et prospekt.
 Af prospektet fremgår bl.a.
 "H A/S indbyder Dem til tegning af anparter i K/S A Vindmøllepark.
 Selskabets formål er at indkøbe vindkraftanlæggene 2 Vestas V80 2,0 MW, som blev sat i drift i 2005. Anlæggene drives som en virksomhed med produktion af strøm til elselskaber.
 Prospektet er udarbejdet under forudsætning af forventet investeringstidspunkt i oktober 2007.
 H A/S har udarbejdet denne investeringsbeskrivelse til brug for selskabets investorer, som ønsker at deltage i et vindmølleprojekt - kapitalen er fordelt på 100 anparter á DKK 520.000,00, og der tages udgangspunkt i deltagelse af én investor.
 Forudsætninger for vindmøllebudget
 Vindmøllens købspris
 50.980.387
 Etableringsomkostninger, herunder honorar til advokat og revisor m.m.
 Betales efter regning
 Kapitalanvendelse i alt
 1. prioritet (rente 3,8% fast i 10 år)
 2. prioritet (rente 6,25%, variabel)
 Kapitalfremskaffelse i alt
 Efter købet har H Energi A/S ifølge det af spørger oplyste udført bl.a. følgende optimeringer i forhold til projektet:
 Gennemførelse af refinansiering (skift fra Sparbank til Amagerbanken) til en mere fordelagtig rente
 Optimering af tysk set-up, gennemgang af forsikringer, aftaler etc.
 Skift af dansk administrator, generel oprydning i stamarkiver
 Diverse


text:
småjusteringer/finpudsninger.
 Overdragelsesaftale af 12. december 2008
 Ved aftale af 12. december 2008 sælger H Energi A/S samtlige anparter i Kommanditselskabet samt Komplementarselskabet til E ApS. Vindmølleanlægget overdrages - også skattemæssigt - til € 6,7 mio. Overdragelsen sker med virkning pr. 31. december 2008. Der aftales udbudshonorar til sælger på € 67.000.
 H Energi A/S har oplyst, at vindmøllens værdi på € 6,7 mio.er fastsat ud fra et markedssynspunkt samt H Energi A/S ́ vurdering af, hvad NPV af den fremtidige indtjening var. Med de budgetforudsætninger, der blev arbejdet med, burde investeringen kaste 9-10 pct. p.a. af sig.
 Køberen, E A/S, var en virksomhed der, ligesom H koncernen, solgte vindmøller, og var i H koncernens køberkartotek.
 Videresalget er sket med udgangspunkt i det prospekt, der blev udarbejdet forbindelse med H Energi ́s anskaffelse af anparterne, idet alene beregningsdelen er opdateret.
 Overdragelsesaftale af 29. januar 2009
 Den 29. januar 2009 køber H Energi A/S, "eller ordre", anparterne i Kommanditselskabet og Komplementarselskabet tilbage fra E ApS. Aftalen gennemføres til samme værdier og på samme vilkår som det oprindelige salg til E. Overdragelsen sker med virkning pr. 31. december 2008. Det er oplyst, at handlen gennemføres på grundlag af, at E ApS ikke kunne fremskaffe kapital til det oprindelige køb.
 Aftale af 15. februar 2009 og tillægsaftale af 19. februar 2009
 Den 15. februar 2009 indgås der aftale imellem H Energi A/S, E ApS og spørger om, at spørger indtræder i samtlige rettigheder og forpligtelser i forhold til aftale af 29. januar 2009. Møllerne overdrages til € 6,7 mio. kr. og der aftales udbyderhonorar til H Energi A/S på € 67.000.
 Selve salget, herunder kontakt til sælger, back under due diligence, finansiering m.v. blev udført af H Invest A/S. For arbejdet modtog selskabet, på baggrund af indgået aftale med Kommanditselskabet, udbudsprovision. Udbudsprovision fra H Invest A/S blev faktureret til kommanditselskabet, og indgik som passiv i det regnskab, der dannede grundlaget for fastsættelse af købesummen for anparterne. H Invest A/S er koncernforbundet med H Energi A/S.
 Den 19. februar 2009 indgås imellem spørger ("som køber") og H Energi ("som sælger") aftale om " tillæg til "Købsaftale om overdragelse af kommanditanparter i K/S A Vindmøllepark mellem E A/S og H Energi A/S eller ordre" (herefter Købsaftalen)". Aftalen indeholder bl.a. spørgers betingelser for køb af anparterne samt aftale om finansiering af købesummen ved købers udstedelse af gældsbrev.
 Det er spørgers opfattelse, at den skattemæssige kvalifikation af udbyderhonorar i nærværende situation skal vurderes på baggrund af salg af såkaldt "brugte anparter". Der er herved lagt vægt på følgende forhold:
 At K/S A Vindmøllepark blev stiftet i 2005 (formentlig af CS&P Energi ApS)
 At H Energi A/S først anskaffede anparterne i 2008
 At H Energi A/S købte anparterne af 5 forskellige investorer, hvoraf 4 var personer, dvs. der var ikke tale om køb fra en anden udbyder.
 Til støtte for påstanden henvises til SKM2008.390.SKAT, hvor begrebet "brugte anparter" defineres således:
 "Ved brugte anparter forstås i dette afsnit anparter, der købes af en investor efter at have været ejet af


text:
en anden ekstern investor. Ved at lade det indgå i definitionen, at der skal være tale om anparter, der købes fra en anden ekstern investor, afgrænses beløbet således, at der ikke er tale om køb af brugte anparter, når en investor køber anparter i et kommanditselskab, hvor udbyder selv ejer anparterne."
 Endvidere er spørger af den opfattelse, at nærværende vurdering skal foretages på baggrund af gældende skattepraksis, forud for ændringen heraf den 14. april 2009, jf. SKM2009.261.SKAT. Dette beror på, at aftalen med spørger blev underskrevet den 15. februar 2009.
 Til brug for vurderingen af nærværende sag henvises til præmisserne i TfS 2010, 44 LSR, som er gengivet nedenfor:
 "Det er oplyst, at G2 A/S, der oprindeligt udbød anparter i kommanditselskabet, ved aftale af 28. december 2001, med virkning pr. den 1. januar 2001, erhvervede de omhandlede anparter af RN til den regnskabsmæssigt opgjorte restgæld for år 2000 med tillæg af et kontant vederlag på 594.840 kr. G2 A/S har herefter ved aftale af 30. december 2001, men også for denne overdragelse med virkning pr. den 1. januar 2001 videresolgt anparterne til klageren for yderligere 145.200 kr.
 Det er ubestridt, at der er identitet mellem de anparter, som RN solgte til G2 A/S, og de anparter, der senere blev videresolgt til klageren. Endvidere er det ubestridt, at der for klageren foreligger køb af “brugte anparter" i den forstand, hvormed dette udtryk anvendes i Landsskatterettens kendelse af 21/10 2008 gengivet i SKM2008.984.LSR (TfS 2009, 145, red.), og SKATs meddelelse offentliggjort i SKM2008.390.SKAT (TfS 2008, 744, red.). Klageren er derfor berettiget til at opgøre anskaffelsessummen for anparterne i henhold til den foreliggende praksis om “brugte anparter". SKAT har i overensstemmelse hermed godkendt, at klageren kan medregne en merpris udover den regnskabsmæssigt opgjorte restgæld for år 2000 på 594.840 kr. til sin andel af ejendommens anskaffelsessum. Dette beløb svarer til den tidligere investors, RN's, afståelsessum.
 Landsskatteretten finder, at dette beløb vedrører formidlingen af de pågældende anparter, og dermed en andel af ejendommen, til klageren. Et sådant formidlingshonorar kan ikke antages at være omfattet af den praksis om “brugte anparter", der er præciseret i SKM2008.984.LSR og SKM2008.390.SKAT, og kan derfor ikke i medfør af denne praksis medregnes til ejendommens anskaffelsessum. Da honoraret ikke angår berigtigelsen og gennemførslen af ejendomskøbet, kan beløbet endvidere ikke medregnes til anskaffelsessummen i medfør af den foreliggende praksis om accessoriske handelsomkostninger, jf. herved Højesterets dom gengivet i SKM2008.967.HR (TfS 2009, 16, red.)."
 På baggrund af ovennævnte er det spørgers opfattelse, at afskrivningsgrundlaget opgøres på grundlag af overdragelsesaftalen reduceret med det aftalte udbyderhonorar på 67.000 €. Der er herved lagt vægt på følgende:
 H Energi A/S sælger i første omgang samtlige anparter i K/S A Vindmøllepark til E ApS
 H Energi køber herefter anparterne i K/S A Vindmøllepark tilbage fra E ApS. Der er således ikke tale om, at handlen blev annulleret, hvorfor der ikke er tale om en skattemæssig nullitet.
 Aftalen mellem H Energi A/S og E ApS indeholder ingen bestemmelser om, at en andel af overdragelsessummen skal kvalificeres som


text:
udbyderhonorar eller lignende. I henhold til praksis på det tidspunkt, finder spørger således ikke, at H Energi A/S skal anses for at have tilbagebetalt udbyderhonorar til E ApS.
 Det ønskes bekræftet, at det skattemæssige afskrivningsgrundlag på vindmøllen i K/S A Vindmøllepark skal opgøres på grundlag af overdragelsesaftalen reguleret for udbyderhonoraret på 67.000 €.
 "Anskaffelses- og salgssummer samt godtgørelser og vederlag for aktiver omfattet af denne lov omregnes til kontantværdi, der beregnes ved, at den kontante del af anskaffelsessummen henholdsvis salgssummen lægges sammen med kursværdien af aktivets gældsposter. Afskrivninger foretages på grundlag af den således omregnede anskaffelsessum m.v. Medmindre kursen på afståelsestidspunktet er under 100, omregnes inkonverterbare lån for fiskerfartøjer, der af sælger er stiftet eller overtaget før den 19. maj 1993, til kurs 100, såfremt lånet er stiftet eller overtaget til en kurs på 100 eller derunder.
 Stk. 4. Ved enhver ændring af sælgers salgssum for et aktiv som følge af en ændret skatteansættelse skal købers anskaffelsessum for det pågældende aktiv ændres tilsvarende. Ved enhver ændring af købers anskaffelsessum for et aktiv, skal sælgers salgssum for det pågældende aktiv ændres tilsvarende."
 Den Juridiske Vejledning 2014-2, afsnit C.C.2.4.4.3
 En deltager i et ejendomsinvesteringsprojekt kan derfor ikke regne betaling for projektomkostninger, rådgivningshonorar, udbyderhonorar og lignende med i sin andel af afskrivningsgrundlaget for en ejendom, fordi der typisk er tale om betaling for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af projektetmed henblik på at give de enkelte deltagere et afkast af deres investering. Se ovennævnte SKM2008.967.HR .
 SKM2008.984.LSR er et eksempel på den tidligere praksis, hvorefter afskrivningsgrundlaget ikke skulle reduceres med betalingen for udbyderhonorar mv., da der var tale om køb af "brugte anparter".
 Efter praksisændringen skal anpartens samlede salgssum derimod fordeles på den faste ejendom og på udbyderhonorar mv. Heller ikke i denne situation skal den del af betalingen, der kan henføres til udbyderhonorar mv., regnes med ved opgørelsen af avance/tab efter ejendomsavancebeskatningsloven. Gevinst/tab vedrørende udbyderhonorar mv. er også i disse tilfælde, opgørelsen af den skattepligtige indkomst uvedkommende, medmindre der forelå spekulationshensigt ved erhvervelsen.
 Sælgeren af "brugte anparter" skal ikke regne den del af salgssummen, der kan henføres til udbyderhonoraret, med i indkomstopgørelsen. Se SKM2011.644.SR"
 Den 2. december 1997 underskrev B en tegningsaftale vedrørende anparter i et kommanditselskab. Anparterne var udbudt af E som led i et projekt. Den 31. december 1997 købte kommanditselskabet en fast ejendom. Den 25/8 1998 udstedte E følgende faktura til K/S ́et:
 Honorar for byggeteknisk gennemgang, prospektudarbejdelse, transaktionsomkostninger, formidlingshonorar, finansieringsomkostninger m.v. 520.000 GBP.
 Kommanditselskabet opgjorde handelsomkostningerne således:
 Stempel, honorar til ejendomsmægler m.v. 201.807 GBP.
 Nettohonorar til E 299.828,58 GBP
 Sagen drejede sig om, hvorvidt de nævnte handelsomkostninger kunne indgå i afskrivningsgrundlaget for ejendommen. For Højesteret var spørgsmålet alene, om nettohonoraret til E kunne indgå.
 Landsretten fandt, at de 201.807 GBP var udgifter, der utvivlsomt var udgifter, der var knyttet til handlen med ejendommen og dermed ejendommens anskaffelsessum. Hvorvidt udgifterne var afholdt direkte af kommanditselskabet eller var afholdt som refusion af et af tredjemand på vegne af kommanditselskabet udlagt beløb, var i den forbindelse uden betydning.
 Vedrørende nettohonoraret til


text:
E udtalte Højesteret:
 "Afskrivningsgrundlaget for hotelejendommens bygninger og installationer omfatter efter den dagældende bestemmelse i afskrivningslovens § 19 A den kontante anskaffelsessum. Heri indgår efter praksis - udover købesummen - alene sådanne udgifter, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve købet af de afskrivningsberettigede aktiver, jf. herved Højesterets domme gengivet i UfR 2008.203 og UfR 2008.213.
 Højesteret tiltræder herefter, at udgiften ikke kan indgå i afskrivningsgrundlaget,
 og stadfæster derfor dommen."
 G2 A/S, der oprindeligt var udbyder af anparterne i et kommanditselskab, erhvervede ved aftale af 28/12 2001, med virkning pr. den 1/1 2001, de oprindeligt udbudte anparter af RN til den regnskabsmæssigt opgjorte restgæld for år 2000 med tillæg af et kontant vederlag på 594.840 kr. RN havde deltaget som kommanditist i et par år. G2 A/S solgte herefter ved aftale af 30/12 2001, men også for denne overdragelse med virkning pr. den 1/1 2001, anparterne til klageren for yderligere 145.200 kr.
 Det var for Landsskatteretten ubestridt, at der var identitet mellem de anparter, som RN solgte til G2 A/S, og de anparter, der senere blev videresolgt til klageren. Endvidere var det ubestridt, at der for klageren forelå køb af "brugte anparter" i den forstand, hvormed dette udtryk anvendtes i landsskatterettens kendelse af 21/10 2008 gengivet i SKM2008.984.LSR, og SKATs meddelelse offentliggjort i SKM2008.390.SKAT. Landsskatteretten fandt derfor, at klageren var derfor berettiget til at opgøre anskaffelsessummen for anparterne i henhold til dagældende praksis om "brugte anparter". SKAT havde i overensstemmelse hermed godkendt, at klageren kunne medregne en merpris udover den regnskabsmæssigt opgjorte restgæld for år 2000 på 594.840 kr. til sin andel af ejendommens anskaffelsessum. Dette beløb svarede til den tidligere investors, RN ́s afståelsessum.
 For så vidt angår den merpris - 145.200 kr. - som G2 A/S udover den af selskabet allerede erlagte merpris på 594.840 kr. havde opkrævet af klageren, fandt Landsskatteretten, at dette beløb vedrørte formidlingen af de pågældende anparter, og dermed en andel af ejendommen, til klageren. Et sådant formidlingshonorar kunne ikke antages at være omfattet af dagældende praksis om "brugte anparter", og kunne derfor ikke i medfør af denne praksis medregnes til ejendommens anskaffelsessum. Da honoraret ikke angik berigtigelsen og gennemførslen af ejendomskøbet, kunne beløbet endvidere ikke medregnes til anskaffelsessummen i medfør af den foreliggende praksis om accessoriske handelsomkostninger, jf. herved SKM2008.967.HR.
 IP A/S udbød i 1999 en fast ejendom som et K/S-projekt. Ejendommen blev sat til en pris på 100.000.000 kr. Stamkapitalen i kommanditselskabet udgjorde 48.000.000 kr. En del af den faste ejendom bestod af et baghus i 4 etager, der blev anvendt til udlejning. I øvrigt blev ejendommen udlejet til hoteldrift. Alle kommanditanparter blev tegnet af P. Anparterne blev af H den 19/12 2000 overdraget til K A/S for 107.500.000 kr. Efter det oplyste blev anparterne videreoverdraget til IP, og ved købsaftale af 23/12 2000 mellem H og IP erhvervede H 60 andele på hver 100.000 kr. i kommanditselskabet.
 I forbindelse med H ́s køb af anparter var der udarbejdet prospektmateriale. Prospektmaterialet indeholdt en nærmere beskrivelse af projektet, hvoraf det bl.a.


text:
fremgik, at investeringen omfattede køb af ejendommen, der var udlejet til hoteldrift, gennem overtagelse af 600 anparter i kommanditselskabet til en samlet pris på 102.500.000 kr. Stamkapitalen udgjorde i henhold til prospektmaterialet 60.000.000 kr. Herudover fremgik det af prospektmaterialet, at kommanditisterne skulle betale et samlet udbyderhonorar på i alt 5.250.000 kr., og at IP ikke skulle have del i sælgers eventuelle avance ved salget af anparterne, og således alene skulle honoreres ved betaling af udbyderhonoraret. Desuden fremgik det, at baghuset til ejendommen var under udstykning, og ikke indgik i projektet.
 Byretten udtalte, at det i sig selv kunne gik anledning til tvivl, om Hs køb af kommanditanparter opfyldte kriterierne for at være omfattet af SKATs praksis om "brugte anparter", idet H ikke erhvervede anparterne fra en anden ekstern investor, men derimod fra den oprindelige udbyder.
 Uanset om retten måtte lægge til grund, at SKATs tidligere praksis kunne finde anvendelse i en situation som den foreliggende, var der efter indholdet af den overdragelsesaftale, som H indgik IP A/S den 23/12 2000, og indholdet af prospektmaterialet under alle omstændigheder ikke grundlag for at anse H ́s kommanditanparter for "brugte anparter". Retten lagde herved vægt på, at aftalen og prospektet fremtrådte som et nyt investeringsprojekt. Hertil kom, at der navnlig som følge af ændringen af stamkapitalen og frasalg af baghuset ikke var identitet mellem de anparter, som H købte af udbyderen IP i 2000 og de anparter, som den tidligere investor købte af den samme udbyder i 1999. Det kunne ikke føre til en anden vurdering, at f.eks. cvr-nummer og lejeaftale var uændret.
 Det var en konsekvens af det ovenfor anførte, at det udbyderhonorar, som H havde betalt, måtte anses for en etableringsudgift, der ikke kunne tillægges anskaffelsessummen med henblik på at indgå i beregningsgrundlaget for ejendomsavancebeskatning.
 Et ejendomsprojekt blev af D i 1999 sendt i udbud, og 4 kommanditister tegnede anparter svarende til 40 pct. af anparterne i kommanditselskabet. Udbyder beholdt de resterende anparter frem til december 2000, hvor 6 kommanditister, hvoraf den ene var C, investerede i de resterende 60 pct. af anparterne i kommanditselskabet. C erhvervede anparterne ved en "tegningsaftale" underskrevet af C og kommanditselskabet den 30. december 2000, altså over et år efter anparterne blev sendt i udbud. Tegningsaftalen svarede indholdsmæssigt til den, der var blevet benyttet af de investorer, der tegnede andele i 1999.
 I overensstemmelse med prospektet havde kommanditselskabet i september 1999 erhvervet en ejendom med virkning fra 9. december 1999.
 Kommanditselskabet opgjorde anskaffelsessum og handelsomkostninger således:
 Kontant betaling 56.870.880 kr.
 Handelsomkostninger 8.090.337 kr.
 I alt 64.961.217 kr.
 De engelske handelsomkostninger omfatter udgifter til skødestempel, vurderingsrapporter, dansk advokatbistand, engelsk advokatbistand og broker- og stiftelsesprovisioner til engelsk finansiering. De danske handelsomkostninger omfatter udgifter til stiftelsesprovision til dansk finansiering og honorar til udbyder. Honoraret til udbyder omfattede udgifter til revisor og prospektudarbejdelse. Honoraret udgjorde 3.171.840 kr.
 Spørgsmålet i sagen var, om udbyderhonoraret, som kommanditselskabet havde betalt til udbyderen, skulle indgå i anskaffelsessummen for kommanditselskabets ejendom ved opgørelse af Cs ejendomsavance.
 Højesteret bemærkede indledningsvis, at for så vidt angik opgørelse


text:
af anskaffelsessummen efter afskrivningsloven kunne - ud over købesummen - alene medtages udgifter, som kunne henføres til berigtigelsen og gennemførelsen af selve ejendomskøbet. Angik udgiften f.eks. den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af et investeringsprojekt, kunne den derimod ikke indgå i anskaffelsessummen og dermed i afskrivningsgrundlaget, jf. bl.a. SKM2008.967.HR. Der var efter Højesterets opfattelse, ikke er holdepunkter for at anlægge en anden bedømmelse af, hvad der indgår i anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven end af, hvad der indgik efterafskrivningsloven.
 Højesteret fandt, at C havde købt sig ind i kommanditselskabet, som havde erhvervet den faste ejendom. Som følge af sin indtræden som kommanditist, havde han bl.a. påtaget sig at tage del i udgifterne til gennemførelsen og berigtigelse af ejendomskøbet, og han havde påtaget sig at tage del i udgiften til udbyder for udvikling og udbud af investeringsprojektet. Højesteret lagde til grund, at honoraret til udbyder ikke kunne henføres til berigtigelsen og gennemførelsen af selve ejendomskøbet, og fandt herefter, at honoraret dermed heller ikke kunne indgå i anskaffelsessummen ved avanceopgørelsen efter EBL § 4.
 C havde ikke erhvervet sine anparter fra en ekstern investor i kommanditselskabet og forholdet var derfor ikke omfattet af skattemyndighedernes dagældende praksis vedrørende "brugte anparter", jf. pkt. 10 i meddelelsen SKM2008.390.SKAT.
 H3 A/S udarbejdede i 2006/07 et investeringsprojekt vedrørende investering i en afskrivningsberettiget ejendom i Finland. Investorerne skulle erhverve anparter i et til projektet etableret kommanditselskab.
 Kommanditselskabet K/S H1 blev stiftet af H2 A/S den 4. januar 2007. Ved samtidig indgået aftale mellem kommanditselskabet og H3 påtog H3 sig at repræsentere kommanditselskabet i forbindelse med erhvervelsen og finansieringen af ejendommen samt at bistå ved den senere kapitaludvidelse. H2 A/S, og senere H3 A/S, der overtog kommanditanparterne den 7. maj 2007, var eneste kommanditist, indtil anparterne blev solgt til ti investorer i perioden fra den 1. oktober 2007 til den 31. december 2007. Kommanditselskabet havde den 6. juni 2007 erhvervet en fast ejendom i Finland for en købesum af omregnet ca. 246 mio. kr.
 Af et af H3 udarbejdet salgsprospekt fremgik bl.a., at kommanditselskabet forud for investors erhvervelse af andele havde erhvervet ejendommen for t.kr. 246.180, og afholdt samtlige omkostninger i forbindelse med ejendomshandlen såsom mæglerhonorar, advokatomkostninger til udarbejdelse af due diligence samt finansieringsomkostninger osv. for i alt t.kr. 23.387, og at kommanditselskabets samlede anskaffelsessum herefter udgjorde t.kr. 269.567.
 Det fremgik endvidere, at investor ville erhverve andele i et igangværende selskab, K/S H1, at der ville blive lavet overdragelsesbalance pr. overdragelsestidspunktet og en periodiseret opgørelse af indtægter og udgifter vedrørende ejendommen, og at H3 A/S tilbød at sælge andelene til kurs 106,85, svarende til en ejendomsværdi på kr. 288.030.600.
 En ekstern ejendomsmægler havde til brug for 1. prioritetsbankens långivning 25. maj 2007 vurderet ejendommens værdi til t.kr. 253.640.
 For Højesteret havde sagsøger - under henvisning til, at Højesteret ved SKM2014.236.HR havde fastslået, at der ved erhvervelse af anparter i et ejendomsinvesteringsprojekt, uanset om det sker ved tegning eller køb, skulle henføres et beløb til den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, der ikke kan indgå i anskaffelsessummen - frafaldet sin principale og


text:
mest subsidiære påstand. Tilbage var en påstand om, at investorernes anskaffelsessum kunne opgøres til 288.030.600 kr. med fradrag for et af Skatterådet fastsat beløb, der skulle henføres til immaterielt aktiv som følge af, at kommanditselskabet var etableret.
 Højesteret indledte med at konstatere, at der ved opgørelsen af anskaffelsessummen efter afskrivningsloven og efter ejendomsavancebeskatningsloven - ud over købesummen - alene kunne medregnes udgifter, som kunne henføres til berigtigelsen og gennemførelsen af selve ejendomskøbet, og at udgifter til f.eks. den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af et investeringsprojekt, ikke kunne medregnes, jf. SKM2014.236.HR.
 Højesteret udtalte herefter, at det var skatteyderen, der havde bevisbyrden for, at de udgifter, som ønskedes medregnet i anskaffelsessummen, kunne henføres til berigtigelsen og gennemførelsen af selve ejendomskøbet. Det samme gjaldt opdeling af omkostninger på bistand, der kunne medregnes, og bistand der ikke kunne, i tilfælde, hvor omkostningen omfattede begge elementer. Højesteret henviser herved til SKM2014.87.HR.
 Det var ubestridt, at 23.387.000 kr. vedrørte udgifter til due diligence, mæglerhonorar og øvrige købsomkostninger afholdt af projektudbyder. Kommanditselskabet havde fremlagt bilag vedrørende nogle af de afholdte udgifter.
 Højesteret fandt, at udgifter til due diligence, miljøundersøgelser, vurdering af ejendommen, tilvejebringelse af finansiering og udgifter til formidling af ejendomskøb ikke kunne henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet, og at ingen af fremlagte bilag vedrørende advokat- og mæglerudgifter indeholdt oplysninger, der gav grundlag for at fastslå, at der var tale om udgifter til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet. Da kommanditselskabet heller ikke i øvrigt havde dokumenteret, at der havde været afholdt sådanne udgifter og i givet fald med hvilke beløb, tiltrådte Højesteret at ingen del af beløbet på 23.387.000 kr. kunne indgå i den skattemæssige anskaffelsessum for ejendommen.
 Højesteret udtalte herefter, at der mellem parterne var enighed at der i den resterende del af differencen imellem salgssummen på ca. 288 mio. kr. og anskaffelsessummen på ca. 246. mio kr. tillagt omkostninger på ca. 23 mio. kr., dvs. ca. 18,5 mio. kr., indgik vederlag til udbyder, der forestod struktureringen og tilrettelæggelsen af investeringsprojektet, herunder udarbejdelse af prospekt, uden at fakturere kommanditselskabet for disse ydelser. Der var endvidere enighed om, at værdien af selve ejendommen på tidspunktet for overdragelsen til investorerne var 246.180.000 kr., idet der herved sås bort fra værdien af det arbejde, udbyderen havde udført. Uenigheden angik, om der for så vidt angår størstedelen af de ca. 18,5 mio. kr. var tale om en handelsavance, der knyttede sig til selve ejendommen, eller om hele dette beløb som anført af Skatteministeriet, var vederlag for de overordnede strukturering og planlægning af investeringsprojektet.
 Hele beløbet på ca. 18,5 mio. kr. måtte efter Højesterets opfattelse anses for et vederlag til H3 A/S i selskabets egenskab af projektudvikler og projektudbyder for arbejdet med den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, og kunne derfor hverken indgå i anskaffelsessummen for ejendommen eller afskrivningsgrundlaget, jf. SL § 6 og SKM2008.967.HR. Dette måtte gælde uanset, at H3 ikke havde udstedt faktura for arbejdet. Det bemærkedes herved, at værdien af selve ejendommen på tidspunktet for overdragelsen til investorerne var 246.180.000 kr., og at


text:
der ikke var grundlag for at antage, at de udgifter, der blev afholdt af udbyder, havde medført en højere værdi af den faste ejendom.
 SKM2014.650.HR
 I/S G4 erhvervede den 7. juli 2004 - med overtagelse mere end 1 år senere - som eneste kommanditist anparterne i et af entreprenørselskabet G2 A/S stiftet kommanditselskab, K/S G1, med det ene formål pr. overtagelsesdagen at videresælge kommanditselskabet og en dette tilhørende forud for overtagelsen nyopført, afskrivningsberettiget udlejningsejendom til en gruppe af investorer. Forud for købet havde G4 anmodet G5 A/S om at udarbejde en vurderingsrapport vedrørende ejendommen. Af denne rapport, dateret 1. april 2004, fremgik, at ejendommens markedsværdi vurderes til 89 mio. kr. I/S G4 havde forud for erhvervelsen af kommanditselskabet forsikret sig, at der pr. overtagelsesdagen var indgået lejeaftaler med økonomisk solide lejere, ligesom I/S G4 i selve overdragelsesaftalen mellem I/S G4 og G2 A/S sikrede sig G2 A/S ́ indeståelse for, at den nyopførte ejendom pr. overtagelsesdagen var fuldt udlejet. Over for den gruppe af investorer, som I/S G4 videresolgte investeringsprojektet til, stod I/S G4 for projektets finansiering, ligesom I/S G4 foretog relevante budgetberegninger samt beregninger af de skattemæssige konsekvenser for investorerne og afholdt et investormøde. For så vidt angår perioden efter de ti investorers overtagelse af investeringsprojektet havde selskabsadministrationen i henhold til en mellem kommanditselskabet og I/S G4 indgået 6-årig uopsigelig administrationsaftale været varetaget af I/S G4. Endvidere har kontrollen med den uafhængige ejendomsadministrator været varetaget af I/S G4, der tillige over for investorerne havde forpligtet sig til - i tilfælde af en lejers konkurs eller opsigelse af lejemålet - at bistå kommanditselskabet med genudlejning af ejendommen, jf. herved i det hele det af I/S G4 udarbejdede salgsprospekt. Det fremgik af prospekt udarbejdet til brug i forbindelse med videresalget, at udbyder forventede en videresalgsavance på 5,17 mio. kr.
 Østre Landsret fandt ved dom af 30. august 2012 (offentliggjort som SKM2012.588.ØLR), at I/S G4 i alt væsentligthavde forestået den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af det i sagen omhandlede investeringsprojekt.
 Det bemærkedes herefter, at afskrivningsgrundlaget for ejendommens bygninger og installationer omfatter efter afskrivningslovens § 17 den kontante anskaffelsessum, og at der heri efter fast retspraksis - ud over købesummen - alene indgik sådanne udgifter, som i snæver forstand kunne henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve købet af det afskrivningsberettigede aktiv.
 Landsretten fandt det godtgjort, at der mellem I/S G4 og investorerne i K/S G1 ikke bestod nogen modstående interesser i relation til fordeling af købesummen på de enkelte aktiver. Landsretten lagde herved vægt på, at I/S G4 ville blive beskattet af vederlaget, uanset om der var tale om ejendomsavance eller særskilt projektvederlag, mens investorerne havde en betydelig interesse i, at den skattemæssige anskaffelsessum for ejendommen blev størst mulig.
 Som projektet var tilrettelagt, fandt landsretten, at investorerne ved køb af anparter i K/S G1 havde købt sig ind i en veltilrettelagt udlejningsvirksomhed og i den forbindelse havde erhvervet ejendommen til den pris på ca. 85 mio. kr., som I/S G4 ca. 4 måneder forinden havde anskaffet den til. Landsretten fandt det ikke


text:
- som påstået af sagsøgeren - ved de fremlagte vurderingsrapporter godtgjort, at ejendommens værdi var steget med ca. 5 mio. kr. i dette forholdsvis korte tidsrum. At det skulle forholde sig således havde endog formodningen imod sig, idet I/S G4 i givet fald intet vederlag skulle have beregnet sig for det med den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet udførte arbejde.
 Landsretten fandt derfor, at disse ca. 5 mio. kr. må anses for at være et vederlag til I/S G4 i denne virksomheds egenskab af projektudvikler og projektudbyder for arbejdet med den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, jf. ovenfor. Et sådant vederlag kunne ikke medregnes ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for investorerne, idet det vedrørte etableringen af erhvervsvirksomheden K/S G1, jf. statsskattelovens § 6 og SKM2008.967.HR. Det forhold, at I/S G4 ikke havde udstedt en egentlig faktura til K/S G1 for dette vederlag, kunne ikke føre til et andet resultat.
 Af de grunde, der var anført af landsretten, tiltrådte Højesteret, at investorerne ved erhvervelse af anparter i kommanditselskabet havde købt sig ind i en veltilrettelagt udlejningsvirksomhed, der var struktureret og tilrettelagt af I/S G4. Højesteret tiltrådte endvidere, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at ejendommens værdi var steget med ca. 5 mio. kr. i det forholdsvis korte tidsrum, der forløb mellem I/S G4s erhvervelse af ejendommen i juli 2004 for ca. 86 mio. kr. og investorernes køb af ejendommen i november 2004 for ca. 92 mio. kr. Forskelsbeløbet måtte på denne baggrund anses for at udgøre vederlag for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, og kunne derfor ikke indgå i investorernes skattemæssige afskrivningsgrundlag. Højesteret stadfæstede derfor dommen.
 Der spørges til, om Skatterådet kan bekræfte, at det skattemæssige afskrivningsgrundlag på vindmøllen i K/S A Vindmøllepark opgøres på grundlag af overdragelsesaftalen reguleret for udbyderhonorar på € 67.000, og at afskrivningsgrundlaget således udgør € 6,7 mio.
 K/S A (herefter Kommanditselskabet) blev stiftet i 2005.
 Den 14. januar 2008 køber H Energi samtlige anparter i kommanditselskabet. Aftalen gennemføres med virkning fra den 29. februar 2008. Sælger af kommanditanparterne er 4 privatpersoner. Møllerne overdrages til DKK 46.247.597 (€ 6,2 mio.).
 Ved aftale af 12. december 2008, og med virkning fra den 31. december 2008, sælger H Energi samtlige anparter i kommanditselskabet til E ApS.
 Den 29. januar 2009, med virkning tilbage til den 31. december 2008, tilbagekøber H Energi "eller ordre" kommanditanparterne. Aftalen gennemføres pr. samme dag og på samme vilkår som det oprindelige salg fra H Energi til E, jf. aftale af 12. december 2008. Baggrund for aftalen er, at E ikke kan fremskaffe kapital til at gennemføre købet.
 Ved aftale af 15. februar 2009 indgås der imellem H Energi, E og spørger aftale om, at spørger indtræder i samtlige rettigheder og forpligtelser i forhold til aftale af 29. januar 2009. Aftalen supplereres af tillægsaftale af 29. februar 2009.
 Uagtet spørgers erhvervelse af kommanditanparterne formelt fremtræder som en overdragelse imellem E og spørger, er det SKATs opfattelse, at spørger reelt har erhvervet anparterne direkte fra H Energi. Aftalen af 29. januar 2009 har virkning


text:
fra det oprindelige salgstidspunkt, er indgået på samme vilkår som det oprindelige salg, og skyldes købers manglende evne til honorering af aftalen. Aftalen er således reelt udtryk for en ophævelse af den oprindelige aftale. At der reelt er tale om et salg direkte fra H Energi til spørger tydeliggøres ligeledes derved, at tillægsaftalen af 19. februar 2009 er indgået direkte imellem disse parter.
 Det foreligger oplyst, at H Energi og F skattemæssigt har anset møllerne for overdraget til en pris på 6,7 mio. €. Det foreligger tilsvarende oplyst, at H Energi ca. et år forud anskaffede møllerne til 6,2 mio. €.
 Det er alene anskaffelsessummen for vindmøllerne, der kan indgå i opgørelsen af afskrivningsgrundlaget. Den del af betalingen, der reelt har karakter af vederlag til projektudbyderen for arbejdet med den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, udgør ikke en del af den afskrivningsberettigede anskaffelsessum. Vederlaget kan således heller ikke indgå, såfremt det betegnes videresalgsavance. Se hertil bl.a. SKM2014.362.HR og SKM2014.650.HR. Vederlaget til projektudbyderen har heller ikke karakter af egentlige handelsomkostninger, jf. herved bl.a. SKM2008.967.HR.
 Det er for ovenstående uden betydning, om der er tale om "genudbud" af et kommanditprojekt eller om et oprindeligt udbud. Det er ej heller af betydning, om stiftelsen af kommanditselskabet er forestået af udbyder. Se hertil SKM2014.116.BR og SKM2014.650.HR.
 Det foreligger oplyst, at H Energi er et såkaldt udbyderselskab, og at H Energi køber kommanditselskabet med det formål at videresælge anparterne. Der bliver til grund for erhvervelse og senere videresalg udarbejdet et salgsprospekt med udarbejdelse af budget m.v.
 Det foreligger endvidere oplyst, at H Energi eller et koncernforbundet selskab, efter købet af kommanditanparterne, gennemfører en række optimeringer: Der gennemføres en refinansiering af gældsforpligtelserne, der sker en optimering af tysk set-up, herunder gennemgang af forsikringer, aftaler m.v., administrator udskiftes og der foretages en række småjusteringer.
 Som projektet således er tilrettelagt, er det SKATs opfattelse, at spørger ved erhvervelse af anparter i kommanditselskabet har købt sig ind i en veltilrettelagt vindmøllevirksomhed, der er struktureret og tilrettelagt af H Energi A/S.
 Det bemærkes endvidere, at der ikke er holdepunkter for at antage, at vindmøllerne skulle være steget ca. € 500.000 i værdi tidsrummet på ca. 1 år fra H Energis erhvervelse heraf og videresalget til spørger. Det må i øvrigt være op til spørger at godtgøre en sådan værdistigning, jf. SKM2014.650.HR.
 Forskelsbeløbet på ca. € 500.000 må på denne baggrund anses for vederlag for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, og kan derfor ikke indgå i spørgers skattemæssige afskrivningsgrundlag. Spørger vil alene kunne afskrive på grundlag af det beløb, DKK 46.247.597, som H Energi A/S erhvervede vindmøllerne til i december 2008.
 Vedrørende repræsentantens synspunkt om "brugte anparter" bemærkes følgende:
 "Brugte anparter" er ved SKM2008.390.SKAT og SKM2009.261.SKAT, defineret som anparter, der købes af en investor efter at have været ejet af en anden ekstern investor. Se hertil også SKM2014.236.HR. Der er således ikke tale om køb af brugte anparter, når en investor køber anparter i et kommanditselskab, hvori udbyder selv ejer anparterne.
 I nærværende sag er sælger af anparterne


text:
Dansk Ledningsejerforum - Retspraksis
 GÆSTEPRINCIP
 Vejledning/fortolkning
 Gæsteprincippet præsentation
 Vintapperrampe-sagen
 Vestre Landsrets dom afsagt d. 30. oktober 2018
 Landsretsdom (BS 9619/2018, VLR 13. afdeling), fastslår:
 at det er ansvarspådragende at undlade at udarbejde en boreplan, før der gennemføres en styret underboring,
 at ledningsejerens tabsopgørelse lægges til grund – uanset syn og skønserklæring – såfremt tabsopgørelsen er dokumenteret, og
 at der ikke er kutyme for, at en skadevolder har ret til at udføre gravearbejdet i forbindelse med reparation af ledningsejerens kabler
 Højesterets dom afsagt d. 23.oktober 2018
 Højesteret har afsagt dom i en sag om en ledningsejers betalingspligt for prøvegravninger
 Højesteret har i en sag om betaling for udgifter til prøvegravningsarbejder i forbindelse med gennemførelsen af et vejprojekt taget stilling til to hovedspørgsmål.
 For det første var det et principielt spørgsmål om forholdet mellem vejlovens gæsteprincip og ledningsejerloven (LER-lovgivningen).
 For det andet om omfanget af gæsteledningsejerens betalingsforpligtelse og således, om denne også kan udstrækkes til at omfatte udgifter til et prøvegravningsarbejde.
 I forbindelse med Københavns Kommunes ombygning af Frederikssundsvej blev der foretaget prøvegravninger for at lokalisere den præcise placering af en række ledninger i vejen. Ledningsejer og Kommunen var uenige om, hvem der havde betalingsforpligtelsen for prøvegravningsarbejdet.
 Det var uomtvistet, at ledningsejerens ledninger var omfattet af vejlovens gæsteprincip. Den registrerede placering af ledningerne i LER viste umiddelbart, at ledningerne lå i vejen for kommunens planlagte etablering af nye nedløbsbrønde.
 En del af sagen har omhandlet, hvorvidt de udleverede ledningsplaner kunne anses for at være retvisende. I Østre Landsret kom det frem at Københavns Kommunes rådgiver havde lavet en fejl i forbindelse med deres behandling af ledningsplanerne, og at rådgiveren derfor havde anmodet om prøvegravninger efter kabler, der ikke var det pågældende sted. Østre Landsret lagde i deres dom til grund, at de udleverede ledningsplaner måtte anses for at være retvisende.
 I sagens behandling i Højesteret var det derfor ikke nødvendigt at vurdere om de udleverede ledningsplaner var retvisende. Ledningsejeren mente, at denne havde opfyldt sine forpligtelser efter LER-lovgivningen ved at udlevere retvisende ledningsplaner, og dermed ikke kunne pålægges yderligere forpligtelser til at ”påvise” sine ledninger, herunder at skulle betale for prøvegravningsarbejdet. Ledningsejerens synspunkt var således, at vejlovens gæsteprincip ikke fandt anvendelse, da LER-lovgivningen udtømmende regulerer en ledningsejeres forpligtelser til at redegøre for egne ledninger.
 Kommunen mente, at ledningsejeren som gæst i vejarealet skulle betale for prøvegravningsarbejdet, da arbejdet blev gennemført for at afdække, om en omlægning af ledningerne kunne undgås. Uanset ledningerne var registeret korrekt i LER.
 Kommunen indbragte betalingstvisten for Transport-, Bygnings- og Boligministeriet, jf. § 5, stk. 2, i den tidligere vejlov (§§ 79, stk. 5 og 133, stk. 2, i den nugældende vejlov).
 Ministeriet lagde i deres afgørelse til grund, at de udleverede ledningsplaner var upræcise, og traf på den baggrund afgørelse om, at udgifterne forbundet med gennemførelsen af prøvegravningerne var omfattet af gæsteprincippet i den dagældende vejlovs § 106, stk. 1, og derfor skulle betales af ledningsejeren.
 Domstolenes behandling af sagen
 Ledningsejeren fik tilladelse til at indbringe ministeriets afgørelse for Landsretten i første instans. Landsretten afsagde dom den


text:
22. februar 2018 og gav ministeriet medhold i, at ledningsejeren havde betalingsforpligtelsen for prøvegravningsarbejdet, selvom ledningsejeren måtte anses for at have opfyldt sine forpligtelser til at udlevere retvisende ledningsplaner jf. LER-loven Landsretten fandt, at da den deklaratoriske regel i Vejlovens § 106, stk. 1, ikke konkret var omtalt i LER-loven, eller LER-lovens bemærkninger, kunne man ikke anse Vejlovens bestemmelse for fraveget.
 På baggrund af sagens principielle karakter blev sagen herefter med støtte fra Dansk Energi indbragt for Højesteret. Sagens parter var på baggrund af Landsretsdommen enige om, at ledningsejeren havde opfyldt sine forpligtelser efter LER-lovgivningen.
 Højesteret udtalte, at spørgsmålet i første række var, om der i LER-loven er gjort udtømmende op med en ledningsejers forpligtelser til at give oplysninger om sine ledningers placering, evt. ved prøvegravninger. Hvis det ikke er tilfældet, var spørgsmålet i anden række, om der efter vejlovens gæsteprincip gælder en betalingsforpligtelse for ledningsejer i forhold til prøvegravninger med henblik på stedfæstelse af ledninger, og i givet fald om prøvegravningerne i den konkrete sag var nødvendige.
 Højesteret udtalte, at den dagældende vejlov og LER-lov ikke tager sigte på at regulere samme forhold, samt at der ikke i forarbejderne til LER-loven er holdepunkter for, at det med loven har været tilsigtet at ændre eller indskrænke de grundlæggende forpligtelser, som påhviler ledningsejeren efter vejlovens gæsteprincip.
 Højesteret fandt på den baggrund, at der ikke med den dagældende LER-lov var gjort udtømmende op med en ledningsejers forpligtelse til at give oplysninger om sine ledningers placering til vejmyndigheden og udtalte, at betalingsspørgsmålet derfor måtte bero på, om en forpligtelse til påvisning ved prøvegravning kunne udledes af gæsteprincippet i den dagældende vejlovs § 106, stk. 1.
 Om det spørgsmål udtalte Højesteret, at gæsteprincippet indebærer, at en ledningsejer er forpligtet til at oplyse om en mere præcis placering af sin ledning end den, der følger af den dagældende LER-lov, hvis det er nødvendigt for vejmyndigheden at have kendskab til disse oplysninger for at kunne tage stilling til, om en ændret anvendelse af vejarealet gør det nødvendigt at omlægge ledningen, eller om den ændrede anvendelse af arealet eventuelt med tilpasninger af vejprojektet kan gennemføres uden en ledningsomlægning.
 Med henvisning til at denne forståelse af gæsteprincippet efter Højesterets opfattelse harmonerer med administrativ praksis på området udtalte Højesteret i den sammenhæng følgende:
 ”Det er ”gæsten”, der har gravet ledningen ned i vejen, og ”gæsten” må være nærmest til at vide, hvor ledningen ligger, eller til at fremskaffe de – i forhold til vejmyndighedens anlægsprojekt – nødvendige oplysninger herom.”
 Højesteret fandt herefter, at prøvegravninger med det beskrevne formål må anses for omfattet af betalingsforpligtelsen efter gæsteprincippet i den dagældende vejlovs § 106, stk. 1, og Højesteret lagde også til grund, at prøvegravningsarbejdet konkret havde været nødvendigt.
 Højesteret tiltrådte på den baggrund, at betalingsforpligtelsen for prøvegravningsarbejdet påhvilede ledningsejeren og stadfæstede Landsrettens dom.
 Højesterets dom indebærer således, at en vejmyndighed, på arealer hvor ledningen er placeret som ”gæst”, og vejmyndigheden kan redegøre for, at det er nødvendigt, at kende en lednings mere nøjagtige placering, med henblik på en afklaring af, om


text:
Skat.dk: Periodisering af revisorhonorar
 09 Oct 2001 10:32
 I 78/1999
 Beskatningstidspunkt, honorar, liberalt erhverv, retserhvervelse
 Statsautoriseret revisors honorar skulle beskattes i det år, honorarkravet var afregningsmodent. Det forhold, at fakturering først skete senere, medførte ikke en udskydelse af beskatningen. Skatteministeriet anerkendte, at et af honorarkravene var bestridt allerede i det år, hvor det var afregningsmodent. Det var derfor berettiget at skatteyder undlod at føre det til indtægt. Højesteret stadfæstede landsrettens dom med den af Skatteministeriet anerkendte ændring.
 Ligningsvejledningen 2000 E.A.3.1, E.B.2.6.2.2
 Statsautoriseret revisor A
 (advokat Aksel Holat Nielsen)
 Marie-Louise Andreasen, Poul Sørensen, Peter Blok, Lene Pagter Kristensen og Niels Grubbe.
 I tidligere instans afsagt dom af Vestre Landsrets 11. afdeling den 5. februar 1999. B-1552-95
 Appellanten, statsautoriseret revisor A, har gentaget sin principale og subsidiære påstand. Han har for Højesteret mere subsidiært påstået landsrettens dom stadfæstet med den ændring, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at hans skattepligtige indkomst nedsættes for indkomståret 1988 med 3.153 kr., for indkomståret 1989 med 62 .877 kr. og for indkomståret 1990 med 118.794 kr. og samtidig forhøjes for indkomståret 1991 med 184.824 kr. Han har mest subsidiært påstået landsrettens dom stadfæstet med den ændring, at Skatteministeriet skal anerkende, at hans skattepligtige indkomst nedsættes for indkomstårene 1988-1990 med mindre beløb, dog for indkomståret 1989 mindst med 46.676 kr., og samtidig forhøjes for indkomståret 1991 med samme beløb som den samlede nedsættelse i de tre tidligere år.
 Skatteministeriet har påstået stadfæstelse med den ændring, at ministeriet anerkender, at As skattepligtige indkomst for indkomståret 1989 nedsættes med 46.676 kr. og samtidig for indkomståret 1991 forhøjes med samme beløb.
 As mere subsidiære påstand er opgjort som summen af hans andel af honorarkravene mod HH, UBP, PS, PSA og VS og støttes på, at disse honorarkrav var bestridt eller betinget.
 Skatteministeriets ændring af påstanden skyldes, at ministeriet anerkender, at honorarkravet mod HH ikke skulle beskattes i 1989, da det for Højesteret er godtgjort, at denne klient allerede i 1989 bestred, at A var berettiget til honoraret.
 Direktør i VS, E har blandt andet forklaret, at der den 12. september 1991 blev fremsendt et udkast til sagsfremstilling fra skattevæsenet, og det var på dette tidspunkt, han med sikkerhed blev klar over, at der var opstået en skattesag. Der blev holdt et møde med revisor og advokat, og allerede på dette møde gjorde han, opmærksom på, at de ville blive gjort ansvarlige for eventuelle fejl begået i forbindelse med deres rådgivning og sagsbehandling. Regningen på 13.325 kr. ville han have betalt, da den vedrører sædvanligt revisorarbejde. Også regningen på 49.795 kr. ville han have betalt. Regningen på 42.162 kr. ville han ikke have betalt, da han var utilfreds med arbejdet, og der muligvis kunne blive tale om et erstatningsansvar. Han tilbageholdt derfor dette beløb. Såfremt skattesagen gik godt, var han indstillet på at betale, men hvis de tabte skattesagen, ønskede han ikke at betale for det udførte arbejde. Så ville beløbet indgå i erstatningsopgørelsen.
 Det er ubestridt, at de i sagen omhandlede honorarer, som i 1991 blev indtægtsført i årsregnskabet for B


text:
I/S og for så vidt angår As andel medregnet som skattepligtig indkomst i hans selvangivelse, alle vedrørte arbejde, der var gjort færdigt i indkomstårene 1988-1990, hvor beskatningen efter Skatteministeriets påstand skal finde sted. Højesteret lægger til grund, at det efter retsforholdet mellem revisionsfirmaet og de enkelte klienter var berettiget at fakturere honorar senest på det tidspunkt, hvor arbejdet var gjort færdigt. Honorarkravene var således afregningsmodne forud for 1991, og det forhold, at fakturering først er sket i 1991 og senere, medfører ikke en udskydelse at beskatningen til 1991, hvor de faktisk blev indtægtsført.
 For så vidt angår honorarkravet mod HH. har Skatteministeriet anerkendt, at kravet var bestridt allerede i 1989, hvor det var afregningsmodent, og at det derfor var berettiget til at undlade at føre del til indtægt. For så vidt angår de fire øvrige honorarkrav, som A har fremdraget - kravene mod UBP, PS, PSA og VS - finder Højesteret det ikke godtgjort, at disse klienter på de tidspunkter, hvor kravene var afregningsmodne og således skulle have været indtægtsført, havde fremsat sådanne indsigelser, at interessentskabet med henvisning hertil var berettiget til at undlade indtægtsføring.
 Efter det anførte kan ingen af As påstande tages til følge.
 Højesteret stadfæster herefter landsrettens dom med den af Skatteministeriet anerkendte ændring.
 Landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at appellanten, statsautoriseret revisor As, skattepligtige indkomst for indkomståret 1989 nedsættes med 46.676 kr. og samtidig for indkomståret 1991 forhøjes med samme beløb.


text:
Højesteret fastsætter nedre grænser for, hvad en skade efter det nye ulykkesbegreb er -
 Højesteret fastsætter nedre grænser for, hvad en skade efter det nye ulykkesbegreb er
 Højesteret har ved dom af 8. november 2013 stadfæstet Landsrettens dom og derved tiltrådt Ankestyrelsens afgørelse om, at en lærer ikke var udsat for en ulykke i Arbejdsskadesikringslovens forstand, da hun i forbindelse med en undvigemanøvre som gårdvagt fik rygsmerter.
 Sagen drejer sig om en kvindelig lærer, der tidligere indimellem havde haft gener i ryggen, herunder hold i ryggen, og som den 13. november 2008 fik akutte ryggener i forbindelse med, at hun skulle undvige et sammenstød med en elev, der kom løbende med en bold.
 Arbejdsskadestyrelsen og Ankestyrelsen havde afvist at henføre tilfældet under Loven med henvisning til, at belastningen ikke var så voldsom, så den var egnet til at medføre en skade i ryggen. Retslægerådet havde under sagen udtalt, at hændelsen godt kunne udløse ryggener, men at den tilgrundliggende årsag for lænderyglidelsen og hendes varige ryggener var en forudbestående lidelse, og at hun ifølge egen læges notater tidligere havde haft tendens til lændehold.
 Højesteret udtaler generelt, at det, for at der kan tages stilling til, om der er årsagssammenhæng, må afklares, ”hvilken skade der hævdes forårsaget af hændelsen eller påvirkningen. Der stilles efter forarbejderne beskedne lægelige krav til den anmeldte skade, og forbigående smerter vil således opfylde kravene til personskade. Personskadebegrebet må imidlertid fastlægges i lyset af de ydelser, der kan gives efter arbejdsskadesikringsloven. Forbigående smerter, der ikke kræver behandling, men går over af sig selv, vil derfor normalt ikke være en personskade i arbejdsskadesikringslovens forstand”.
 På baggrund heraf lagde Højesteret til grund, at hun ”allerede forud for hændelsen havde tendens til, og flere gange havde haft, hold i lænden, og at hendes langvarige kroniske ryglidelse, og de smerter denne lidelse medfører, skyldes degenerative forandringer og rygskævhed og ikke hændelsen”, og fandt derfor ikke, at hændelsen havde medført ”forværring af en kronisk ryglidelse, eller den har påført hende smerter udover dem, der er en følge af den kroniske lidelse, i et omfang der i sig selv udgør en personskade”.
 Højesteret mente herefter ikke, at den skadelidte ved hændelsen ”har pådraget sig en arbejdsskade omfattet af arbejdsskadesikringsloven ...”.
 Ved dommen har Højesteret således fastsat en nedre grænse for, hvad der skal til for at anerkende en skade, og navnlig lagt vægt på at skadesbegrebet skal fastlægges i ”lyset af de ydelser, der kan gives efter arbejdsskadesikringsloven”. Der kan eksempelvis ikke efter Arbejdsskadesikringsloven gives svie- og smertegodtgørelse, og det vil indebære, at der godt kan være tale om tilskadekomster i form af forbigående smerter og smerter, der går over af sig selv, som vil kunne udløse godtgørelse for svie og smerte efter almindelige erstatningsretlige regler, men ikke føre til at skaden nødvendigvis anerkendes som arbejdsskade efter Arbejdsskadesikringslovens regler.
 Henvendelse vedrørende dommen kan rettes til Søren Kjær Jensen, der har ført sagen på vegne Danmarks Lærerforening.


text:
”Havnedom er en krigserklæring mod fagbevægelsen”
 LO Oslo og Transportarbejderforbundet kalder til protestmøde onsdag mod Højesteretsdom, som kriminaliserer havnearbejderblokade i Drammen
 Trods juletrængsel og alarm i Oslo, så får fredagens højesteretsdom mod havnearbejderne i Drammen LO Oslo og Transportarbejderforbundet til at indkalde til en hurtig protestdemonstration mod dommen, som de kalder en decideret krigserklæring mod fagbevægelsen.
 Som omtalt i går, så afgjorde den norske Højesteret den langvarige strid mellem havnearbejderne i Drammen og det danske firma Holship sagen til arbejdsgivernes fordel.
 Højesteret slog fast, at blokaden mod firmaet var i strid med den såkaldte EØS-aftale, som Norge har indgået med EU, og som forpligter landet til at følge reglerne for EU’s indre marked. Retten mener, at blokaden er ulovlig i henhold til både i EØS-aftalens regler om etableringsfrihed.
 - Uden konfliktret ingen overenskomster. Højesteret har tilsidesat vigtige faglige rettigheder. Højesterets flertal har bestemt at EØS-aftalen trumfer internationale aftaler som ILO-konvention 137, norske love og overenskomster. Og ikke mindst har den frataget havnearbejderne kampretten og strejkeretten, siger formanden for Norsk Transportarbejderforbund, Lars Johnsen i en udtalelse i forbindelse med indkaldelsen til demonstrationen.
 - Højesteret har til tilsidesat vigtige faglige rettigheder for EU-retten. Det kan vi ikke acceptere. Retten giver EØS-aftalen forrang foran overenskomsten og ILO-konventioner. Dommen i Holshipsagen gav virksomheden medhold i, at det var ulovligt at bruge blokade som kampskridt for at opnå overenskomst. Det er det eneste kampskridt havnearbejderne kan bruge mod genstridige arbejdsgivere for at få en overenskomst. Det vil på sigt føre til at det bliver umuligt at videreføre de gældende overenskomster i de norske havne, siger Lars Johnsen.
 De fire friheders forrang
 Med dommen får EØS aftalens artikel 31 forrang for FN’s ILO-konventioner. I præmisserne til dommen hedder det: ”Uanset hvordan ILO-konvention 137 artikel 3 skal forstås, så må den efter EØS-lovens § 2 stå tilbage for etableringsretten efter EØS-aftalens artikel 31.”
 - Det betyder, at de fire friheder og etableringsretten tilsidesætter andre internationale aftaler som sikrer sociale og sikkerhedsmæssige vilkår, siger Lars Johnsen.
 Den omtalte ILO konvention 137 artikel 3 siger, at ”registrerede havnearbejdere skal have fortrinsret ved tildeling af havnearbejde.”
 Dommen siger præcis det modsatte af, hvad norsk LO har sat som forudsætning for at Landsorganisationen stadig støtter norsk medlemskab af EØS og dermed EU’s indre marked. På sidste kongres vedtog LO et kompromis, som sagde, at LO går ind for EØS-aftalen under forudsætning af, at norsk lov og faglige rettigheder står over EØS-aftalen.
 Men når Højesteret giver EØS-aftalen forrang fremfor en ILO-konvention og norske love og overenskomster, viser det, at de forudsætningerne LO har sat for EØS-aftalen er brudt, mener man i ”Nej til EU”.
 - Hvordan kan regeringen og stortingsflertallet sidde stille og se på, at på at EU-lovgivning og EØS-aftalen pålægger Højesteret og norske domstole retsafgørelser som systematisk tager arbejdsgivernes og NHO’s (arbejdsgiverforeningen red.) parti, og svækker fagforeningerne og arbejdernes rettigheder, spørger formanden for Nej til EU, Kathrine Kleveland.
 ”Nej til EU” mener, at konsekvensen må være at LO nu siger nej til EØS.
 - Dommen viser endnu en gang, at


text:
EØS og Bruxelles overstyrer det norske arbejdsmarked. Den skadelige dom, som overtrumfer reglerne på det norske arbejdsmarked og ILO’s bestemmelser, må betyde at LO sætter foden ned i tråd med LO-kongressen vedtagelse og siger nej til EØS, siger Boye Ullmann, formand for Nej til EU’s faglige udvalg.
 - Det er selve kernen i det europæiske unionsprojekt – konkurrenceretten og den fri etableringsret i EU-retten – som gør, at Højesteret nu fratager havnearbejderne både overenskomsten og muligheden for at bruge blokade i konflikten med rederiet Holship i Drammen, siger han.
 EL- og IT forbundet har allerede udarbejdet forslag til LO-kongressen om at træde ud af EØS-aftalen.
 Ifølge det norske netmedie ”Nationen” så vil Transportarbejderforbundets formand, nu have de øvrige LO-forbund med til at kræve at Norge genforhandler EØS-aftalen eller opsiger den helt. (brink)


text:
Skat.dk: Retserhvervelse – formel konfiskation
 02 Oct 2019 10:51
 SKM2019.501.ØLR
 B-844-17
 Overført, bankkonto, lån, indsætninger, ikke, krævet, tilbagebetalt, fradragsret,
 Appellantens indkomst var forhøjet for 2006-2010 af beløb, som var overført til hans bankkonto. For landsretten frafaldt han anbringender om, at beløbene var skattefrie, fordi de udgjorde lån. Han frafaldt desuden anbringender om, at forhøjelserne var sket for sent, jf. skatteforvaltningslovens § 27. Han gjorde i stedet det nye anbringende gældende, at han ikke havde erhvervet ret til beløbene, fordi Østre Landsret ved dom af 23. maj 2018 i en straffesag havde bestemt, at beløbene skulle konfiskeres. I anden række gjorde han det nye anbringende gældende, at indsætningerne skulle fratrækkes ved indkomstopgørelsen som et indkomsttab.
 Henset til, at den person, som overførte beløbene til appellanten, ikke havde krævet pengene tilbagebetalt, og at han heller ikke kunne kræve beløbene tilbagebetalt, fandt landsretten, at appellanten i overensstemmelse med det grundlæggende princip om retserhvervelse endeligt erhvervede ret til og blev skattepligtig af de enkelte beløb, da han modtog dem i årene fra 2006 til 2010. Det forhold, at der flere år efter skete formel konfiskation af beløbet, kunne i relation til spørgsmålet om skattepligt efter statsskattelovens § 4, stk. 1, litra a, ikke føre til et andet resultat.
 I relation til appellantens subsidiære anbringende om fradragsret fandt landsretten, at skattemyndighederne er berettiget til at afslå at nedsætte hans skattepligtige indkomst alene som følge af den formelle bestemmelse om konfiskation, henset til at der ikke er sket en faktisk fratagelse af formuegoder eller sket hel eller delvis betaling. Den formelle beslutning om konfiskation kunne således ikke føre til nedsættelse af beskatningen, hvis konfiskationsbestemmelsen ikke reelt gennemføres.
 På den baggrund stadfæstede landsretten dommen.
 Statsskattelovens § 4, stk. 1, litra a
 Den Juridiske Vejledning 2019-2, C.A.1.2.1
 Den Juridiske Vejledning 2019-2, afsnit C.C.2.2.2.17
 Tidligere instand: Landsrettens afgørelse fra den 22. december 2015 13-6728821
 (v/adv. Anna Bastkær C. Stangerup)
 (v/Kammeradvokaten v/adv. Steffen Sværke
 Bloch Andersen, Annette Dam Ryt-Hansen og Morten Lange (kst.)
 Københavns Byrets dom af 23. marts 2017 (BS 43C-1439/2016) er anket af A med påstand om, at hans skatteansættelse for indkomstårene
 2006 nedsættes med 130.000 kr.,
 2007 nedsættes med 505.000 kr.,
 2008 nedsættes med 493.000 kr.,
 2009 nedsættes med 600.000 kr.,
 2010 nedsættes med 150.000 kr.
 A har nedlagt subsidiær påstand om, at hans skatteansættelse for indkomstårene 2006-2010 hjemvises til fornyet behandling ved Skattestyrelsen.
 A blev den 28. april 2017 sigtet for bedrageri af særlig grov beskaffenhed efter straffelovens § 279, jf. § 286, stk. 2. Den 10. august 2017 blev han yderligere sigtet for overtrædelse af straffelovens § 144. Den iværksatte anke af byrettens dom i nærværende sag blev udsat på udfaldet af straffesagen mod A.
 Ved Byrettens dom af 7. december 2017 blev A fundet skyldig i bedrageri af særlig grov beskaffenhed og misbrug af sin stilling ved at indtaste urigtige oplysninger i SKATs sagsbehandlingssystem og derved i forening med WT at fremkalde en vildfarelse hos ansatte i SKAT om, at et selskab, der var ejet af WT, var berettiget til at få udbetalt 37.416.285,18


text:
kr. i udbytterefusion. A blev videre fundet skyldig i bestikkelse ved i årene 2006-2011 uberettiget at have modtaget et vederlag herfor på 2.083.000 kr. A blev straffet med fængsel i 6 år, og byretten bestemte, at der skulle ske konfiskation af beløbet på 2.083.000 kr. i medfør af straffelovens § 75, stk. 1, jf. § 76, stk. 1.
 Straffen blev ved Østre Landsrets dom af 23. maj 2018 nedsat til fængsel i 5 år. A blev frifundet for den rejste tiltale for misbrug af stilling, da der var indtrådt forældelse. Landsretten stadfæstede byrettens bestemmelse om, at der skulle ske konfiskation af 2.083.000 kr. i medfør af straffelovens § 75, stk. 1.
 Af udskrift af A’s konto i F1-bank fremgår, at der i perioden fra den 23. marts 2006 til den 26. februar 2010 af 41 gange blev overført 1.878.000 kr. fra WT til A’s konto. Det fremgår videre, at beløbene løbende udgår fra kontoen. Der er mellem parterne enighed om, at de overførte beløb svarer til den del af beløbet på 2.083.000 kr., der blev overført fra 2006-2010, og som er formelt og endeligt konfiskeret ved Østre Landsrets dom af 23. maj 2018. Det er ubestridt, at A hverken helt eller delvist har tilbagebetalt det konfiskerede beløb, og at han ikke som følge af konfiskationen er frataget formuegoder.
 Straffelovens § 75, stk. 1, lyder:
 »Udbyttet ved en strafbar handling eller et hertil svarende beløb kan helt eller delvis konfiskeres. Savnes der fornødent grundlag for at fastslå beløbets størrelse, kan der konfiskeres et beløb, som skønnes at svare til det indvundne udbytte.«
 Bestemmelsen fik sin nuværende affattelse ved lov nr. 212 af 4. juni 1965 om ændringer i straffeloven, som byggede på Straffelovrådets betænkning nr. 355/1964 om konfiskation, hvoraf fremgår bl.a. s. 13, 21 og 26:
 »III. PRINCIPIELLE SYNSPUNKTER VEDRØRENDE ANVENDELSEN AF KONFISKATION
 1) Udbyttekonfiskation må påregnes at have en præventiv betydning gennem dens markering af, at det »ikke kan betale sig at begå forbrydelser«. Den virker desuden som en imødekommelse af en almindelig retsopfattelse, hvorefter det ville være anstødeligt, om en lovovertræder efter straffesagens afslutning kunne beholde det ved lovovertrædelsen indvundne udbytte...
 BEMÆRKNINGER TIL LOVUDKASTET
 Til § 77 [nu § 75]
 A. Typer af konfiskationsobjekter m.v.
 1) Bestemmelsen i stk. 1 hjemler ligesom den gældende regel i § 77, stk. 1, nr. 3, en almindelig adgang til konfiskation af det ved en strafbar handling indvundne udbytte. Efter rådets opfattelse, jfr. ovenfor ..., er udbyttekonfiskation den konfiskationsform, der har den klareste begrundelse, og som indebærer de færreste betænkeligheder. Det bør være en typisk følge af en strafbar handling, at det indvundne udbytte konfiskeres, for så vidt det ikke fratages lovovertræderen ved gennemførelse af vindikations- eller erstatningskrav. Også bortset fra de sidstnævnte tilfælde kan der dog forekomme tilfælde, hvor udbyttekonfiskation bør undlades. Dette gælder visse tilfælde, hvor udbyttet ikke længere er i behold, og som til dels vil blive berørt nedenfor. Reglen om udbyttekonfiskation må således fortsat udformes som en fakultativ bestemmelse.
 B. Nærmere om de forskellige typer af konfiskationsobjekter
 1. Udbytte


text:
f) Det, der kan konfiskeres, er alene udbyttet ved en strafbar handling. Ovenfor ... er berørt det særlige spørgsmål vedrørende såkaldt indirekte udbytte. Men også bortset herfra indebærer bestemmelsen et Konfiskation bør forudsætte en vis nærmere forbindelse mellem handlingens ulovlige egenskaber og det indvundne udbytte. Dette kausalitetskrav lader sig vanskeligt udforme i mere præcise regler. Noget væsentligt behov herfor foreligger heller ikke, når konfiskationsreglerne er fakultative. Her skal blot peges på et par sider af problemet. Når talen er om ulovlige forretninger, vil forholdet jævnligt være det, at ulovligheden kun er en enkelt side af forholdet (i en vare, der fabrikeres og sælges med fortjeneste, er indgået et ulovligt importeret stof; en eksportforretning er afviklet med et andet land end tilladt i eksporttilladelsen). I sådanne tilfælde vil det praktiske alternativ til det, der er sket, ofte være, at en lignende forretning ville være blevet afviklet på lovlig måde; dette bør kunne tages i betragtning ved udbytteberegningen, således at konfiskationen begrænses til den merfortjeneste, der er opnået gennem anvendelse af den ulovlige fremgangsmåde. «
 Af skatteministerens svar på spørgsmål nr. S1088 af 3. marts 1995 om udbyttekonfiskation fremgår bl.a.:
 »De skatteretlige følger af en konfiskation er bl.a. afhængig af de nærmere omstændigheder ved den strafbare aktivitet, herunder om udbyttet har været indtægtsført og beskattet.
 Jeg kan generelt oplyse, at det ikke i sig selv udelukker beskatning, at en indtægt er erhvervet ved en strafbar handling.
 Dette gælder, hvor den ulovlige indtægt er opnået gennem en retshandel, og selv om indtægten vil kunne konfiskeres. Gennemføres der senere en konfiskation, kan skatteyderen fratrække det konfiskerede beløb i sin indkomstopgørelse for konfiskationsåret eller efter indhentet tilladelse i de(t) år, hvori den konfiskerede indtægt er medtaget i indkomstopgørelsen.
 Er en ulovlig indtægt derimod opnået gennem en egenmægtig tilegnelse f.eks. ved tyveri, røveri eller underslæb, kan der ikke ske beskatning, da der aldrig er erhvervet nogen ret til indkomsten.«
 A har for landsretten frafaldet sine anbringender om, at de beløb, der blev overført til hans konto i F1-bank fra WT, var lån. Han har endvidere frafaldet anbringenderne om, at ansættelsen for indkomstårene 2006-2007 var sket for sent, fordi han ikke havde handlet forsætligt eller groft uagtsomt, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, og fordi skattemyndighederne ikke iagttog 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2. Endelig har A frafaldet sine indsigelser mod forhøjelsen af hans skattepligtige indkomst med de beløb på i alt 200.374 kr., som hidrører fra andre kilder end WT, og han har reduceret sin påstand tilsvarende.
 A har herefter procederet i overensstemmelse med sammenfattende processkrift af 2. april 2019 med følgende anbringender:
 ”Til støtte for den nedlagte påstand gøres det gældende, at der ikke er grundlag for at beskatte A af kr. 1.878.000 indsat af WT på A’s bankkonto i perioden fra den 23. marts 2006 til den 26. februar 2010, idet indsætningerne er konfiskeret ved Østre Landsret ved dom af den 23. maj 2018, hvorfor A ikke har erhvervet ret til beløbene.
 Såfremt Landsretten måtte finde, at der er grundlag


text:
for beskatning af disse indsætninger på A’s bankkonto, gøres det gældende, at indsætningerne skal fratrækkes ved indkomstopgørelsen som et indkomsttab, idet indsætningerne derved vil være beskattede indsætninger, der er konfiskeret efter straffelovens § 75, stk. 1, jf. § 76. Betingelserne for fradrag efter statsskattelovens § 6, stk. 1, er derved opfyldt.
 I det følgende uddybes ovenstående anbringender nærmere.
 1 KONFISKATION AF INDSÆTNINGERNE
 Statsskattelovens § 4 knæsætter princippet om realiserede økonomiske fordele. Princippet medfører, at en skatteyder alene skal beskattes, i det omfang den pågældende faktisk har realiseret en indkomst. I den forbindelse anfører eksempelvis PJ m.fl. i Skatteretten 1, 7. udgave, side 186 følgende:
 ”I begrebsmæssig henseende stilles krav om en umiddelbar økonomisk fordel, der forbedrer den økonomiske evne, og som kan omsættes til forbrug.”
 Dette skal forstås i sammenhæng med det almindelige retserhvervelsesprincip, hvor beskatning indtræder, når en skattepligtig person opnår en endelig ret til et formuegode.
 I nærværende sag er spørgsmålet, om der er grundlag for beskatning af et beløb, der er konfiskeret i en straffesag, og om der derved er erhvervet endelig ret til beløbet.
 Af en række domme mv. på området fremgår det, at et formuegode ikke beskattes hos den skattepligtige person, når beløbet er konfiskeret. Den skattepligtige person har i dette tilfælde netop ikke opnået ret til beløbet.
 I den forbindelse kan henvises til Højesterets dom af den 18. december 1998 offentliggjort i TfS 1999, 86 ... I denne sag var en skatteyder tidligere blevet dømt for tyveri af europaller og herved pålagt at betale en erstatning på kr. 108.794. De stjålne europaller var blevet solgt for kr. 312.297, og skatteyder havde dermed opnået en fortjeneste på kr. 203.503, idet der i forbindelse med straffesagen ikke var sket konfiskation.
 Spørgsmålet var således, om forskelsbeløbet på kr. 203.503 (kr. 312.297 – kr. 108.794) var skattepligtigt efter statsskattelovens § 4.
 Højesteret fandt, at skatteyderen havde oppebåret en fortjeneste på kr. 203.503, der var forskelsbeløbet mellem det videresolgte beløb og konfiskations- og erstatningsbeløbet. Af Højesterets bemærkninger fremgår følgende:
 ”Det fremgår af sagen, at A i 1992 gennem salg af stjålne paller har haft en indtjening, som ikke er blevet konfiskeret i forbindelse med straffesagen, og som overstiger det erstatningskrav, som bestjålne har gjort gældende, med 203.503 kr. Da A herved faktisk har oppebåret en fortjeneste i 1992 på 203.503 kr., og da det ikke i sig selv udelukker beskatning, at fortjenesten er erhvervet på grundlag af en strafbar handling, stadfæster Højesteret dommen” (min fremhævning).
 Af denne dom kan bl.a. udledes, at skatteyder alene skal beskattes af erhvervelser opnået ved strafbar handling for den del af beløbet, der overstiger konfiskations- og erstatningsbeløbet.
 At der ikke er grundlag for beskatning af beløb, der i forbindelse med en straffesag er konfiskeret, fremgår også bl.a. af afgørelse fra Landsskatteretten af den 3. januar 2018, sagsnr. 16-0169200...
 I denne sag var skatteyder i en straffesag kendt skyldig i salg af euforiserende stoffer, og der var sket konfiskation af den samlede fortjeneste for salget heraf. I skattesagen fandt Landsskatteretten, at der ikke var grundlag


text:
for beskatning af videresalget af de euforiserende stoffer, hvilket var begrundet med følgende:
 ”Da retten i forbindelse med straffesagen har konfiskeret et beløb svarende til hele den samlede opgjorte fortjeneste vil der således ikke være yderligere fortjeneste til beskatning hos klageren.”
 Det kan således konstateres, at et konfiskeret beløb ikke kan beskattes.
 I nærværende sag har Østre Landsret ved dom af den 23. maj 2018 tiltrådt, at der skal ske konfiskation hos A som bestemt af byretten ved dom afsagt den 7. december 2017...
 Som anført ovenfor er det ubestridt, at beløbet på kr. 1.878.000 i nærværende sag er det samme beløb, som er konfiskeret ved dom fra Østre Landsret...
 Eftersom der ikke er grundlag for at beskatte et konfiskeret beløb, idet skatteyder ikke har opnået en fortjeneste, er der ikke grundlag for at beskatte A af de 41 indsætninger på i alt kr. 1.878.000.
 Afslutningsvis bemærkes det, at det er uden betydning for vurderingen, om det konfiskerede beløb også reelt fratages den pågældende, altså i nærværende sag A.
 Dette understøttes bl.a. af den ovenfor nævnte højesteretsdom af den 18. december 1998 offentliggjort i TfS 1999, 86...
 I denne sag fremgår det nemlig ikke, om erstatningen faktisk var betalt. Tværtimod fremgår følgende:
 ”Af sagens oplysninger fremgår, at sagsøgeren på straffedommens tidspunkt var under gældssanering.”
 Det er således oplyst, at sagsøgeren var under gældssanering, på det tidspunkt hvor sagsøger idømtes et erstatningskrav. Til trods for denne oplysning stadfæstede Højesteret landsrettens dom om, at det alene er fortjenesten, der må anses for skattepligtig.
 2 FRADRAG FOR DET KONFISKEREDE BELØB
 Finder Landsretten, at der er grundlag for beskatning af de i sagen omhandlede indsætningerne på A’s bankkonto, gøres det gældende, at indsætninger er fradragsberettigede udgifter, idet indsætningerne derved vil være beskattede indsætninger, der ubestridt er konfiskeret. Betingelserne for fradrag efter statsskattelovens § 6, stk. 1, er derved opfyldt.
 Et beskattet beløb, der er konfiskeret, er en fradragsberettiget udgift efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, jf. bl.a. Den juridiske vejledning 2019-1, afsnit C,C.2.2.2.17. Dette gælder også, selvom beløbet er konfiskeret som følge af overtrædelse af bestemmelser i straffeloven.
 I nærværende sag betyder det, at betingelserne for fradrag i denne situation er opfyldt, idet indsætningerne på A’s bankkonto således både vil være beskattet samt konfiskeret efter straffelovens § 75, stk. 1, jf. § 76, stk. 1.
 På baggrund heraf gøres det gældende, at de i sagen omhandlede indsætninger skal fratrækkes ved indkomstopgørelse som et indkomsttab, såfremt Landsretten finder, at indsætningerne skal beskattes.”
 Skatteministeriet har procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 2. april 2019 med følgende anbringender:
 ”Skatteministeriet gør overordnet gældende, at A skal beskattes efter statsskattelovens § 4, stk. 1, litra a, af indsætningerne på sin konto på i alt 1.878.000 kr. i indkomstårene 2006-2010, og at han ikke har fradragsret som følge af konfiskationen.
 Der tilgik over en flerårig periode A en række større beløb, og det påhviler A at løfte bevisbyrden for, at beløbene kunne modtages skattefrit, jf. fra retspraksis f.eks. UfR 2009.163 H ... og UfR 2018.3603 H ...
 Det


text:
er - nu - ubestridt, at A ikke har løftet denne bevisbyrde.
 Som nævnt er hans eneste tilbageværende indsigelse, at der ikke er grundlag for at beskatte ham, idet Østre Landsret ved dommen i straffesagen af 23. maj 2018 (...) har truffet beslutning om konfiskation, subsidiært at han har en fradragsret af samme grund.
 Denne indsigelse er ikke holdbar.
 A modtog pengene i 2006-2010, og det er ubestridt, at han dengang brugte alle pengene til sit almindelige forbrug.
 WT har ikke krævet pengene tilbage – og det kunne han i øvrigt heller ikke, jf. herved UfR 2014.2434 H (...). Der var altså ikke nogen oprindelig tvist om beløbene, og A erhvervede dermed ret til beløbene, da han modtog dem i 20062010.
 Herved realiserede A en økonomisk fordel i 2006-2010 og skal beskattes som sket.
 Det bemærkes, at A ikke har gjort gældende, at pengene hidrørte fra et strafbart forhold, og at dette i sig selv medfører, at der ikke skal ske beskatning. Han har jo indtil nu tværtimod fastholdt, at der er tale om lån. Men selv hvis han havde gjort gældende, at der var tale om strafbare erhvervelser, som ikke kunne beskattes, ville det ikke være holdbart. Det er nemlig ikke godtgjort, at de 1.878.000 kr., han modtog fra WT i 2006-2010, hidrører fra de ca. 37 mio. kr., som han medvirkede til at bedrage statskassen for. Den omstændighed, at pengene hidfører fra bestikkelse, gør dem ikke skattefri, når WT ikke krævede pengene tilbage og heller ikke kunne gøre det.
 De efterfølgende forhold fører ikke til, at beskatningen for 2006-2010 skal bortfalde.
 Anklageskriftet med påstand om konfiskation blev indgivet den 8. september 2017, dvs. mange år efter, at A modtog og brugte pengene.
 Ved straffedommene (...) afsagde domstolene dom om konfiskation af 2.083.000 kr. hos A og af 37.416.285,18 kr. hos WT.
 De 2.083.000 kr. svarer til de beløb, som i 2006-2011 blev overført til A fra WT, hvoraf beløbene for 2006-2010 udgjorde de 1.878.000 kr., som er beskattet.
 A gør gældende, at dommene om konfiskation bevirker, at der ikke er grundlag for at beskatte ham af de i sagen omhandlede indsætninger på hans bankkonto fra WT.
 Heroverfor gør ministeriet gældende, at konfiskation kun kan have betydning for indkomstopgørelsen, hvis der rent faktisk foretages konfiskation, dvs. at det konfiskerede beløb fratages vedkommende.
 Det er med andre ord en forudsætning for, at en i øvrigt hjemlet beskatning kan bortfalde som følge af konfiskation, at den pågældende ikke oppebærer et formuegode, men rent faktisk må fralægge sig dette.
 Når situationen er den, at der er modtaget og forbrugt kontanter, fører det således ikke til nedsættelse af beskatningen, at der formelt træffes afgørelse om konfiskation, hvis den ikke reelt gennemføres.
 A har ikke ret i, at det fremgår af praksis, at det uden videre er sådan, at der ikke sker beskatning, hvis der afsiges dom om konfiskation.
 Højesteret har med UfR 1999.426 H (...) fastslået, at det ikke udelukker beskatning, at en fortjeneste er erhvervet på grundlag af en strafbar handling. Der


text:
var imidlertid ikke truffet afgørelse om konfiskation i sagen. Højesteret skulle derfor ikke tage stilling til, hvilken betydning det ville have, hvis dette var sket, herunder om beskatningen ville bortfalde, når blot der var truffet formel afgørelse om konfiskation, uden at konfiskation faktisk var gennemført. Dommen er med andre ord ikke den støtte for appellantens holdning, som han ellers giver udtryk for i sit påstandsdokument...
 Ved afgørelse af 3. januar 2018 (...) fandt Landsskatteretten, at der ikke skulle ske beskatning af fortjenesten ved salg af euforiserende stoffer, fordi beløbet var konfiskeret. Det var ubestridt, at det beløb på 130.000 kr., som var konfiskeret, skulle fragå ved beskatningen, jf. således også gengivelsen af SKATs afgørelse... Gengivelsen af sagens faktiske omstændigheder i Landsskatterettens afgørelse tyder på, at beløbet rent faktisk var konfiskeret (...). Sagens tvist var derimod, hvor stor fortjenesten havde været, idet SKAT havde opgjort den til i alt 1.118.000 kr. (...), mens Landsskatteretten fandt, at fortjenesten udgjorde 130.000 kr., dvs. netop svarende til det konfiskerede beløb.
 Af relevans er derimod UfR 2019.540 H (...), hvor Højesteret fandt, at der ved konfiskation af en taxichaufførs løn skulle tages hensyn til, at han havde betalt skat med ca. 36 pct.af lønindtægten, således at konfiskationen kun skete for den resterende del. Det vil sige, at når der rent faktisk er betalt skat, så skal der ikke ske konfiskation af den fulde bruttoindkomst, for så ville den pågældende jo komme til at betale det samme beløb to gange. Det samme princip må gælde, når der skal tages stilling til, hvilken betydning en konfiskation har for beskatningen, dvs. at der kun skal ske nedsættelse af skatten i det omfang, der rent faktisk er sket betaling af det formelt konfiskerede beløb.
 A er rent faktisk ikke frataget de betydelige beløb, han modtog fra WT. Ministeriet gjorde i ankeduplikken (...) gældende, at der heller ikke ses at være udsigt til, at A, som er født i 1949, kan betale det konfiskerede beløb til det offentlige – og dette har han ikke rejst indsigelse mod. Skattestyrelsen har oplyst, at han indtil nu, dvs. ca. 10 måneder efter Østre Landsrets dom i straffesagen, ikke har betalt nogen del af det konfiskerede beløb.
 Hvis A på et senere tidspunkt – mod forventning – rent faktisk måtte betale det konfiskerede beløb helt eller delvis, vil han efter ansøgning kunne opnå skattefradrag herfor.
 Der er heller ikke grundlag for at indrømme ham fradrag i sin skattepligtige indkomst pga. konfiskationen, når han ikke har betalt nogen de penge, som han oppebar i bestikkelse, og som han anvendte til forbrug.
 I forbindelse med straffesagen traf Østre Landsret som nævnt beslutning om konfiskation af de ca. 37 mio. kr. hos WT. Herved udtalte landsretten (...), at det ikke kunne føre til, at der ikke skulle ske konfiskation, at han forinden ved Østre Landsrets dom af 16. februar 2017 var blevet anset for skatte- og momspligtig af overførsler fra Dee Investment Ltd. Herved bemærkede landsretten, at det ikke under skattesagen var gjort gældende, at de overførte


text:
beløb ikke tilhørte ham, og at hans forsvarer havde oplyst, at der var søgt om genoptagelse af skatteansættelserne. Højesteret afviste den 29. maj 2018 WT’s anmodning om ekstraordinær anke efter retsplejelovens § 399, som han havde motiveret med konfiskationen.”
 A har for landsretten frafaldet en række anbringender og har endeligt gjort gældende, at det beløb på i alt 1.878.000 kr., som han i årene 2006-2010 modtog fra WT, ikke skal medregnes i hans skattepligtige indkomst som følge af, at Østre Landsret ved dom af 23. maj 2018 har bestemt, at beløbet skal konfiskeres, hvorfor han ikke har erhvervet ret til beløbet, subsidiært at overførslerne skal fratrækkes ved indkomstopgørelserne som et indkomsttab.
 Sagen angår for landsretten derfor alene, om A med rette er beskattet af beløbet på 1.878.000 kr. efter statsskattelovens § 4, stk. 1, litra a, og i givet fald, om han som følge af konfiskationen herefter har fradragsret for et indkomsttab efter statsskattelovens § 6, stk. 1.
 A er ved Østre Landsrets dom af 23. maj 2018 fundet skyldig i overtrædelse af straffelovens § 279, jf. § 286, stk. 2, ved i forening med WT at have begået groft bedrageri over for SKAT og overtrædelse af straffelovens § 144 ved at have modtaget 2.083.000 kr. i bestikkelse.
 Det konfiskerede beløb svarer til det samlede beløb, som A i henhold til aftale modtog fra WT som en ulovlig indtægt i form af bestikkelse. Det lægges til grund, at beløbene derefter løbende udgik fra A’s konto ved hævninger eller betalinger. Det lægges endvidere som ubestridt til grund, at WT ikke har krævet beløbet tilbagebetalt. Henset hertil, og til at WT heller ikke kunne have krævet beløbet tilbagebetalt, finder landsretten, at A i overensstemmelse med det grundlæggende princip om retserhvervelse endeligt erhvervede ret til og blev skattepligtig af de enkelte beløb, da han modtog dem i årene fra 2006 til 2010.
 Skattemyndighederne var derfor berettiget til at forhøje A’s skattepligtige indkomst for de pågældende år med de pågældende beløb, idet han ikke havde selvangivet disse. Det forhold, at der flere år efter sker formel konfiskation af beløbet, kan i relation til spørgsmålet om skattepligt efter statsskattelovens § 4, stk. 1, litra a, ikke føre til et andet resultat.
 Spørgsmålet er herefter, om A har krav på, at hans skattepligtige indkomst for de pågældende år nedsættes igen som følge af fradragsret for det indkomsttab, som konfiskationen formelt indebærer.
 Skattemyndighederne har ikke truffet nogen afgørelse herom, men Skatteministeriet har ikke under denne sag protesteret mod, at landsretten tager stilling til spørgsmålet. Under hensyn hertil, og da sagen vedrører et principielt retligt spørgsmål, finder landsretten ikke grundlag for af egen drift at afvise at tage stilling til spørgsmålet.
 Ifølge ligningsvejledningen foretages der fradrag i den skattepligtige indkomst for beløb, der konfiskeres, hvis beløbene er indgået i den skattepligtige indkomst. Fradraget foretages efter praksis enten i det år, der sker konfiskation/betaling, eller efter ansøgning i et tidligere år.
 Parterne har oplyst, at A ikke faktisk er blevet frataget formuegoder eller har foretaget betaling som følge af


text:
konfiskationsbestemmelsen. Det lægges herefter til grund, at det konfiskerede beløb hverken helt eller delvist er frataget A.
 Landsretten finder, at skattemyndighederne er berettiget til at afslå at nedsætte A’s skattepligtige indkomst alene som følge af den formelle bestemmelse om konfiskation, henset til at der ikke er sket en faktisk fratagelse af formuegoder eller sket hel eller delvis betaling. Den formelle beslutning om konfiskation kan således ikke føre til nedsættelse af beskatningen, hvis konfiskationsbestemmelsen ikke reelt gennemføres.
 Med denne begrundelse stadfæster landsretten byrettens dom.
 A skal betale sagsomkostninger for landsretten med i alt 75.000 kr. Beløbet omfatter udgifter til advokatbistand inkl. moms. Ved fastsættelsen af beløbet til dækning af udgifterne til advokatbistand er der ud over sagens værdi taget hensyn til sagens varighed og betydning. Der er lagt vægt på, at A først umiddelbart inden hovedforhandlingen frafaldt en række anbringender, hvorefter sagen alene har vedrørt spørgsmålet om konfiskationens betydning for skatteansættelsen, som har medført, at hovedforhandlingen alene har varet en halv retsdag.
 I sagsomkostninger for landsretten skal A inden 14 dage betale 75.000 kr. til Skatteministeriet.