text:
Se KGL § 14, stk. 1.
 Skattepligten henholdsvis adgangen til fradrag er betinget af, at gevinsten/tabet ikke ligger under bagatelgrænsen på 2.000 kr. Årets nettogevinst eller -tab sammenlagt med gevinst og tab på gæld i fremmed valuta og på beviser i investeringsinstitutter med minimumsbeskatning, der efter ABL § 22 anses for obligationsbaserede, skal overstige 2.000 kr. Overskrides bagatelgrænsen på 2.000 kr., er hele gevinsten skattepligtig henholdsvis hele tabet fradragsberettiget. Fordringen skal være erhvervet den 27. januar 2010 eller senere. Se nedenfor.
 Adgangen til fradrag omfatter gevinst og tab på alle pengefordringer. Se afsnit C.B.1.2 om afgrænsningen af pengefordringer omfattet af KGL. En kautionists tab på regreskrav som følge af en stillet kaution er også omfattet af bestemmelsen. Der er således ikke forskel på adgang til fradrag for tab i tilfælde, hvor der er tale om direkte udlån og tilfælde, hvor der er stillet kaution.
 Den skattepligtige kan dog ikke fradrage tab på fordringer i følgende tilfælde:
 Hovedaktionærs fordring på selskabet
 Fordringer mellem nærtstående.
 Se KGL § 14, stk. 2.
 Se SKM2011.847.SR, hvor en skatteyder har forudbetalt for undervisning til en privatskole, som går konkurs. Idet undervisningen ikke kan leveres, opstår der en pengefordring på konkurstidspunktet. Pengefordringens værdi svarer til det beløb, der er indbetalt, men som der på konkurstidspunktet ikke er modtaget undervisning for. Et tab på fordringen vil være fradragsberettiget efter reglen i KGL § 14.
 Den juridiske Vejledning (2015-2) afsnit C.A.1.2.1 Beskatningstidspunkt
 Retserhvervelsesprincippet indebærer, at beskatning som udgangspunkt sker på det tidspunkt, hvor en skattepligtig person får et formuegode. Det følger af, at ikke kun penge, men også "formuegoder af pengeværdi" er skattepligtige. Se SL § 4.
 Allerede på det tidspunkt, hvor en person har et krav på fx en betaling, har vedkommende et formuegode i form af et retskrav på betaling. Efter retserhvervelsesprincippet sker beskatningen på det tidspunkt, hvor der er et sådant retskrav - uanset om personen faktisk får betalingen.
 Er der en retstvist om retten til en indkomst, der ikke allerede er overdraget, vil indkomsten normalt først være endelig erhvervet, når rettens eksistens er fastslået ved dom eller forlig. Se blandt andet LRSM 1971.14, LRSM 1972.108, LRSM 1975.128, TfS 1997,11 LSR og TfS 2000,953 HRD.
 Den juridiske Vejledning (2015-2) afsnit C.A.3.7 Erstatninger mv.
 Der er ikke specifikke skatteretlige regler, der generelt regulerer beskatning af erstatninger eller kompensationer. Udgangspunktet for, hvordan erstatninger er beskattet, følger derfor af de grundlæggende principper i statsskatteloven. Se SL §§ 4-6. Se afsnit C.A.1 om principperne for personers indkomstopgørelse.
 For at afgøre beskatningen af en erstatning, skal man skelne mellem, om erstatningen er
 a) en løbende ydelse eller
 b) et engangsbeløb.
 Erstatning for tab af erhvervsevne ydet som engangsbeløb er skattefri, fordi den træder i stedet for en del af indkomstgrundlaget. Tilsvarende gælder for erstatninger udbetalt som engangsbeløb, der kompenserer for retsstridige krænkelser af mere immateriel karakter, som fx svie og smerte, varigt mén og tort. Se SL § 5 og TfS2000, 326. Honorar til personer, der frivilligt udsætter sig for svie og smerte, som fx forsøgspersoner eller professionelle boksere, er


text:
derimod skattepligtige. En sådan betaling har ikke karakter af en erstatning for en retsstridig krænkelse.
 Den juridiske Vejledning (2015-2), afsnit A.A.7.1.1 Baggrund for lighedsgrundsætning og praksisændring
 Definition på lighedsgrundsætningen
 Lighedsgrundsætningen er et helt grundlæggende ulovbestemt forvaltningsretligt princip, der skal sikre, at der som udgangspunkt træffes identiske afgørelser i forhold til borgere med identiske omstændigheder. Eller sagt på en anden måde må en myndighed ikke udøve usaglig forskelsbehandling. Lighedsgrundsætningen tilsidesættes i det omfang, en borger kan støtte ret på en ukorrekt individuel tilkendegivelse og således bliver stillet bedre end andre med identiske forhold. Se afsnit A.A.4.
 Afledte virkninger af lighedsgrundsætningen
 Det er en direkte følge af lighedsgrundsætningen, at en borger under nærmere betingelser kan støtte ret på SKATs administrative afgørelsespraksis, herunder beskrivelsen af praksis i SKATs juridiske vejledninger, styresignaler og øvrige offentliggjorte beskrivelser af praksis. Se SKM2012.280.SKAT, hvoraf bl.a. fremgår, at dette kun undtagelsesvis fraviges, idet der ikke kan støttes ret på SKATs beskrivelser af praksis, hvis der er en klar uoverensstemmelse i forhold til højere rangerende retskilder.
 Principperne om muligheden for praksisændringer kan imidlertid bevirke, at der må gøres undtagelse fra lighedsgrundsætningen. I det følgende beskrives de nærmere betingelser for at kunne støtte ret på lighedsgrundsætningen og administrativ praksis, samt principperne for praksisændring, herunder forskellen på praksisændring og udfyldning/præcisering af praksis."
 Den juridiske Vejledning (2015-2), afsnit A.A.7.1.2 Lighedsgrundsætning
 Dette afsnit handler om de grundlæggende betingelser for at kunne støtte ret på lighedsgrundsætningen, dvs. at borgerens/virksomhedens sag skal afgøres uden usaglig forskelsbehandling og derfor som udgangspunkt skal afgøres på samme måde som tilsvarende øvrige sager. Lighedsgrundsætningen fraviges i det omfang, en borger kan støtte ret på en ukorrekt individuel tilkendegivelse, der således stiller borgeren bedre end andre med samme forhold. Se afsnit A.A.4.
 Betingelsen om identitet
 For det første er det en betingelse, at de tilsvarende sager er helt identiske.
 Betingelsen om materiel rigtighed
 For det andet er det en betingelse, at de afgørelser, henholdsvis den praksis, der henvises til, er i overensstemmelse med skattemyndighedernes offentligt tilkendegivne praksis.
 Betingelsen om lovlighed
 For det tredje er det en betingelse, at de afgørelser, henholdsvis den praksis, der henvises til, ikke er direkte ulovmedholdelig. Det vil i sådanne tilfælde ikke være usaglig forskelsbehandling, at en afgørelse ikke træffes i overensstemmelse med den ulovmedholdelige praksis.
 Den juridiske Vejledning (2015-2), afsnit A.A.7.1.3 Adgangen til at støtte ret på administrativ praksis
 Dette afsnit handler om, at det er en følge af lighedsgrundsætningen, at borgere og virksomheder som udgangspunkt kan støtte ret på gældende administrativ praksis, medmindre praksis er direkte, dvs. oplagt, ulovlig. I det omfang EF-domstolen måtte fastslå, at dansk praksis har været i strid med EU-retten, vil udgangspunktet være, at der kan støttes ret på dansk praksis, indtil praksisændringen offentliggøres med et passende varsel. Den administrative praksis på skatteområdet dannes af domme og landsskatteretskendelser/-afgørelser. I det omfang et spørgsmål ikke er afgjort ved dom eller landsskatteretskendelse/-afgørelse, vil praksis som udgangspunkt dannes ved offentliggørelse af afgørelser på SKATs hjemmeside. Ikke offentliggjorte afgørelser vil efter den almindelige lighedsgrundsætning efter omstændighederne kunne have betydning, medmindre der er modstrid med

type: other


text:
overordnede retskilder. Den administrative praksis kan efterfølgende blive ændret af domstolene. Den administrative praksis indarbejdes løbende i den generelle beskrivelse af praksis, der fremgår af SKATs juridiske vejledninger, styresignaler og øvrige offentliggjorte beskrivelser af praksis. Som det fremgår af styresignalet SKM2012.280.SKAT, kan der støttes ret på SKATs beskrivelser af praksis, medmindre beskrivelsen klart er i modstrid med højere rangerende retskilder.
 Praksis skal være entydig, uden forbehold og ikke i klar modstrid med højere retskilder
 Der findes en række afgørelser, der belyser, om praksis har været så entydig, uden forbehold og ikke klart i strid med højere retskilder, at borgere/virksomheder kan støtte ret på denne praksis.
 Et internt notat er ikke nødvendigvis identisk med SKATs gældende praksis. Se TfS 2000.871.HD, hvor der ikke kunne støttes ret på et internt notat om den skattemæssige behandling af bådudlejning.
 Den juridiske Vejledning (2015-2), afsnit A.A.7.1.4 Ændring eller udfyldning/præcisering af praksis" (...)
 Dette afsnit handler om forskellen på ændring af praksis og udfyldning/præcisering af praksis.
 Betydningen af at der er tale om udfyldning/præcisering af praksis
 Ændring af praksis kan forekomme enten som en lempelse af hidtidig praksis eller som en skærpelse af hidtidig praksis. Sådanne praksisændringer kan ske under visse betingelser.
 Se afsnit A.A.7.1.5 om skærpelse af praksis og afsnit A.A.7.1.6 om lempelse af praksis.
 Disse betingelser vedrørende praksisændring er imidlertid ikke relevante, hvis der ikke er tale om en egentlig praksisændring, men derimod er tale om en udfyldning/præcisering af hidtidig praksis. I det omfang en afgørelse rummer en udfyldning/præcisering af hidtidig praksis, er borgeren afskåret fra at påberåbe sig, at afgørelsen er i strid med lighedsgrundsætningen eller hidtidig praksis.
 Hvis det lægges til grund, at en afgørelse er udtryk for præcisering/udfyldning af praksis, vil der i samme sag og i andre tilsvarende sager kunne ændres bagud i tid begrænset af gældende frist- og forældelsesregler.
 Særligt om præcisering af praksis
 Efter at SKAT fra 1. november 2005 er etableret som en enhedsorganisation har begrebet præcisering af praksis stort set ingen selvstændig betydning. (...) I en enhedsorganisation vil en afgørelse, der afklarer en tvetydig praksis, som altovejende hovedregel skulle behandles som en ændring af praksis, dvs. som en ændring af den delpraksis, der nu er blevet underkendt, eller som en skærpelse af en hidtidig delpraksis.
 Særligt om udfyldning af praksis
 I realiteten er det kun situationer, hvor en afgørelse udfylder et tidligere vakuum, der ikke skal behandles efter principperne om praksisændring. Der kan nævnes en række afgørelser som eksempler på tilfælde, hvor det er fastslået, at en afgørelse udfyldte - og dermed ikke ændrede - hidtidig praksis.
 Den juridiske Vejledning (2015-2), afsnit A.A.7.1.5 Skærpelse af praksis
 Dette afsnit handler om de grundlæggende principper for iværksættelse af en skærpende praksisændring. Disse principper om praksisskærpelse er ikke relevante, hvis det lægges til grund, at en afgørelse udfylder eller præciserer hidtidig praksis. Se nærmere i afsnit A.A.7.1.4.
 Det er et grundlæggende forvaltningsretligt princip, at det kun er muligt at iværksætte en skærpende praksisændring med virkning for fremtiden og efter udmelding af et passende varsel, der giver borgerne mulighed for


text:
at indrette sig efter den ændrede retstilstand.
 En praksisskærpelse skal offentliggøres på relevant måde, fx i form af en SKM-meddelelse (styresignal) eller ved særlig nyhedsmarkering i de juridiske vejledninger.
 Afgørelser om de materielle regler i kursgevinstloven m.v.
 SKM2013.779.HR (vedrører spørgsmålet om, hvorvidt et erstatningsbeløb er omfattet af kursgevinstloven)
 Et selskab havde i 2004 indgået en aftale med et russisk selskab om køb af aktierne i et andet russisk selskab. Aftalen var betinget af opfyldelsen af en række betingelser, og det var derfor aftalt, at transaktionen først skulle gennemføres i august 2006. På dette tidspunkt kunne det konstateres, at den russiske medkontrahent ikke kunne opfylde de aftalte betingelser, og at de i øvrigt heller ikke agtede at opfylde aftalen.
 Selskabet fik i 2007 en voldgiftskendelse, som fastslog, at medkontrahenten uberettiget havde hævet aftalen, og tilkendte herefter selskabet en erstatning på 13,2 mio. USD, svarende til positiv opfyldelsesinteresse, som udgjorde det maksimale erstatningsbeløb ifølge kontrakten.
 Selskabet gjorde gældende, at erstatningen var skattefri efter statsskattelovens § 5. Landsskatteretten nåede frem til, at erstatningen var skattepligtig efter kursgevinstloven, da erstatningskravet obligationsretligt var en fordring, og anskaffelsessummen for fordringen måtte anses for at være nul.
 Højesteret fastslog på baggrund af det anførte, at erstatningsbeløbet på 13,2 mio. USD skattemæssigt måtte sidestilles med en gevinst ved afståelse, jf. aktieavancebeskatningslovens § 31, stk. 2, jf. § 1, stk. 1. Højesteret lagde herved vægt på, at erstatningen var fastsat som positiv opfyldelsesinteresse. Selskabet blev dermed økonomisk stillet, som om aftalen var opfyldt efter sit indhold med erhvervelse af aktierne på T-dagen og med efterfølgende påtvungen afståelse af aktierne. Det forhold, at selskabet som følge af den misligholdelse, som erstatningen kompenserede, ikke var blevet ejer af aktierne, kunne ikke føre til andet resultat.
 Såfremt sælgerne ikke havde misligholdt deres forpligtelser, ville selskabet have overtaget aktierne på T-dagen den 23. august 2006. Ved den 1. december 2006 at kræve erstatning for tabet og fastholde kravet ved at anlægge og gennemføre voldgiftssagen havde selskabet afstået fra at få aktierne overdraget. Herefter tiltrådte Højesteret, at erstatningen var omfattet af den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 8, stk. 1, om skattepligt af avance på aktier, der afstås på et tidspunkt, der ligger mindre end 3 år efter erhvervelsen.
 Den tilkendte erstatning var således skattepligtig aktieavance for selskabet efter den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 31, stk. 2, jf. § 6, stk. 1, og § 8, stk. 1.
 Dommen kan tages til indtægt for, at uanset at der opstod en fordring i obligationsretlig forstand, så skulle den gevinst, som fordringen repræsenterede, skattemæssigt henføres til det bagvedliggende kontraktforhold, som fordringen vedrørte, nemlig "aktiesalget". Højesteret fortolkede altså anvendelsesområdet for kursgevinstloven, således at gevinsten skulle henføres til det kontraktforhold, som fordringen udsprang af.
 SKM2012.353.HR (vedrører spørgsmålet om, hvorvidt en fordring er omfattet af kursgevinstloven)
 Højesteret fastslog, at et revisionsselskab havde ret til fradrag for tab på regreskrav for nogle erstatninger, som var betalt af revisionsselskabet. Fradragsretten beroede imidlertid på, hvordan det tab, som fordringen udsprang af, skulle bedømmes. I den konkrete sag var det derfor en betingelse for revisionsselskabets fradragsret for


text:
tabet på regresfordringen, at de erstatninger, der var betalt af revisionsselskabet, havde karakter af driftstab efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2009.318.HR (vedrører spørgsmålet om, hvorvidt en fordring er omfattet af kursgevinstloven)
 En bestemmelse om sikkerhedsstillelse, som var indeholdt i en aftale om salg af aktierne i et aktieselskab, blev anset som en regulering af salgssummen for aktierne. Det beløb, som blev betalt i henhold til sikkerhedsstillelsen, skulle derfor i relation til aktieavancebeskatningsloven indgå som en reducerende faktor i beregningen af størrelsen af den avance, som sælgerne opnåede på aktierne. I forbindelse med frigivelsen af sikkerheden modtog sælgerne af aktierne en fordring på tredjemand, og kursværdien heraf måtte indgå som en avanceforhøjende faktor.
 Ved opgørelsen efter kursgevinstlovens § 26, stk. 1, af gevinst eller tab på den tiltransporterede fordring, var det kursværdien af fordringen på erhvervelsestidspunktet, der skulle lægges til grund som anskaffelsessum. Da det ikke var godtgjort, at værdien af fordringen på erhvervelsestidspunktet oversteg det provenu, som efterfølgende indkom på fordringen, fandt Højesteret, at der ikke var noget fradragsberettiget tab herpå.
 Dommen kan tages til udtryk for, at uanset at der utvivlsomt er tale om en fordring, hvor der er sket en umiddelbar betaling for fordringen via betalingen af garantibeløbet, så skulle tabet skattemæssigt henføres til det bagvedliggende forhold, som fordringen vedrørte, nemlig aktiesalget.
 Det forhold, at der i det bagvedliggende forhold var sket en kontantbetaling, som umiddelbart kunne henføres til erhvervelse af fordringen, var altså ikke tilstrækkeligt til, at det var godtgjort i henhold til kursgevinstlovens § 26, stk. 2, at pengefordringen var erhvervet for et højere beløb end kursværdien. Anskaffelsessummen udgjorde derfor kursværdien af fordringen på erhvervelsestidspunktet, som altså var væsentlig lavere end garantibeløbet.
 SKM2001.120.VLR (vedrører tab på fordringer)
 Vestre Landsret fastslog, at et selskab ikke havde ret til fradrag for tab på debitorer i 4 tilfælde. Selskabet havde ikke godtgjort at være kreditor i henhold til det første lån. Det andet lån var indfriet. Det var ikke dokumenteret, at debitor vedrørende det tredje lån var insolvent, eller at det fjerde lån var tabt i det skatteår, som selskabet ønskede fradrag i.
 Udtalelse fra Skatteministeriet fra maj 2012 om tab på tilgodehavender som følge af et flyselskabs konkurs (vedrører kursgevinstlovens § 14)
 Skatteministeriet har i en offentliggjort meddelelse tilkendegivet, at skatteydere, der har købt flybillet i et nærmere angivent flyselskab, men som følge af flyselskabets konkurs ikke kunne udnytte flybilletten og derved fik en pengefordring i flyselskabets konkursbo, kunne fratrække tabet efter reglerne i kursgevinstloven. Tabet blev opgjort som det beløb, de pågældende skatteydere havde betalt for flybilletter, der ikke kunne udnyttes, reduceret med eventuel dividende.
 Udmeldingen er kritiseret af Niels Josephsen og Niels Winther-Sørensen i Revision & Regnskabsvæsen 2012, nr. 7. I kommentaren gør forfatterne gældende, at fordringen først bliver til en pengefordring omfattet af kursgevinstloven på det tidspunkt, hvor aftalen misligholdes. På det tidspunkt er fordringens værdi formentlig nul, og der opstår derfor ikke et tab.
 SKM2014.795.LSR (vedrører kursgevinstlovens § 14)
 Skatteyderen havde fremsat et erstatningskrav overfor sin arbejdsgiver, der bestod af blandt


text:
andet erstatning for svie og smerte. Erstatningskravet var en følge af en arbejdsulykke den 10.5.2011. Arbejdsgiveren anmeldte den 2.8.2011 sagen til sit forsikringsselskab, der imidlertid afviste kravet, da der ikke var tegnet forsikring, der dækkede forholdet. Arbejdsgiverens virksomhed blev den 8.2.2012 taget under konkursbehandling. Erstatningskravet blev anmeldt i konkursboet, der blev afsluttet uden hverken hel eller delvis dækning af kravet.
 Landsskatteretten fastslog vedrørende erstatningskravet for svie og smerte, at der var opstået en pengefordring på klagerens arbejdsgiver på det tidspunkt, hvor han havde anerkendt erstatningskravet og ikke betalt skatteyderen.
 Fordringens værdi skulle opgøres på erhvervelsestidspunktet, jf. kursgevinstlovens § 26, stk. 2, dvs. det tidspunkt, hvor skatteyderens arbejdsgiver havde anerkendt erstatningskravet. Tabet skulle opgøres som forskellen mellem anskaffelsessummen på erhvervelsestidspunktet, der udgjorde 3.500 kr., og afståelsessummen, der udgjorde 0 kr. Klageren var derfor berettiget til et tabsfradrag på 3.500 kr. Landsskatteretten fastslog i den forbindelse, at erstatning for svie og smerte er skattefri, jf. statsskattelovens § 5.
 Anskaffelsessummen på erhvervelsestidspunktet blev sat til 3.500 kr., dvs. kurs pari, uden at der blev foretaget en nærmere vurdering af fordringens værdi, uanset at skatteyderen ikke havde betalt noget for erhvervelsen af kravet om erstatning. Da arbejdsgiveren kort tid efter blev taget under konkursbehandling, var fordringens værdi på retserhvervelsestidspunktet næppe kurs pari. Skatteyderen blev imidlertid anset for berettiget til et tabsfradrag på 3.500 kr.
 Ved den underliggende afgørelse fra skatteankenævnet havde skatteankenævnet fundet, at værdien af erstatningskravet på retserhvervelsestidspunktet måtte anses at have været lig 0, da det allerede på dette tidspunkt havde været klart, at der ikke ville være midler i boet til dækning af kravet. Skatteankenævnet havde derfor fundet, at værdien af det tilsvarende krav på betaling således også måtte anses at være lig 0, og at den skattemæssige anskaffelsessum for fordringen derfor var lig 0. Skatteankenævnet havde derfor fundet, at der ikke ville være grundlag for fradrag for tab efter kursgevinstloven.
 SKM2011.847.SR (vedrører kurgevinstlovens § 14)
 Den pågældende skatteyder havde indgået en uddannelseskontrakt og havde foretaget forudbetaling til skolen. Som følge af skolens konkurs kunne skolen imidlertid ikke levere hele den pågældende uddannelse, og skatteyderen fik derved en fordring i penge. Skatterådet fastslog, at skatteyderen ved konkursen fik en fordring i penge, svarende til det beløb, som var indbetalt, men som der på konkurstidspunktet ikke var modtaget undervisning for. Skatterådet fastslog endvidere, at skatteyderen havde fradragsret for den del af forudbetalingen, skolen ikke havde leveret undervisning for.
 Skatterådet udtalte, at det tab, der kunne fradrages, var det dokumenterede tab. Det skulle opgøres efter kursgevinstlovens § 26 som forskellen mellem anskaffelsessum og afståelsessum. Anskaffelsessummen skulle opgøres som differencen mellem det af spørger forudbetalte beløb og værdien af den modtagne undervisning på konkursdatoen. Afståelsessummen var, hvad fordringen blev realiseret til. Det fremgik af svaret, at værdiansættelsen af anskaffelsessummen var en konkret ligningsmæssig vurdering.
 Afgørelsen er fremhævet i Den juridiske vejledning 2015-2, C.B.1.4.2.2 Andre fordringer - KGL § 14: »Se SKM2011.847.SR, hvor en skatteyder har forudbetalt for undervisning til en privatskole, som går konkurs. Idet undervisningen ikke kan leveres, opstår der en pengefordring på


text:
konkurstidspunktet. Pengefordringens værdi svarer til det beløb, der er indbetalt, men som der på konkurstidspunktet ikke er modtaget undervisning for. Et tab på fordringen vil være fradragsberettiget efter reglen i KGL § 14.«
 Afgørelsen er kritiseret af Niels Josephsen og Niels Winther-Sørensen i Revision & Regnskabsvæsen 2012, nr. 7. I kommentaren gør forfatterne gældende, at fordringen først blev til en pengefordring omfattet af kursgevinstloven på det tidspunkt, hvor aftalen blev misligholdt. På det tidspunkt var fordringens værdi formentlig nul, og der opstod derfor ikke et tab på pengefordringen.
 Andre fortolkningsbidrag
 I Revision og Regnskabsvæsen 2012, nr. 7 (R.R.SM2012,107), skriver Niels Josephsen og Niels Winther-Sørensen bl.a. følgende:
 "For fysiske personer blev reglerne om beskatning af gevinst og tab ændret ved lov nr. 724 af 25. juni 2010, hvorefter fysiske personer som udgangspunkt ligeledes skal medtage gevinst og tab på fordringer, hvad enten disse er i danske kroner eller i fremmed valuta. Det er en betingelse, at gevinsten/tabet overstiger bagatelgrænsen på 2.000 kr. De ændrede regler finder anvendelse på fordringer erhvervet den 27. januar 2010 eller senere.
 Der er visse begrænsninger for fradragsret for tab på fordringer på hovedaktionærselskaber eller tab på fordringer på den skattepligtiges ægtefælle, forældre og bedsteforældre samt børn og børnebørn og disses ægtefæller eller dødsboer efter de nævnte personer, jf. kursgevinstlovens § 14, stk. 2. Det tidligere gældende § 16, stk. 1, 3. pkt., hvorefter tab på regreskrav erhvervet ved kautionsbetaling ikke kunne fradrages, hvis kravet var i fremmed valuta, blev ophævet ved lov nr. 724 af 25. juni 2010.
 SKM2011.847.SR og fradragsret for tab på flybilletter som følge af Cimber Air's konkurs
 SKM2011.847.SR vedrørte en fysisk persons forudbetalinger, og om der kunne opnås fradragsret for tab lidt ved, at det selskab, som skulle levere modydelsen, gik konkurs. De centrale spørgsmål var, om der var tale om en fordring omfattet af kursgevinstlovens regler, og i givet fald opgørelsen af anskaffelsessummen.
 Spørger havde indgået en uddannelseskontrakt med en privat skole (pilotskole). Uddannelsen varede 21-23 måneder og kontrakten foreskrev, at der skulle ske forudbetaling ratevis. Spørger var påbegyndt uddannelsen 25. august 2009.
 Skolen havde økonomiske problemer og i 2011 blev der afsagt konkursdekret over skolen. Inden konkursdekretets afsigelse havde spørger indbetalt en del rater. For at spørger kunne færdiggøre sin uddannelse ville det kræve fornyede indbetalinger til en ny skole for den manglende undervisning.
 Skatteministeriet udtalte i sin indstilling til Skatterådet bl.a.: “at kursgevinstloven omhandler fordringer i penge, jf. kursgevinstloven § 1. For hver forudbetaling stiftes en fordring. Ikke en fordring i penge, men en fordring om levering af undervisning i henhold til den indgåede kontrakt. Efterhånden som modydelsen modtages reduceres fordringen.
 Spørger har, som følge af forudbetalingen i forhold til den indgåede aftale, en fordring mod skolen. Modydelsen er levering af uddannelse. Ved skolens konkurs, kan ydelsen ikke længere leveres. Det er Skatteministeriets opfattelse, at fordringen overgår til at blive en fordring i penge, som følge af skolens manglende opfyldelse af kontrakten.
 Det er Skatteministeriets opfattelse, at ved skolens konkurs overgår Spørgers fordring, til at være en fordring i


text:
penge. Fordringer omfattet af kursgevinstloven er fordringer i penge, og spørgers fordring i penge er stiftet på konkurstidspunktet. Fordringen er således stiftet efter 27. januar 2010.
 Det er derfor Skatteministeriets opfattelse, at Spørger ved konkursen får en fordring i penge, svarende til det beløb, som er indbetalt, men som der på konkurstidspunktet ikke er modtaget undervisning for.
 Det tab, der kan fradrages, er det dokumenterede tab. Dette opgøres efter kursgevinstloven § 26 som forskellen mellem anskaffelsessum og afståelsessum. Anskaffelsessummen skal opgøres som differencen mellem det af spørger forudbetalte beløb og værdien af den modtagne undervisning på konkursdatoen. Afståelsessummen er hvad fordringen realiseres til."
 Skatterådet tiltrådte Skatteministeriets indstillinger og begrundelser.
 I forbindelse med, at Cimber Sterling blev begæret konkurs i begyndelsen af maj 2012, har det været fremme i medierne, at de mange uheldige danskere, der har tabt penge på flybilletter, kan få lov at trække billetprisen fra i skat. Det er bl.a. af rådgivere og af medarbejdere fra SKATs Koncerncenter for Jura og Samfundsøkonomi blevet anført, at baggrunden for fradragsretten er den ændrede kursgevinstlov af januar 2010, der hjemler, at personer har fradragsret for tab på fordringer erhvervet den 27. januar 2010 eller senere.
 Det er ikke vanskeligt at få sympati for den person, der har indbetalt for et pilotkursus, og som pga. skolens konkurs ikke kan få den undervisning, han har betalt for. Tilsvarende gælder de personer, der har købt en Cimber Sterling flybillet.
 Ikke desto mindre er det efter vores opfattelse tvivlsomt, om der er tilstrækkelig hjemmel til at indrømme tabsfradrag.
 Det er efter vores vurdering korrekt, at der på et tidspunkt efter misligholdelsen opstår et pengekrav, mens der indtil da alene er en fordring på et kursus eller en fordring på en flyrejse. Først i det øjeblik, der opstår en pengefordring, er kursgevinstlovens bestemmelser relevante.
 Det afgørende spørgsmål er herefter værdiansættelsen af pengefordringen. I afgørelsen SKM2011.847.SR og tilsvarende i diskussionen i tilknytning til Cimber Sterlings konkurs er det lagt til grund, at anskaffelsessummen svarer til det beløb, som er indbetalt for kurset eller for flybilletten. Dette er muligvis inspireret af opgørelsen af regresfordringer ved kaution, hvor anskaffelsessummen som ovenfor nævnt udgør det beløb, kautionisten betaler til långiver.
 Der er imidlertid den væsentlige forskel i forhold til en kautionists anskaffelsessum for regresfordringen, at hvor kautionisten faktisk betaler det fulde beløb, byttes i SKM2011.847.SR en fordring på et kursus, som på det tidspunkt formentligt har en reel værdi på ca. 0, ud med en pengefordring. Tilsvarende var værdien af fordringen på flyrejsen på det tidspunkt, denne fordring blev erstattet af en pengefordring, også reelt ca. 0.
 Da værdien af fordringen på kurset eller værdien af fordringen på flyrejsen er ca. 0 på det tidspunkt, pengefordringen opstår, er det tvivlsomt, om Skatterådets afgørelse er korrekt, og dermed om princippet om tabsfradrag efter kursgevinstloven for krav på erstatning for forudbetalte ydelser, man aldrig modtager, kan udstrækkes til andre sager."
 I bogen Kursgevinstloven med kommentar af Jan Børjesson m.fl. fra 2014, står følgende side 266:
 "§ 14, stk. 1, 1. pkt., udtrykker


text:
hovedreglen for ikke-næringsdrivende, som er gældende, medmindre andet udtrykkeligt fremgår af loven.
 Det er uden betydning, om gevinsten eller tabet på fordringen har erhvervsmæssig tilknytning, ligesom det er uden betydning, om fordringen er blåstemplet eller sortstemplet."
 I bogen Kursgevinstloven med kommentar af Jan Børjesson m.fl. fra 2014, står følgende side 91:
 Begrebet afståelse er af central betydning, da det herved og ved begrebet "indfrielse", jf. note 6, afgrænses, ved hvilke transaktioner der efter realisationsprincippet skal konstateres en fortjeneste eller et tab.
 Begrebet "afståelse" omfatter efter forarbejderne "enhver disposition, der medfører en overgang af ejendomsretten til fordringen", uanset om denne er frivillig eller ej.
 I Højesterets centrale dom gengivet som TfS 1998.397 HD er aktieavancebeskatningsloven fortolket således, at "afståelsestidspunktet er tidspunktet for ejendomsrettens ophør ved overdragelse eller på anden måde, herunder ved selskabets endelige opløsning".
 Afgørelser om (eventuel) praksisændring
 Et antal afgørelser havde givet skatteyderne ret til at foretage skattemæssige afskrivninger efter afskrivningslovens § 40, stk. 2, om afskrivning på udbytterettigheder. Afgørelserne var truffet af Landsskatteretten og Skatterådet og var offentliggjort og omtalt i Ligningsvejledningen. Højesteret fastslog, at afgørelserne var baseret på en fejlagtig opfattelse, og at der ikke var tale om udbytterettigheder, der var omfattet af afskrivningslovens § 40, stk. 2. Den pågældende skatteyder mente, at praksis kun kunne ændres med virkning for fremtiden. Højesteret fastslog, at der ikke var tale om en praksisændring med tilbagevirkende kraft, fordi de gamle afgørelser under de foreliggende omstændigheder ikke var udtryk for en fast og bindende administrativ praksis.
 SKM2015.494.ØLR
 Skatteyderen havde blandt andet nedlagt påstand om, at der forelå en fast praksis for, at en finansiel kontrakt, der havde til formål at nedbringe virksomhedens finansieringsomkostninger, kunne anses for at have tilknytning til den erhvervsmæssige virksomhed, således at tab ikke var kildeartsbegrænset. Skatteyderen henviste til nogle afgørelser fra Skatterådet. Østre Landsret fandt ikke, at skatteyderen havde bevist eksistensen af en fast administrativ praisis, uanset at den ene af de nævnte afgørelser fra Skatterådet var nævnt i ligningsvejledningen.
 SKM2015.285.LSR
 Landsskatteretten ændrede Skatterådets afgørelse i SKM2014.354.SR, jf. nedenfor, idet afgørelsen var udtryk for en skærpelse af praksis, der kun kunne ske med fremadrettet virkning. Den omhandlede godtgørelse blev derfor som følge heraf anset for skattefri.
 SKM2013.769.LSR, SKM2013.772.LSR, SKM2014.211.LSR og LSR2014.477.LSR
 Landsskatteretten har i flere afgørelser vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt en finansiel kontrakt, der havde til formål at nedbringe virksomhedens renteudgifter, således at tab ikke var kildeartsbegrænset, statueret, at der ikke i de indkomstår, som sagerne vedrørte, eksisterede en administrativ praksis for godkendelse af tab på valutaterminskontrakter, der ikke havde til formål at afdække en underliggende risiko. Det gjaldt uanset at Skatterådets afgørelse i SKM2007.411.SR, der fastslog det modsatte, var nævnt i ligningsvejledningen for de pågældende år. I den sidstnævnte afgørelse tilkendegav Landsskatteretten endvidere, at den af klageren påberåbte praksis under alle omstændigheder ikke havde støtte i højere rangerende retskilder, herunder lovbestemmelsens forarbejder og Landsskatterettens praksis.
 SKM2014.801.SKAT
 I dette styresignal fastslog SKAT, at der med Skatterådets afgørelser i de bindende svar SKM2014.85.SR og SKM2014.86.SR måtte anses for at være etableret en fast administrativ praksis i forhold til


text:
de omhandlede godtgørelser. Der var tale om godtgørelser for uberettiget afskedigelse, idet der ved afskedigelserne var sket brud på forskelsbehandlingsloven. I afgørelserne fastslog Skatterådet, at godtgørelserne var skattefri. I SKM2014.354.SR revurderede Skatterådet spørgsmålet (jf. dog SKM2015.285.LSR, omtalt ovenfor), således at den omhandlede godtgørelse skulle behandles som en fratrædelsesgodtgørelse. Istyresignalet fastslog SKAT, at den skærpede praksis kun kunne iværksættes med virkning for fremtiden og efter et passende varsel.
 Ifølge den modtagne udskrift af dommen skal A betale X kr. med procesrente fra den xx. xxx 201x samt sagens omkostninger med Y kr. til spørgeren.
 Spørgeren har således erhvervet en fordring.
 Entreprisekontrakten mellem spørgeren og A er dateret den xx. xxx 201x. Fordringen er således erhvervet efter den 26. januar 2010, dvs. efter det tidspunkt, hvorfra de nugældende regler i kursgevinstlovens § 14, stk. 1, har virkning.
 Er fordringen omfattet af kursgevinstloven?
 Efter SKATs opfattelse er udgifter og indtægter, der er relateret til den private formuesfære, omfattet af statsskattelovens § 5, stk. 1, litra a, og ikke af kursgevinstloven. Det betyder, at gevinst og tab på disse aktiver som udgangspunkt er den skattepligtige indkomst uvedkommende. Det forudsættes, at der ikke er tale om næring eller spekulation.
 Det i nærværende sag omhandlede erstatningskrav har ganske vist karakter af en pengefordring, men efter SKATs opfattelse skal erstatningskravet desuagtet behandles på samme måde som det underliggende aktiv, jf. de ovenfor nævnte højesteretsdomme (SKM2013.779.HR og SKM2009.318.HR), og i nærværende sag har det underliggende aktiv relation til privatsfæren. Det bemærkes i den forbindelse, at spørgeren - såfremt hun havde modtaget erstatningsbeløbet - ikke ville have været skattepligtig af dette. Efter SKATs opfattelse er erstatningskravet derfor ikke omfattet af kursgevinstloven, men af statsskattelovens § 5, stk. 1, litra a. Det betyder, at tabet ikke er fradragsberettiget.
 Det er et grundlæggende princip, at avancebeskatningslovene (her kursgevinstloven) kun omfatter gevinster eller tab, som opstår ved realisation af aktiver omfattet af loven (her kursværdiændringer på pengefordringer). I det omfang der opstår gevinst eller tab i et kontraktforhold, vil gevinsten eller tabet først og fremmest skulle henføres til de regler, der gælder for det pågældende kontraktforhold.
 Når en part i et aftaleforhold betaler forud for leveringen af en naturalydelse, må det antages, at der er indgået en bindende aftale om køb af den pågældende naturalydelse. I perioden frem til leveringsdatoen vil køberen have et krav på levering af den aftalte ydelse senest på den aftalte leveringsdato. Da ydelsen fra starten har været en privat ydelse, som ikke er omfattet af kursgevinstloven, men af statsskattelovens § 5, stk. 1, litra a, finder SKAT, at transaktionen skattemæssigt må forblive i denne bestemmelse. Det betyder, at tab ikke er fradragsberettiget.
 Efter SKATs opfattelse skal privates tab som følge af forudbetalinger, fx i forbindelse med erhvervsdrivendes konkurser, derfor ikke bedømmes efter kursgevinstloven, men efter de regler, der gælder for det bagvedliggende kontraktforhold.
 Skatterådet har i SKM2011.847.SR bekræftet, at en person kunne foretage fradrag i henhold til kursgevinstlovens § 14 for forudbetalinger for et skoleophold for den del af de forudbetalte ydelser han ikke fik, fordi skolen


text:
gik konkurs.
 I 2012 meddelte Skatteministeriet, i forbindelse med Cimber-Sterlings konkurs, at personer, som havde købt en flybillet, men ikke fik rejsen, fordi selskabet var gået konkurs, kunne fratrække udgiften til flybilletten i henhold til kursgevinstlovens § 14.
 Udmeldingen blev kritiseret af Niels Josephsen og Niels Winther-Sørensen, jf. ovenfor. De gør gældende, at på det tidspunkt, hvor der sker forudbetaling, er der tale om en fordring på en naturalieydelse, som ikke er omfattet af kursgevinstloven. Først på det tidspunkt, hvor aftalen misligholdes, opstår der en pengefordring omfattet af kursgevinstloven. På det tidspunkt, fordringen bliver omfattet af kursgevinstloven, er værdien formentlig nul, og der opstår derfor ikke noget tab omfattet af kursgevinstloven.
 SKAT mener, at når en fordring fra starten var en fordring på en naturalieydelse, som var omfattet af statsskattelovens § 5, stk. 1, litra a, forbliver fordringen i statsskattelovens § 5, stk. 1, litra a, uanset at der ikke sker levering. Dette understøttes i øvrigt af SKM2013.779.HR og SKM2009.318.HR.
 Hvis man antog, at der opstod en pengefordring, der var omfattet af kursgevinstlovens § 14, på det tidspunkt, hvor aftalen blev misligholdt, ville det betyde, at såfremt der senere kommer en dividende fra konkursboet udover værdien på det tidspunkt, hvor pengefordringen opstår, så skulle denne beskattes.
 Det er imidlertid SKATs opfattelse, at har en person et tab som følge af, at personen har forudbetalt for en privat ydelse, som ikke leveres, så er tabet ikke omfattet af kursgevinstloven, men af statsskattelovens § 5, stk. 1. litra a.
 Efter SKATs opfattelse ville tabet derfor som udgangspunkt ikke være fradragsberettiget.
 Efter fast praksis, jf. Den juridiske Vejledning (2015-2), afsnit C.A.3.7, skal et erstatningsbeløb skattemæssigt behandles på samme måde som det, erstatningen træder i stedet for. Dette støtter også, at erstatningskravet skal behandles efter statsskatteloven og ikke efter kursgevinstloven, da erstatningskravet henhører under statsskatteloven.
 Spørgsmålet er imidlertid, om der på grund af trufne afgørelser og formuleringen af Den juridiske Vejledning mv. findes en administrativ praksis, som spørgeren kan støtte ret på.
 Vedrørende forudbetalt beløb, som spørgeren ikke har modtaget ydelser for
 Ifølge partsrepræsentantens brev af xx. xxx 201x udgjorde den samlede entreprisesum ca. 1.000.000 kr., og spørgeren har indbetalt i alt ca. 850.000 kr. til A. Spørgeren manglede således at indbetale ca. 150.000 kr. af entreprisesummen.
 Ifølge erklæring fra skønsmanden kostede det ca. 450.000 kr. at færdiggøre arbejdet.
 Efter det oplyste udgjorde den samlede entreprisesum ca. 1.000.000 kr., og det kostede ifølge en efterfølgende erklæring fra skønsmanden ca. 450.000 kr. at færdiggøre arbejdet. A må derfor anses at have udført arbejde for differencen mellem disse 2 beløb, dvs. ca. 550.000 kr.
 Den del af forudbetalingen til A, som der ikke er udført arbejde for, udgør herefter ca. 850.000 kr. minus ca. 550.000 kr., dvs. ca. 300.000 kr.
 Det beløb, som spørgeren har betalt til A, men ikke modtaget ydelser for, kan også opgøres som det beløb på ca. 450.000 kr., som det ifølge erklæring fra skønsmanden kostede at færdiggøre arbejdet, minus det ikke betalte beløb på ca. 150.000 kr., dvs. ca. 300.000 kr.


text:
Efter princippet i Skatterådets afgørelse i SKM2011.847.SR og Skatteministeriets udtalelse om tab på tilgodehavender som følge af et flyselskabs konkurs, ville den skattemæssige anskaffelsessum for fordringen udgøre ca. 300.000 kr., som er den del af skatteyderens forudbetaling, som der ikke er udført arbejde for.
 Da det fremgår klart af Skatterådets afgørelse i SKM2011.847.SR og Skatteministeriets udtalelse i forbindelse med et flyselskabs konkurs, at skatteyderne havde ret til fradrag for et tab, der skulle opgøres som den del af de forudbetalte beløb, som der ikke var leveret ydelser for (idet hele fordringen i de nævnte sager var tabt), er der imidlertid efter SKATs opfattelse etableret en fast administrativ praksis i overensstemmelse hermed.
 En praksisændring i skærpende retning kan efter SKATs opfattelse kun ske med fremadrettet virkning og efter et passende varsel, jf. Den juridiske Vejledning (2015-2), afsnit A.A.7.1.1. - A.A.7.1.5, det ovenfor nævnte styresignal fra SKAT (SKM2014.801.SKAT) og den ovenfor nævnte kendelse fra Landsskatteretten (SKM2015.285.LSR).
 Da spørgeren har forudbetalt, mener SKAT, at spørgeren skal have fradrag svarende til den del af forudbetalingen, som der ikke er leveret ydelser for (forudsat at hele beløbet er tabt).
 Vedrørende erstatningskravet
 Der opstod først en pengefordring på det tidspunkt, hvor spørgeren erhvervede ret til erstatningsbeløbet. Retserhvervelsestidspunktet var efter SKATs opfattelse den xx. xxx 201x, dvs. den dag, hvor dommen blev afsagt, jf. kursgevinstlovens § 26, stk. 2. SKAT antager, at kravets værdi på dette tidspunkt var minimal.
 Hvis spørgeren havde erhvervet en fordring, der var omfattet af kursgevinstlovens § 1, stk. 1, og § 14, stk. 1, ville den skattemæssige anskaffelsessum efter SKATs opfattelse have været kursværdien af erstatningskravet på retserhvervelsestidspunktet.
 Ved Landsskatterettens kendelse i SKM2014.795.LSR om blandt andet et krav på erstatning for svie og smerte, jf. ovenfor, blev det fastslået, at den skattemæssige anskaffelsessum for et erstatningsbeløb var det beløb, som modparten havde anerkendt. Afgørelsen er ikke indbragt for domstolene.
 Efter princippet i denne afgørelse skulle den skattemæssige anskaffelsessum for fordringen i nærværende sag herefter sættes til det beløb, som spørgeren ifølge dommen af xx. xxx 201x erhvervede ret til, dvs. ca. 1.300.000 kr. med tillæg af sagsomkostninger på Y kr., dvs. i alt (ca. 1.300.000 + Y) kr. i stedet for de ovenfor nævnte ca. 300.000 kr. Erstatningskravet anses herefter for at udgøre differencen mellem ca. 1.300.000 kr. og ca. 300.000 kr., dvs. ca. 1.000.000 kr.
 Det er ikke efter de foreliggende oplysninger muligt at fastslå den præcise sammenhæng mellem det beløb på ca. 300.000 kr., som er den del af forudbetalingen, som der ikke er udført arbejde for, og det beløb på ca. 1.300.000 kr., som fremgår af dommen. Da de foreliggende specifikationer af beløbene er opgjort på vidt forskellig måde, og da beløbet ifølge dommen er større end de nævnte ca. 300.000 kr., skal beløbene heller ikke stemme.
 Spørgeren har erhvervet et tilgodehavende på det beløb, der er fastslået ved dommen, og SKAT hverken kan eller skal foretage nogen nærmere undersøgelse eller vurdering af dommens rigtighed. Det fremgår udtrykkeligt af stævningen, at der var ca. 150.000 kr. tilbage af entreprisesummen,


text:
og dette må derfor antages at være taget i betragtning ved domsafsigelsen.
 Hverken skatteyderen i SKM2014.795.LSR eller spørgeren i nærværende sag har imidlertid indbetalt noget for at erhverve de erstatningsbeløb, som de har erhvervet ret til. Det bemærkes endvidere, at fordringens værdi på det tidspunkt, hvor der opstod en fordring, må anses for at have været minimal.
 Efter SKATs opfattelse er den nævnte afgørelse fra Landsskatteretten ikke i overensstemmelse med principperne i de ovenfor nævnte Højesteretsdomme (SKM2013.779.HR , SKM2012.353.HR og SKM2009.318.HR), da godtgørelse for svie og smerte er omfattet af statsskattelovens § 5, stk. 1, litra a, og dermed ikke kursgevinstloven. Efter SKATs opfattelse er forholdene i den nævnte landsskatteretssag og nærværende sag ikke identiske, og der eksisterer derfor ikke en fast administrativ praksis vedrørende den skattemæssige anskaffelsessum for erstatningskrav, som spørgeren i nærværende sag kan støtte ret på.
 Det er i den forbindelse taget i betragtning, at den nævnte landsskatteretssag omhandler et krav på erstatning for svie og smerte som følge af en arbejdsulykke, dvs. et krav mod den pågældende skatteyders tidligere arbejdsgiver, medens nærværende sag omhandler et krav på erstatning som følge af skader på en ejendom. Erstatningsbeløb vedrørende en fast ejendom er normalt den skattepligtige indkomst uvedkommende.
 Efter SKATs opfattelse er tabet på erstatningskravet herefter et ikke-fradragsberettiget formuetab, jf. statsskattelovens § 5 a, stk. 1, litra a.
 Bemærkninger til høringssvaret:
 Det er fortsat SKATs opfattelse, at der må skelnes mellem det beløb, som spørgeren har forudbetalt, men ikke modtaget ydelser for, og erstatningskravet. Det skyldes dels, at spørgeren ikke har betalt noget for erhvervelsen af erstatningskravet, og dels, at der foreligger en fast administrativ praksis vedrørende tab på forudbetalte beløb, som der ikke modtages ydelser for, medens dette efter SKATs opfattelse ikke er tilfældet for erstatningskravet, jf. begrundelsen ovenfor.
 Det ses ikke at have betydning for sagen, om kravene må anses for opstået samtidigt eller ej. Entreprisekontrakten mellem spørgeren og A er dateret den xx. xxx 201x, og kravene er derfor under alle omstændigheder opstået efter den 26. januar 2010, dvs. efter det tidspunkt, hvorfra de nugældende regler i kursgevinstlovens § 14, stk. 1, har virkning.
 Efter SKATs opfattelse er retserhvervelsestidspunktet for erstatningskravet den xx. xxx 201x, dvs. den dag, hvor dommen blev afsagt. Der henvises i den forbindelse til Den juridiske Vejledning (2015-2) afsnit C.A.1.2.1, hvoraf det fremgår, at en indkomst i tilfælde, hvor der er en retstvist om retten til indkomsten, normalt først kan anses for endeligt erhvervet, når rettens eksistens er fastslået ved dom eller forlig. Dette princip må også anses for at være gældende i nærværende sag, hvor spørgerens erhvervelse af erstatningskravet i øvrigt er omfattet af statsskattelovens § 5, stk. 1, litra a, og derfor er skattefrit.
 Det nøjagtige retserhvervelsestidspunkt ses dog ikke at have betydning, eftersom tabet efter SKATs opfattelse ikke er fradragsberettiget, da det anses for omfattet af statsskattelovens § 5 a, stk. 1, litra a, jf. begrundelsen ovenfor. Det skal endvidere bemærkes, at retserhvervelsestidspunktet under alle omstændigheder er efter den 26. januar 2010, og at kursværdien på retserhvervelsestidspunktet under


text:
alle omstændigheder må anses for at have været minimal.
 Såfremt fordringen havde været omfattet af kursgevinstloven, ville anskaffelsessummen have været kursværdien på erhvervelsestidspunktet, medmindre den skattepligtige godtgjorde at have erhvervet fordringen for et højere beløb, jf. kursgevinstlovens § 26, stk. 2. Da spørgeren ikke har betalt noget for erhvervelsen af erstatningskravet, og da kursværdien på retserhvervelsestidspunktet må anses for at have været minimal, ville der efter SKATs opfattelse ikke kunne fastsættes en skattemæssig anskaffelsessum for erstatningskravet, selv om erstatningskravet havde været omfattet af kursgevinstloven.
 SKAT indstiller herefter, at tab på den del af fordringen, som spørgeren har forudbetalt, men ikke har fået leveret ydelser for, som følge af den hidtidige praksis anses for fradragsberettiget i medfør af kursgevinstlovens § 14, stk. 1.
 Den skattemæssige anskaffelsessum for fordringen udgør ca. 300.000 kr.
 SKAT indstiller, at tab på den del af fordringen, der vedrører erstatningskravet, anses for et ikke fradragsberettiget formuetab, jf. statsskattelovens § 5 a, stk. 1, litra a.
 SKAT indstiller, at spørgsmål 1 besvares med "Nej, se indstilling og begrundelse.".
 Det ønskes bekræftet, at tabet i givet fald kan fradrages i den skattepligtige indkomst for indkomståret 2012.
 Kursgevinstlovens § 25, stk. 1 og 6
 § 25. Gevinst og tab på fordringer og gæld, der skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, medregnes i det indkomstår, hvori gevinsten eller tabet realiseres (realisationsprincippet), jf. dog stk. 2-10, og § 22, stk. 1, samt §§ 36 og 37.
 Stk. 6. Told- og skatteforvaltningen kan tillade, at en anden opgørelsesmåde anvendes, jf. dog stk. 3 og 5. Er en sådan tilladelse givet, kan den herved godkendte opgørelsesmåde kun ændres efter tilladelse fra told- og skatteforvaltningen.
 Reglen i kursgevinstlovens § 25, stk. 1, er indsat ved lov nr. 439 af 10. juni 1997 (oprindeligt i kursgevinstlovens § 25, stk. 1, og § 26, stk. 1), der er vedtaget på grundlag af lovforslag L 194 i folketingsåret 1996/1997.
 Ifølge bemærkningerne til lovforslaget svarer bestemmelsen stort set til bestemmelsen i den tidligere kursgevinstlovs § 8, stk. 1.
 Ifølge bemærkningerne til § 8 i sidstnævnte lovforslag medregnes kursgevinst og -tab på pengefordringer som hovedregel ved indkomstopgørelsen i det indkomstår, hvor gevinsten eller tabet konstateres ved fordringens afståelse, indfrielse eller opgivelse (realisationsprincippet). Bemærkningerne indeholder ikke nærmere fortolkningsbidrag.
 Den juridiske Vejledning (2015-2) C.B.1.7.1. Opgørelse af gevinst og tab på fordringer for personer og dødsboer
 Personer og dødsboer skal medregne gevinst og tab på fordringer ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst i det indkomstår, hvori gevinsten eller tabet realiseres (realisationsprincippet). Se KGL § 25, stk. 1. I visse situationer kan der ske fravigelse af realisationsprincippet og i stedet anvendes lagerprincippet. Se KGL § 25, stk. 2. Se også afsnit C.B.1.7.5 om realisations- og lagerprincippet.
 Gevinst og tab på fordringer opgøres som forskellen mellem anskaffelsessummen og afståelsessummen på den enkelte fordring. Se KGL § 26, stk. 2.
 Den juridiske Vejledning (2015-2) C.B.1.7.5 Generelt om realisations- og lagerprincippet
 "Afståelse" af fordring
 Ved afståelse af fordringen forstås enhver disposition, der medfører en overgang af ejendomsretten til fordringen. Det er uden betydning, om dispositionen


text:
har haft frivillig eller tvangsmæssig karakter.
 En afståelse kan være pengefordringer, der afstås ved fx. salg, bytte eller kreditorforfølgning.
 Debitors insolvens og dermed tabet, kunne først konstateres, da debitors bo blev taget under konkursbehandling et efterfølgende skatteår. Se SKM2001.120.VLR.
 Der er ikke fradrag for tab, når det fx ikke kan bevises, at der er indgået en aftale om gældseftergivelse. Se SKM2008.213.BR og SKM2008.214.BR.
 Et tab er ikke konstateret, blot fordi man ikke ønsker at afholde inkassoomkostninger. Se SKM2005.207.ØLR.
 Det er en betingelse for fradragsret efter kursgevinstloven, at der er iværksat effektive inddrivelsesskridt, herunder truffet foranstaltninger for at undgå forældelse. Se SKM2004.138.ØLR og SKM2006.527.ØLR.
 Tab konstateret ved en udlægsforretning, hvor debitor og kreditor var repræsenteret af samme advokatfirma var ikke tilstrækkeligt til at dokumentere, at tabet var endelig konstateret. Se SKM2002.360.VLR.
 Se også nedenfor i afsnittet om tab på debitorer.
 Den juridiske Vejledning (2015-2) C.B.1.7.9 Dispensation til anden opgørelsesmetode
 Told- og skatteforvaltningen kan give tilladelse til at anvende et andet opgørelsesprincip ved opgørelsen af gevinst og tab på fordringer og gæld.
 Se KGL § 25, stk. 6.
 Er der givet tilladelse til principskifte, kan den herved godkendte opgørelsesmåde kun ændres efter ny tilladelse fra told- og skatteforvaltningen.
 Told- og skatteforvaltningens afslag på tilladelse kan påklages til Landsskatteretten efter SFL § 11.
 Reglens indhold
 Der kan fx gives tilladelse til principskifte fra realisationsprincippet i KGL § 25, stk. 1 til
 en generel overgang til lagerprincippet, eller
 en anden opgørelsesmåde.
 Tilladelse til principskifte forudsætter, at ansøgningen ikke hovedsagelig er begrundet i ønsket om at udskyde eller fremskynde beskatningstidspunktet.
 Der skal normalt anvendes samme princip ved samtlige mellemværender.
 Tilladelse til at anvende et andet princip betyder for fordringer og gæld i fremmed valuta, at både børskurs og valutakursændringer skal behandles efter dette princip.
 TfS 1998, 397 HRD
 Højesteret fastslog, at afståelsestidspunktet for aktier i et selskab, der var taget under konkursbehandling, var tidspunktet for ejendomsrettens endelige ophør og ikke tidspunktet for konkursens indtræden.
 SKM2012.31.ØLR
 Denne sag drejede sig om, hvorvidt tab på en fordring kunne fradrages i 2004 eller 2005. Skyldneren, der var en personligt drevet virksomhed, havde afgivet insolvenserklæring i 2009. Landsskatteretten havde i den underliggende afgørelse tilkendegivet, at et tab anses for endeligt konstateret og uerholdeligt, når det eksempelvis ved afslutningen af et konkursbo konstateres og dokumenteres, at der ikke er opnået fuld dækning for det anmeldte krav, eller når det ved udskrift af udlægsbogen fremgår, at en fogedforretning for den pågældende fordring har været forgæves. Skatteministeriet havde i den underliggende byretssag (SKM2011.192.BR) fremført det samme i sit påstandsdokument, men havde også fremført, at tabet tidligst kunne anses for konstateret i 2009 (hvor skyldneren havde afgivet insolvenserklæring).
 Sagen vedrørte dels spørgsmålet om, hvorvidt fordringen måtte anses for tabt skattemæssigt, jf. kursgevinstlovens §§ 3 og 25, og dels spørgsmålet om, hvorvidt fordringen måtte anses for tabt momsmæssigt, jf. momslovens § 27, stk. 6. Det fremgår af den underliggende byretsdom, som landsretten har erklæret sig enig i, at afgørelsen af, hvornår moms vedrørende tabet kan fradrages, sker efter samme kriterier som skattemæssigt fradrag for


text:
tab på debitorer, jf. styresignal, offentliggjort som SKM2010.393.SKAT.
 Byretten fastslog, at det ikke kunne anses for godtgjort, at kravet var endeligt opgjort og uerholdeligt allerede i 2004 eller 2005. Østre Landsret erklærede sig enig i byrettens resultat og begrundelsen herfor og stadfæstede derfor byretsdommen. Ifølge resumeet til såvel byretsdommen som landsretsdommen fremgår det, at tabet på fordringen først kunne anses for konstateret i det år, hvor skyldneren afgav insolvenserklæring i fogedretten.
 SKM2006.527.ØLR
 Landsretten fastslog, at et tab på en udenlandsk fordring ikke kunne anerkendes fradragsberettiget, idet landsretten henviste til, at fordringen ikke fandtes endeligt tabt. Herudover henviste landsretten til, at sagsøgeren - henset til fordringens størrelse sammenholdt med virksomhedens samlede omsætning i 1990 - ikke havde iværksat effektive inddrivelsesskridt eller truffet foranstaltninger med henblik på at undgå forældelse. Landsretten fandt derfor ikke, at tabet kunne anses som udslag af naturlig driftsrisiko.
 SKM2004.138.ØLR
 Landsretten fastslog, at et påstået fradrag for tab på debitorer for et selskab ikke kunne anerkendes, da selskabet ikke på noget tidspunkt havde udsendt skriftlige rykkere til de nævnte debitorer eller på anden måde iværksat tiltag i anledning af den manglende betaling, herunder at selskabet ikke havde anmeldt krav i konkursboerne i forbindelse med, at debitorerne blev taget under konkursbehandling, at der ikke blev indhentet en erklæring fra bobestyreren vedrørende den forventede dividende i nogle af konkursboerne, og at opgørelsen af tabet ifølge advokatens forklaring navnlig var baseret på hans egen vurdering af debitorernes betalingsevne.
 SKM2001.120.VLR
 SKM2005.294.LSR
 Landsskatteretten fastslog, at en fordring måtte anses for tabt på det tidspunkt, hvor skyldneren afgav insolvenserklæring i fogedretten. (Sagen vedrørte fradrag i henhold til momslovens § 27, stk. 6, der har følgende ordlyd: "I afgiftsgrundlaget kan fradrages 80 pct. af konstaterede tab på uerholdelige fordringer vedrørende leverede varer og ydelser. Såfremt fordringerne senere betales helt eller delvis, skal 80 pct. af modtagne beløb medregnes i afgiftsgrundlaget, medmindre betalingen opnås efter konkurslovens § 96.").
 SKM2010.380.SR
 Skatterådet fandt efter en konkret vurdering, at nogle fordringer kunne anses for tabt (i relation til momslovens § 27, stk. 6), uanset at skatteyderen ikke havde konstateret tabene ved retlige skridt. Det blev taget i betragtning, at fordringerne havde været gennem en rykkerprocedure i inkassoafdelingen hos skatteyderen selv, og derefter forsøgt inddrevet af en uafhængig inkassovirksomhed.
 SKM2010.393.SKAT
 Skatteministeriet har i et styresignal fastsat, at tab på fordringer i relation til momslovens § 27, stk. 6, kan foretages efter en konkret vurdering af den enkelte debitors betalingsevne, idet det er en forudsætning for tabsfradrag, at fordringen er uomtvistet og endelig, at der er foretaget tilstrækkeligt til fordringens inddrivelse, og normalt også, at handelsforbindelsen med den pågældende debitor er ophørt.
 Ifølge kursgevinstlovens § 25, stk. 1, medregnes gevinst og tab på fordringer ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst i det indkomstår, hvori gevinsten eller tabet realiseres.
 Der gives normalt ikke tilladelse til at anvende en anden opgørelsesmåde, hvis en anmodning herom er begrundet i et ønske om at udskyde eller fremskynde beskatningstidspunktet, jf. kursgevinstlovens § 25, stk. 6, og Den juridiske Vejledning (2015-2) afsnit C.B.1.7.9.
 Ved kendelse fra Fogedretten


text:
i XXX af xx. xxx 201x blev sagen afvist, da skyldneren den xx. xxx 201x havde afgivet insolvenserklæring.
 Ifølge kendelse fra Fogedretten i XXX af xx. xxx 201x erklærede skyldneren sig ude af stand til at betale og erklærede intet at kunne påvise til genstand for udlæg. Sagen i Fogedretten blev derfor sluttet.
 Den omstændighed, at Fogedretten i XXX to gange har konstateret, at skyldneren, som er en person, ikke kunne betale, betyder imidlertid ikke, at tabet er endeligt konstateret, idet spørgeren stadig har et tilgodehavende. Det bemærkes i den forbindelse, at skyldneren i nærværende sag er en fysisk person, der stadig skylder pengene, medens et selskab, der erklæres konkurs, fordi det ikke kan betale sine kreditorer, normalt vil blive opløst, således at fordringen ophører med at eksistere.
 Ifølge konkurslovens § 17, stk. 2, er en skyldner insolvent, hvis han ikke kan opfylde sine forpligtelser, efterhånden som de forfalder, medmindre betalingsudygtigheden må antages blot at være forbigående. Ved en insolvenserklæring bliver skyldner fredet i 6 måneder. Insolvens betyder således alene, at skyldneren ikke kan betale hele sin gæld nu og ikke ejer noget, der kan stilles som sikkerhed. En insolvenserklæring betyder derimod ikke, at det er vurderet, at skyldner ikke kan betale på et senere tidspunkt.
 Et tab i nærværende sag vil derfor først være endeligt konstateret, når/hvis fordringen bortfalder som følge af forældelse, akkord eller eftergivelse. Det bemærkes, at fradrag for tab forudsætter, at spørgeren har foretaget effektive inddrivelsesskridt og træffer foranstaltninger for at undgå forældelse, jf. SKM2006.527.ØLR. Det er SKATs vurdering, at spørgeren efter en konkret vurdering har foretaget de nødvendige skridt hertil. Der vil således kunne gives fradrag i det indkomstår, hvor fordringen forældes, akkorderes eller eftergives.
 Den fradragsberettigede del af tabet kan derfor ikke fradrages i den skattepligtige indkomst for indkomståret 2012.
 Det forhold, at fordringerne i SKM2005.294.LSR, SKM2010.380.SR og SKM2012.31.ØLR, jf. styresignal i SKM2010.393.SKAT, blev anset for konstateret på det tidspunkt, hvor skyldneren afgav insolvenserklæring, kan ikke føre til noget andet resultat, eftersom fordringshaveren i disse sager (til forskel fra spørgeren i nærværende sag) var selvstændigt erhvervsdrivende. Det skal i den forbindelse bemærkes, at der har udviklet sig en særlig praksis vedrørende fradrag for selvstændigt erhvervsdrivendes tab på forretningsdebitorer, hvor tab på debitorer har karakter af en driftsudgift, jf. kursgevinstlovens § 17 og statsskattelovens §§ 4 og 6 a. Det skal endvidere bemærkes, at selvstændigt erhvervsdrivendes tab på forretningsdebitorer er indtægter, som den erhvervsdrivende tidligere er blevet beskattet af, men som den erhvervsdrivende ikke modtager.
 Bemærkninger til høringssvaret
 Det er fortsat SKATs opfattelse, at tabet ikke er realiseret i 2012, jf. begrundelsen ovenfor.
 Efter SKATs opfattelse er der en afgørende forskel mellem erhvervsdrivendes tab på forretningsdebitorer og tabet i nærværende sag. Forskellen er, at tab på forretningsdebitorer har karakter af driftsudgifter, der er omfattet af kursgevinstlovens § 17 og statsskattelovens §§ 4 og 6 a., medens dette ikke er tilfældet i nærværende sag.
 Det må anses for uden betydning for nærværende sag, hvorledes en eventuel senere indbetaling fra debitor skal håndteres skattemæssigt.


text:
Dom: Nye andelsforeninger må ikke straks-opskrive værdierne - Min Andelsbolig
 Dom: Nye andelsforeninger må ikke straks-opskrive værdierne
 Det sker engang imellem, at en nystiftet andelsforening mener, den har købt sin ejendom billigt. Så kan den være fristet til at opskrive værdien, så de tidligere lejere, der nu er medlemmer af andelsforeningen, kan score en kontant gevinst, hvis de sælger deres andele.
 Men det må man ikke. Det har Højesteret fastslået i en dom i sidste uge. En sælger blev således pålagt at tilbagebetale 1,1 mio. kroner til køberne.
 Sagen stammer helt tilbage fra 2007. Her stiftede lejerne i A/B Duegården (billedet) på Frederiksberg, idet de købte ejendommen for 360 mio. kroner. Men allerede i marts året efter mente en valuar, at ejendommen var 499 mio. kroner værd, og den pris blev andelskronen så beregnet ud fra.
 Men ifølge den vejledning til valuarer, som Dansk Ejendomsmæglerforening havde udarbejdet, skal valuarerne lægger stort vægt på det, når en ejendom for nyligt er handlet til en given pris. Hvis valuaren alligevel mener, at ejendommen er mere værd, skal han begrunde, hvad der er sket i mellemtiden, som har fået prisen til at stige. Det havde valuaren ifølge Højesteret ikke gjort.
 Højesteret godkendte dog, at andelskronen kunne ansættes ud fra den offentlige vurdering, som var 427 mio. kroner.
 Dommen har været længe undervejs, og juristerne har været meget uenige om, hvad der var op og ned i sagen, og hvordan loven skulle tolkes. Byretten på Frederiksberg nåede samme afgørelse som Højesteret senere gjorde, mens Østre Landsret havde godkendt bruget af valuarens vurdering.
 Undervejs blev billedet også mudret af, at hvor man muligvis kunne argumentere for, at ejendommen var steget i værdi fra 2007 til 2008, så klaskede markedet fuldstændigt sammen senere på året, da finanskrisen brød ud. I de følgende år var det praktisk talt umuligt at sælge ejendomme. A/B Duegården havde også mange andre problemer, idet et af de famøse swaplån indgik i finansieringen. Foreningen endte efter et langt og traumatisk forløb med at gå konkurs.
 Og der er endnu mere rod i sagen: Som nævnt gik Højesteret med til, at andelskronen kunne beregnes ud fra en offentlige vurdering, der var gældende i 2008. Det giver ikke særlig meget mening at betragte skattemyndighedernes vurderinger som bedre end private valuarers, for i 2011 blev hele det offentlige vurderingssystem nedlagt, fordi man fra politisk hold erkendte, at det var utroværdigt. Værdiansættelsen af Duegården var i sig selv et eksempel på den ringe troværdighed – den steg på et enkelt år, fra 2005 til 2006, fra 205 til 427 mio. kroner. Altså mere end fordobling af prisen, med ét slag.
 Men nu har Højesteret altså fastslået at de offentlige vurderinger har en helt særlig status. Så må man håbe, de lever op til det, når et nyt, offentligt vurderingssystem skal efter planen træde i kraft fra 2021.


text:
Skat.dk: Lejefiksering - selskab - størrelsen af lejen
 14 Oct 2008 14:55
 02 Oct 2008 14:17
 SKM2008.824.HR
 2. afdeling, 237/2007
 Fikseret, indkomst, selskab, beregning af markedslejen
 Sagen vedrørte, om et aktieselskab skulle fikseres af en lejeindtægt for at have stillet en ejendom i Frankrig til rådighed for eneaktionæren.
 Højesteret fandt, at eneaktionæren uden for sommersæsonen kunne disponere over ejendommen, og at han faktisk gjorde dette i et omfang, der svarede til en almindelig ejers henset til ejendommens beliggenhed og arbejdsmæssige forhold. Han havde benyttet ejendommen i mellem syv og ni uger i de fire år, sagen vedrørte.
 Højesteret fandt herefter, at der ved opgørelsen af resultatet af ejendommen for de omhandlede indkomstår var hjemmel i statsskattelovens § 4, litra b, 1. punktum, for indkomstårene 1996 og 1997 og for årene 1999 og 2000 tillige i ligningslovens § 2 til at medregne en lejeindtægt svarende til den fortjeneste, selskabet ville have opnået ved helårsudlejning til en uafhængig tredjemand.
 Forhøjelsen af selskabets lejeindtægt var fastsat på baggrund af den af en skønsmand skønnet helårsleje med tillæg af de ydelser, som lejeren ifølge skønsmanden sædvanligvis ville betale og med fradrag for de lejeindtægter, selskabet oppebar fra tredjemand og fra eneaktionæren i de pågældende år.
 Højesteret fandt, at på baggrund af skønsmandens besvarelser, kontraktsgrundlaget og de beløb, som var betalt i administrationshonorar til et udlejningsfirma, var der ikke holdepunkter for at antage, at de forhøjelser, som fulgte af landsrettens dom, oversteg den yderligere fortjeneste, som selskabet kunne have opnået ved udlejning på helårsbasis til en uafhængig tredjemand.
 Statsskatteloven § 4, Ligningsloven § 2, stk. 1
 Ligningsvejledningen 2008-3 S.I.1.3
 Poul Sørensen, Asbjørn Jensen, Thomas Rørdam, Poul Dahl Jensen og Vibeke Rønne.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 5. afdeling den 4. april 2007.
 Appellanten, H1 A/S, har påstået, principalt at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at lejeværdien af ejendommen i Frankrig for indkomstårene 1996, 1997, 1999 og 2000 nedsættes med henholdsvis 339.589 kr., 308.575 kr., 481.588 kr. og 542.475 kr., subsidiært at ansættelserne af den skattepligtige indkomst for de pågældende indkomstår hjemvises til fornyet behandling ved skattemyndighederne.
 Skatteministeriet har påstået stadfæstelse, subsidiært at Skatteministeriet anerkender, at lejeværdien af ejendommen i Frankrig for indkomstårene 1996, 1997, 1999 og 2000 alene forhøjes med henholdsvis 76.297 kr., 83.678 kr., 39.771 kr. og 53.771 kr.
 Skatteministeriet har ikke anket landsrettens afgørelse om, at de fikserede indtægter anses for maskeret udlodning til hovedaktionæren. Sagen for Højesteret vedrører derfor, om der er hjemmel til at medregne en fikseret indkomst hos H1 A/S for at have stillet en ejendom til rådighed for selskabets hovedaktionær og i bekræftende fald størrelsen heraf.
 For indkomståret 2000 er parterne enige om, at helårslejen efter skønsmandens besvarelse af spørgsmål 1 a, 4 og 14 udgør 914.394 kr. Skattemyndighederne har ansat den objektive lejeværdi for indkomståret 2000 til 960.000 kr., svarende til 8 % af 12 mio. kr.
 I aftalen af 3. juli 1995 mellem H1 A/S og G1 hedder det yderligere bl.a. (i dansk oversættelse)
 Fuldmagt til ejendomsadministration
 Sæsonudlejning
 Fuldmagtsgiver giver herved den befuldmægtigede, der


text:
godkender dette, fuldmagt til at administrere følgende ejendom(me): ...
 1.4 Varighed
 Hvert år skal den befuldmægtigede, før hver periode fra 1. januar, bede fuldmagtsgiver oplyse hvilke måneder ejendommen er ledig til udlejning, og om der eventuelt gælder nye priser.
 1.5 Honorar
 Den befuldmægtigede får et honorar for administration og formidling, der udgør 20% af bruttolejen alt inklusive, og som fuldmagtsgiver skal udrede. Såfremt fuldmagtsgiver, med den befuldmægtigedes accept, indgår aftale direkte med en lejer, får denne en provision på 10% af bruttolejen alt inklusive for administration i forbindelse med udlejningen."
 Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at det er lagt til grund, at A har haft rådighed over ejendommen i Frankrig i de perioder, hvor den ikke var udlejet til anden side. Ved opgørelsen af resultatet af ejendommen for de omhandlede indkomstår er der herefter hjemmel i statsskattelovens § 4, litra b, 1. pkt., og for årene 1999 og 2000 tillige i ligningslovens § 2, til at medregne en lejeindtægt svarende til den fortjeneste, som selskabet ville have opnået ved helårsudlejning til en uafhængig tredjemand, jf. herved Højesterets dom i SKM2004.476.HR
 For indkomstårene 1996, 1997 og 1999 er den skønnede helårsleje opgjort til henholdsvis 250.000 FF., 270.000 FF. og 540.000 FF. med tillæg af de ydelser, som en lejer sædvanligvis skal betale, jf. skønsmandens besvarelse af spørgsmål 4, 14 og 15, og med fradrag af de lejeindtægter, som selskabet har oppebåret fra tredjemand og A i de pågældende år.
 Det fremgår af selskabets regnskaber, at selskabet i hvert af de omhandlede indkomstår har betalt et administrationshonorar til G1 på 36-37.000 kr.
 På baggrund af skønsmandens besvarelser, kontraktgrundlaget og de beløb, der er betalt i administrationshonorar til G1, finder Højesteret, at der ikke er holdepunkter for at antage, at de forhøjelser for indkomstårene 1996, 1997 og 1999, der følger af landsrettens dom, overstiger den yderligere fortjeneste, som selskabet kunne have opnået ved udlejning på helårsbasis til en uafhængig tredjemand.
 Højesteret finder, at resultatopgørelsen for 2000 skal korrigeres efter samme principper som for indkomstårene 1996, 1997 og 1999, således at der tages udgangspunkt i den skønnede årlige lejeindtægt på 914.394 kr. i stedet for den ansatte objektive lejeværdi på 960.000 kr. Indkomsten for dette år forhøjes derfor alene med 496.869 kr.
 Med denne ændring for så vidt angår indkomståret 2000 stadfæster Højesteret dommen.
 Landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at lejeværdien for ejendommen i Frankrig for indkomståret 2000 alene forhøjes med 496.869 kr.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 A/S betale 50.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Government of Iceland | Børnelov nr. 76 27. marts 2003
 Børnelov nr. 76 27. marts 2003
 Lov nr. 76 27. marts 2003
 Et barns moderskab og faderskab.
 Et barns ret til at kende sine forældre
 Et barn har ret til at kende begge sine forældre. En moder er pligtig til at opgive hvem der er hendes barns fader, når faderskabsreglerne i § 2 ikke finder anvendelse.
 Faderskabsregler om børn af ægtepar og forældre i registreret samliv
 Fødes et barn af en gift kvinde anses ægtemanden som fader til barnet. Det samme gælder, hvis barnet fødes så kort tid efter ægteparrets separation eller skilsmisse, at barnet muligvis er blevet avlet under ægteskabet. Dette gælder dog ikke, hvis ægteparret var blevet separeret i den periode, hvor moderen blev gravid eller hvis moderen bliver gift eller er i Folkeregistret registreret i samliv med en anden mand, inden barnet fødes.
 Hvis barnets moder efter dets fødsel gifter sig med en mand, som hun har opgivet som barnets fader, anses han som faderen såfremt dets faderskab hverken er registreret eller anerkendt.
 Hvis barnets moder og en mand, som hun opgiver som dets fader, har registreret deres samliv i folkeregistret ved barnets fødsel, anses han som barnets fader. Det samme gælder hvis barnets moder og en mand, som hun opgiver som dets fader, registrerer deres samliv i folkeregistret senere, såfremt barnets faderskab hverken er registreret eller anerkendt.
 Fastslåelse af et barns faderskab, som ikke er omfattet af bestemmelserne i § 2
 Hvis faderskabsreglerne i § 2 ikke finder anvendelse, bliver barnets faderskab fastslået ved en mands faderskabsanerkendelse, jf § 4, hans samtykke ifølge § 6 eller ved en domsafgørelse, jf kap. II.
 Faderskabsanerkendelse
 Såfremt en mand, som moderen opgiver at være barnets fader, anerkender sit faderskab ved en skriftlig erklæring over for sysselmanden, en dommer i en sag ifølge kap. II eller skriftligt, anses han for at være barnets fader. Hvis erklæringen afgives skriftligt, skal underskriften stadfæstes af en herredsrets- eller højesteretsadvokat eller to vitterlighedsvidner. Deri skal anføres, at udstederen af erklæringen har skrevet sit navn eller vedkender sig sin underskrift under tilstedeværelse af den eller dem, der stadfæster underskriften. Vitterlighedsvidner skal anføre deres cpr-numre, eventuelt fødselsdato og adresse.
 Justitsministeriet kan bestemme, at en faderskabsanerkendelse, der er indgivet i udlandet, har samme gyldighed som en faderskabsanerkendelse, der er indgivet her i landet.
 Hvis en opgivet fader er umyndig, skal hans erklæring fremsættes over for sysselmanden eller en dommer under tilstedeværelse af den umyndige persons værge.
 Såfremt en opgivet faders mentale tilstand er sådan beskaffen, at det ikke er fuldstændig sikkert, at han gør sig klart, hvilken betydning en faderskabsanerkendelse vil have, skal sagen afgøres ved dom.
 Såfremt moderen har haft et seksuelt forhold til flere end én mand i den periode, hvor hun blev gravid, skal sagen afgøres ved dom. Det er dog ikke nødvendigt, hvis der foreligger resultater af en genetisk undersøgelse, som utvivlsomt tyder på, at en bestemt mand, som moderen har opgivet som en sandsynlig fader til barnet, er dets fader. Denne mand


text:
kan da vedkende sig faderskab til barnet.
 Såfremt udfaldet af en genetisk undersøgelse medfører, at personen, som moderen har opgivet som fader til barnet, ikke kan være barnets fader, skal statskassen afholde udgifterne til den undersøgelse som sysselmanden traf beslutning om at iværksætte.
 Et barns moderskab ved kunstig befrugtning
 Den kvinde, der føder et barn, der er blevet til ved kunstig befrugtning, anses som dets moder.
 Et barns faderskab ved kunstig befrugtning.
 En mand, der har givet samtykke til at hans kone er blevet kunstigt befrugtet i henhold til bestemmelser i loven om kunstig befrugtning, anses som fader til barnet, som er således blevet til. Det samme gælder en mand og en kvinde, der har registreret deres samliv i folkeregistret.
 En mand, der har doneret sæd med det formål at den bruges ved kunstig befrugtning af en anden kvinde end hans hustru eller samleverske, jf stk. 1, i medfør af bestemmelser i loven om kunstig befrugtning, kan ikke dømmes som fader til det barn, der er blevet til med hans sæd.
 En mand, der har doneret sæd til et andet formål end anført i stk. 2, anses som fader til det barn, der er blevet til med hans sæd medmindre hans sæd er blevet anvendt uden hans viden eller efter hans død.
 Registrering af et barns faderskab
 Et barn skal registreres i Folkeregistret straks efter fødslen.
 Lægen eller jordmoderen, der tager imod barnet, skal spørge en moder, der ikke er gift, om dets faderskab og protokollere hendes erklæring derom. Erklæringen skal underskrives af moderen og tilsendes Folkeregistret. Den, som moderen opgiver som barnets fader, registreres dog ikke som dets fader i Folkeregistret medmindre faderskabet er fastslået i henhold til denne lov. Ministeren for Islands Statistisk kan ved forskrifter fastsætte nærmere bestemmelser om form og gennemførelse af registreringen ifølge stk. 1 og 2.
 Er faderskab til et barn ikke blevet fastslået inden for seks måneder fra barnets fødsel, skal Folkeregistret meddele sysselmanden i den syssel, hvor moderen har fast bopæl, at barnets faderskab endnu ikke er fastslået.
 Når sysselmanden modtager meddelelse ifølge stk. 3, skal han skriftlig gøre moderen opmærksom på bestemmelserne i lovens § 1 og opfordre hende til at træffe foranstaltninger til at barnets faderskab fastslås. Hun skal vejledes om sine forpligtelser i denne forbindelse og barnets ret, samt om søgsmålskompetencen hos den mand, der anser sig for at være barnets fader.
 Faderskabssag ved retten.
 En faderskabssag kan anlægges her i landet såfremt:
 a. en part i sagen er bosat her i landet,
 b. sagsøgtes dødsbo er eller har været til skiftebehandling her i landet,
 c. barnet er bosat her i landet.
 En sag, der føres på grundlag af denne paragraf, skal afgøres efter islandsk lov.
 Bestemmelser i internationale konventioner, som Island har tilsluttet sig, har forrang for bestemmelserne i stk. 1 og 2.
 En faderskabssag kan anlægges ved en parts hjemting.
 Såfremt ingen af de to eller flere parter har værneting her i landet, kan sagen anlægges ved Reykjavíks Herredsret.
 Sagsøger i en faderskabssag kan være barnet selv,


text:
dets moder eller en mand, der anser sig som barnets fader, såfremt barnets faderskab ikke er blevet fastslået Såfremt barnets moder har anlagt sag og hun dør inden sagen er færdigbehandlet, kan den, der overtager forældremyndigheden over barnet, føre sagen videre. Hvis en mand, der anser sig som barnets fader, anlægger sag og han dør inden sagen er færdigbehandlet, kan den af hans legale arvinger, der i arvemæssig forstand står barnet nærmest eller er lige arveberettiget med det, føre sagen videre.
 Såfremt barnet selv eller dets moder anlægger sag, skal den eller de mænd sagsøges, der menes at have haft et seksuelt forhold til moderen, i barnets mulige avlingstid. Hvis en mand dør inden sagen anlægges, kan sagen anlægges mod den legale arving, der i arvemæssig henseende står barnet nærmest eller er lige arveberettiget med det.
 Hvis en person, der anser sig for at være barnets fader, anlægger sag, skal barnets moder sagsøges, og hvis hun er død, da barnet selv.
 Såfremt et barn er sagsøger i en sag, skal salær til sagsøgerens advokat fastsættes af dommeren og afholdes af statskassen, samt sagsøgerens øvrige sagsomkostninger, herunder omkostninger ved tilvejebringelse af genetiske undersøgelser og andre sagkyndige erklæringer.
 Faderskabssager behandles som almindelige civile sager forsåvidt ikke andet er foreskrevet i denne lov.
 Retsmøder i en faderskabssag skal afholdes for lukkede døre.
 Hvis sagsøgte ikke giver møde ved en sags tingfæstning eller hvis han ikke giver møde på et senere tidspunkt i sagen, kan dommeren under særlige omstændigheder beskikke ham en talsmand. Talsmanden skal så vidt muligt have samråd med sin klient. Dommeren fastsætter ved sagens afgørelse salær til talsmanden, der udredes af statskassen, og det kan bestemmes, at sagsøgte helt eller delvis skal tilbagebetale salæret.
 Partsforklaringer
 En sags parter har ved dommerens indkaldelse pligt til at møde for retten og afgive forklaring. Såfremt sagsøgeren undlader dette, bør sagen afvises. Det samme skal ske, hvis sagsøgeren nægter selv at underkaste sig en undersøgelse ifølge § 15 eller at lade barnet undersøge, hvis han har forældremyndigheden over barnet. Hvis en part iøvrigt nægter at give møde i retten, kan dommeren tage i brug de samme retsmidler over for parten som over for et vidne.
 I henhold til krav kan dommeren ved kendelse bestemme at en blodundersøgelse af sagens parter og barnet skal foretages samt andre sagkyndige undersøgelser, herunder genetiske undersøgelser. De pågældende har pligt til at medvirke til blodprøver samt andre specialundersøgelser til sagens oplysning. Dommeren kan på samme måde ved kendelse bestemme, at der skal foretages en blodundersøgelse og en genetisk undersøgelse af forældre og efter omstændighederne parternes søskende, samt deres øvrige børn. Kendelser i henhold til nærværende stykke kan påkæres til Højesteret.
 Politiet har pligt til at efterkomme en dommers anmodning om bistand ved indbringelse af parterne til undersøgelse ifølge stk. 1.
 Dommerens tilvejebringelse af materiale
 Dommeren kan om nødvendigt selv tilvejebringe bevismateriale, såfremt han tidligere uden resultat har rettet henvendelse til parterne om at tilvejebringe dette.
 En mand skal anses som barnets fader, hvis resultatet af genetiske undersøgelser tyder utvivlsomt på


text:
at han er barnets fader.
 En sags afslutning
 En sag, der procederes i henhold til dette kapitels bestemmelser, kan afsluttes med et retsforlig, såfremt parterne bliver enige herom, men ellers ved dom, medmindre sagen afvises eller ophæves.
 Dommeren skal tilsende Folkeregistret oplysninger om barnets fader på en blanket, der fås hos Islands Statistisk.
 Anonymitet og offentliggørelse af dommen
 Inden genparter af retsprotokoller og dombøger udleveres til andre end en sags parter, skal de oplysninger slettes fra dem, som det af hensyn til private interesser findes naturligt at holde fortrolige.
 Søgsmål til anfægtelse af et barns faderskab
 eller til annullering af faderskabsanerkendelse.
 Om jurisdiktion og værneting i sager i henhold til dette kapitel finder §§ 8 og 9 anvendelse.
 Sagens parter.
 Faderskabssag til anfægtelse af et barns faderskab kan anlægges af barnet selv og dets moder. Ligeledes kan den, der er registreret som barnets fader ifølge § 2 anlægge sag, og efter hans død den arving, der arvemæssigt står lige med eller nærmest barnet som arving.
 En sag til annullering af en faderskabsanerkendelse kan anlægges af barnet, den, der har anerkendt barnets faderskab og barnets moder .
 Et barns eller en moders sag skal rettes mod fadereren, og efter hans død mod den af hans arvinger, der står lige med eller nærmest barnet som arving. En sag, der anlægges af en fader eller den, der kommer i stedet for ham, skal rettes mod barnets moder, og efter hendes død mod barnet selv.
 Bestemmelserne i §§ 11, 12, 13, 14, 15, 16, 18 stk. 2 og §19 finder anvendelse på sager, der føres i henhold til dette kapitel.
 Anfægtelse af et barns faderskab, hvor barnet er blevet til ved kunstig befrugtning
 Såfremt en mand har give samtykke til at hans kone eller samleverske, jf § 6 stk. 1, bliver kunstigt befrugtet , vil der i en sag i henhold til dette kapitel kun være muligt at godkende en påstand om anfægtelse af barnets faderskab, såfremt det er åbenbart, at barnet ikke var blevet til ved den kunstige befrugtning.
 En sags udfald
 En sag, der føres i henhold til bestemmelser i dette kapitel, kan afsluttes med et retsforlig, hvis parterne bliver enige herom, i overensstemmelse med de genetiske undersøgelser, men ellers ved dom, medmindre sagen afvises eller ophæves.
 Bidragsydelser i forbindelse med fødsel og graviditet.
 Bidrag til moderen
 Sysselmanden kan resolvere at barnets fader skal betale bidrag til dets moder i indtil tre måneder før og efter barnets fødsel, efter krav fra hende, når særlige omstændigheder foreligger.
 Hvis moderen bliver syg som følge af graviditet eller fødsel kan sysselmanden efter krav fra hende resolvere at barnets fader skal betale hende et månedligt bidrag til sygepleje og underhold, dog ikke for en længere periode end ni måneder efter fødslen.
 En mand kan tilpligtes at betale bidrag i henhold til denne paragraf selvom barnet er dødfødt.
 Omkostninger som følge af graviditet, fødsel m.v.
 Hvis det bevises, at barnets fader har overfaldet barnets moder som beskrevet i § 58, skal sysselmanden efter hendes krav resolvere, at


text:
faderen skal betale alle omkostninger i forbindelse med graviditet og fødsel.
 Efter en kvindes krav kan sysselmanden endvidere resolvere, at den, der besvangrer hende, jf. stk. 1, skal betale omkostningerne i forbindelse med en lovlig abort for hende.
 Forfaldsdag m.v.
 Bidragene, der er anført i §§ 25 og 26, forfalder til betaling allerede ved deres fastsættelse medmindre sysselmanden ved resolution bestemmer andet.
 Bidrag ifølge stk. 1 kan ikke fastsættes længere tilbage i tiden end et år efter at kravet blev fremsat, medmindre ganske særlige forhold gør sig gældende.
 Bidrag i.h.t. §§ 25 og 26 tilkommer barnets moder.
 Forældre har pligt til at sørge for deres barn og vise omsorg for det og respekt og varetage deres forældremyndigheds- og opdragelsesforpligtelser sådan som det bedst tjener barnets tarv og behov.
 Forældremyndigheden medfører pligt til at beskytte barnet mod psykisk og fysisk vold og anden nedværdigende optræden.
 Forældre skal sørge for lovmæssig undervisning af deres barn og opdrage det til flid og sædelighed. Forældre skal efter formåen sørge for at deres barn får uddannelse og erhvervsmæssig træning i overensstemmelse med dets evner og interesser.
 Forældremyndigheden indebærer forældres ret og pligt til at bestemme over et barns personlige forhold og hvor barnet skal bo. Den af forældrene, der er indehaver af forældremyndigheden, repræsenterer endvidere barnet i juridisk henseende.
 Et barn har ret til den ene eller begge forældres forældremyndighed, indtil barnet bliver myndigt, og de har forældrepligt over for barnet. Indehaveren af forældremyndigheden har pligt til at sørge for at barnet har samvær med den anden af sine forældre medmindre det strider mod barnets tarv og behov efter rettens eller lovbestemt myndigheds vurdering.
 Forældre skal have samråd med deres barn inden spørgsmål vedrørende barnets forhold afgøres, i det omfang som barnets alder og udvikling giver anledning til. Barnets mening skal tillægges øget vægt efterhånden som barnet bliver ældre og modnes.
 Hvis den ene af indehaverne af forældremyndigheden er forhindret i at varetage sine forældremæssige pligter, er den andens nødvendige beslutninger om barnets personlige forhold gyldige.
 Hvis forældrene har fælles forældremyndighed, kan den ene af forældrene ikke rejse til udlandet med barnet uden den andens samtykke.
 Indehavere af forældremyndigheden.
 Et barn har ret til at begge forældre varetager forældremyndigheden, hvis de er gift, jf dog § 31 stk. 3, eller har registreret deres samliv i Folkeregistret.
 Er forældrene hverken gift eller har deres registreret samliv når barnet fødes, har moderen alene forældremyndigheden, jf dog § 32 stk. 1.
 Hvis en forælder, der ikke er gift og alene har forældremyndigheden over sit barn, indgår ægteskab eller samliv med en anden end den anden forælder, får stedforælderen eller samlivsfællen også forældremyndigheden, forsåvidt registreret samliv i folkeregistret har varet uafbrudt mere end et år. En stedfaders eller stedmoders eller en samlivsfælles forældremyndighed er kun gældende så længe ægteskabet eller samlivet varer, jf dog § 30 stk. 2
 Bestemmelser i § 28, § 30 stk. 5 og 6, § 32 stk. 3.-5, §§ 33, 34 og 35 finder endvidere tilsvarende anvendelse på andre end forældre, der er indehavere af


text:
forældremyndigheden til et barn i henhold til nærværende lov.
 Har forældrene fælles forældremyndighed, og dør den ene, tilfalder forældremyndigheden den efterlevende forælder sammen med dennes ægtefælle eller samlivsfælle, jf § 29 stk. 3, hvis det forholder sig sådan.
 Har den ene af forældrene forældremyndighed alene, og dør denne, har stedforælderen eller samlivsfællen, der også har varetaget forældremyndigheden, jf § 29 stk. 3, fortsat forældremyndigheden efter forældremyndighedsindehaverens død.
 Har en af forældrene alene forældremyndigheden og dør denne, overgår forældremyndigheden til den anden forælder.
 Hvis indehaveren af forældremyndigheden dør, kan forældremyndigheden ved aftale ifølge § 32 eller dom overdrages til en anden person, efter dennes begæring, men ellers til den som forældremyndigheden ellers tilkommer ifølge stk. 1-3, hvis det er til barnets bedste.
 Hvis et dødsfald bevirker, at ingen har forældremyndigheden, overgår den til børneværnsudvalget.
 Hvis indehaverne af forældremyndigheden har bestemt, hvem der efter deres død skal have forældremyndigheden, skal denne beslutning efterkommes, medmindre den er i modstrid med loven eller hensynet til, hvad der er bedst for barnet, taler imod det.
 Erklæringen ifølge stk. 6. skal afgives skriftligt og underskrift af den skal stadfæstes af sysselmanden eller en herredsrets- eller højesteretssagfører. Det skal tydeligt anføres, at udstederen af erklæringen har skrevet sit navn eller vedkender sig sin underskrift under tilstedeværelse af den, der stadfæster underskriften, og at han er blevet vejledt om erklæringens retslige virkninger.
 Forældremyndighed ved forældrenes skilsmisse eller ophævelse af samlivet
 Der skal tages stilling til forældremyndigheden ved separation og skilsmisse samt ved ophævelse af samliv, der har været registreret i Folkeregistret.
 Forældre kan træffe aftale om fælles forældremyndighed eller at den ene af dem skal have forældremyndigheden.
 Hvis gifte forældre går fra hinanden uden at opløse ægteskabet, kan de bestemme, at den ene af dem skal have forældremyndigheden.
 Hvis der opstår uenighed om forældremyndigheden ved forældrenes separation, skilsmisse eller opløsning af samlivet, der har været registreret i Folkeregistret, finder bestemmelserne i § 34 anvendelse.
 Forældres aftaler om forældremyndighed
 Forældre kan træffe aftale om fælles forældremyndighed. I aftalen om fælles forældremyndighed skal det anføres, hos hvilken af forældrene barnet skal have fast bopæl og hvor det som regel skal være bosat.
 Forældre kan aftale, at forældremyndigheden skal overgå fra den ene af forældrene til den anden eller, at aftalen om fælles forældremyndighed skal bortfalde og forældremyndigheden varetages af den ene af forældrene.
 Forældre kan ved aftale overdrage forældremyndigheden til andre, forsåvidt børneværnsudvalget bifalder den ordning. Hvis forældremyndigheden varetages af den ene af forældrene, skal den anden forælder have ret til at udtale sig.
 En aftale mellem forældre om forældremyndighed kan tidsbegrænses, dog ikke for kortere tid end seks måneder.
 En aftale om forældremyndighed træder i kraft ved sysselmandens stadfæstelse. Sysselmanden skal tilsende Folkeregistret en kopi af forældrenes stadfæstede aftale om forældremyndigheden. Sysselmanden skal vejlede parterne om aftalens retslige virkning. Han kan afslå at stadfæste en aftale, hvis den er i modstrid med barnets tarv og behov og han skal gøre det, hvis den strider mod loven.
 Sysselmanden skal over for parter i sager om forældremyndighed, samvær og dagbøder tilbyde


text:
sagkyndig rådgivning med henblik på bistand ved at finde frem til en løsning af sagen under hensyn til hvad der er bedst for barnet. Den, der yder rådgivning, kan tale med barnet, som sagen angår, hvis han mener at dette tjener barnets interesse, med samtykke fra indehaverne af forældremyndigheden.
 Sysselmanden kan undlade at tilbyde sagkyndig rådgivning ifølge stk. 1, hvis han mener, at den ikke er nødvendig eller ikke er formålstjenlig.
 Den, der yder rådgivning i henhold til stk. 1, har tavshedpligt om det han får viden om i sit arbejde eller vedrørende sit arbejde, som skal være fortroligt ifølge § 18 i lov om statsansattes rettigheder og forpligtelser. Overtrædelse af tavshedspligt straffes i henhold til kap. XIV i straffeloven.
 Justitsministeren kan fastsætte nærmere regler om rådgivning ifølge stk. 1 samt om serviceaftaler med dem, der varetager den slags rådgivning.
 Dom om forældremyndighed m.v.
 Når forældre er uenige om forældremyndigheden afgøres sagen ved dom, hvis der ikke er opnået enighed om forældremyndigheden ved forlig. Hvis forældre søger skilsmisse ved retten, afgør dommeren samtidig tvisten om forældremyndigheden. Sysselmanden kan udstede bevilling til skilsmisse for et ægtepar selv om en sag om forældremyndighed verserer ved retten.
 Dommeren afgør hvem af forældrene skal have forældremyndigheden under hensyn til hvad der er bedst for barnet. Der kan ikke fastsættes fælles forældremyndighed ved dom, men forældre kan ved et retsforlig bestemme, at forældremyndigheden skal være fælles.
 Ved afgørelsen af en sag om forældremyndighed skal det bl.a. tages i betragtning, hvorvidt forælderen, der kræver at få forældremyndigheden, er blevet hindret i at have samvær med barnet.
 Ved uenighed om forældremyndighed skal dommeren efter begæring fra den ene af forældrene eller begge fastsætte børnebidrag ved dom, såvel som omfanget af samværet mellem barn og forælder under hensyn til hvad der er bedst for barnet, såfremt det ikke er lykkedes at opnå forlig herom, såfremt der er blevet nedlagt påstand om dette i stævningen eller sagsøgtes fremstilling. Dommeren kan afstå fra at træffe afgørelse om indholdet af samværsretten, hvis den løsning findes bedst for barnet.
 Om behandling af disse sager gælder i øvrigt bestemmelserne i kap. VI.
 Dommeren skal sende til Folkeregistret oplysninger om udfaldet af sager om forældremyndighed på en blanket, som fås hos Islands Statistisk.
 Midlertidig kendelse om forældremyndighed m.v.
 Er der anlagt retssag om forældremyndigheden, kan retten efter krav fra en af parterne ved kendelse bestemme, hos hvem forældremyndigheden midlertidigt skal lægges under hensyn til hvad der er bedst for barnet. Ved samme kendelse kan dommeren midlertidigt træffe afgørelse om samværsret og bidrag.
 Såfremt retten afviser krav om ophævelse af fælles forældremyndighed mens sagen er til behandling i retten, kan retten ikke desto mindre træffe midlertidig afgørelse om barnets faste bopæl, retten til samvær og bidrag. I en sådan sag kan dommeren endvidere bestemme, at et barn skal bo hos sine forældre skiftevis, forsåvidt den ordning bedst stemmer med barnets interesser.
 Kendelser ifølge stk. 1 og 2 kan ændres når særlige forhold foreligger, hvis det findes at være til barnets bedste.
 Såfremt en sag om


text:
forældremyndighed ikke er afsluttet ved herredsretten, kan dommeren efter krav fra en af sagens parter ved kendelse bestemme, at barnet ikke må bringes ud af landet før sagen er afsluttet. Hvis en sag om forældremyndighed verserer ved Højesteret, kan Højesteret på samme måde træffe afgørelse om, at det ikke er tilladt at bringe barnet ud af landet. Dommeren skal umiddelbart sende afgørelser om rejseforbud til Rigspolitichefembedet.
 Herredsretsdommerens kendelse ifølge stk. 1-4 kan påkæres til Højesteret efter almindeligt gældende regler. Kære af en kendelse om rejseforbud ifølge stk. 4 har dog ikke opsættende virkning på kendelsen.
 En kendelse ifølge stk. 1-4 er ikke bindende for retten, når der skal træffes afgørelse om forældremyndighed, samværsret eller børnebidrag ifølge § 34.
 Dommeren bliver ikke inhabil til at træffe afgørelse i en sag ifølge § 34 alene af den grund at han har afsagt en kendelse ifølge stk. 1-4.
 En kendelse ifølge stk. 1-4 bortfalder automatisk, når en dom afsiges om forældremyndigheden. Dette gælder dog ikke, hvis dommeren har besluttet, at anke af dommen har opsættende retsvirkning. Under disse forhold bortfalder kendelsen automatisk, når enten herredsretsdom i sagen bliver bindende om afgørelse af sagens genstand, jf § 44 stk. 1 eller der afsiges dom i Højesteret.
 Bestemmelsen i § 34, stk. 6 finder anvendelse på kendelser ifølge stk. 1-3.
 Retssager vedrørende tvist om forældremyndigheden.
 Retssager vedrørende tvist om forældremyndigheden kan anlægges her i landet hvis:
 a. sagsøgte er bosat her i landet,
 b. barnet eller børnene, som sagen angår, er bosat her i landet,
 c. sagsøgeren er islandsk statsborger og det er godgjort at han på grund af sin nationalitet ikke kan anlægge sag i det land hvor han bor eller hvor sagsøgte eller børnene bor, eller
 d. begge forældre er islandske statsborgere og sagsøgte modsætter sig ikke at sagen anlægges her i landet.
 En sag, der føres i medfør af stk. 1, skal afgøres efter islandsk lov.
 Bestemmelser i internationae konventioner, som Island har sluttet sig til, bør have forrang for bestemmelserne i stk. 1 og 2.
 Hvis der nedlægges påstand om forældremyndighed i en ægteskabssag, finder reglerne i ægteskabslovgivningen om jurisdiktion og værneting anvendelse. Angående forældremyndighedens del af sagen bør bestemmelserne i dette kapitel iagttages.
 En sag bør anlægges ved barnets hjemting eller alternativt ved sagsøgtes hjemting. Hvis ingen af dem har hjemting her i landet, kan sagen anlægges ved sagsøgerens hjemting.
 Har ingen af parterne eller barnet hjemting her i Island, kan sagen anlægges ved Reykjavíks Herredsret.
 Sager vedrørende forældremyndighed føres efter almene regler om civile sager medmindre andet er foreskrevet i nærværende lov.
 Retsmøder i en forældremyndighedssag bør afholdes for lukkede døre.
 Behandling af sager om forældremyndighed skal fremskyndes.
 Hvis sagsøgte ikke giver møde ved sagens tingfæstning, eller hvis han ikke møder frem på et senere tidspunkt i sagen, kan dommeren under særlige omstændigheder udnævne en talsmand for ham. Talsmanden skal om muligt have samråd med sin klient. Dommeren fastsætter ved sagens afgørelse et salær til talsmanden, der udredes af statskassen, men det kan bestemmes, at sagsøgte helt eller delvis


text:
skal tilbagebetale salæret.
 Dommeren kan bestemme, at der skal foretages mægling mellem parterne i medfør af bestemmelsen i § 33 i stedet for at han gør det selv.
 Parterne kan påberåbe sig nye søgsmålsgrunde og nedlægge nye indsigelser helt frem til at sagen bliver optaget til dom.
 Dommeren er ikke bundet af parternes anbringender.
 Dommeren følger med i indsamling af sagens materiale. En sags parter er pligtige til, når dommeren indkalder dem, at give møde i retten og afgive forklaring. Parterne kan tvinges til at komme for retten i overensstemmelse med bestemmelserne i § 55, stk. 1 i civilretsplejeloven.
 Dommeren kan forelægge parterne at tilvejebringe bestemte akter, der angår deres eller deres børns forhold. Hvis en part ikke retter sig efter dommerens henstilling eller er ude af stand til det, kan dommeren selv tilvejebringe de akter, som han mener er nødvendige for at sagen kan pådømmes.
 Dommeren kan pålægge parterne at indhente erklæringer fra sagkyndige, hvis han mener der er behov for det. Dommeren kan på eget initiativ tilføje skønspunkter ved rettens udmelding af skønsmænd. Om erklæringer i henhold til dette stykke gælder i øvrigt regler om skønsmænd udmeldt af retten.
 Dommeren kan bestemme, at omkostninger ved tilvejebringelse af materiale, som han henstiller om eller som han selv tilvejebringer i henhold til denne paragraf, skal udredes af statskassen.
 Et barns ret til at udtale sig om sagen m.v.
 Har et barn den nødvendige modenhed, skal det have lejlighed til at udtale sig om sagen medmindre det kan anses at have skadelig virkning på barnet eller at det er uden betydning for sagens udfald. Dommeren kan pålægge en sagkyndig at sætte sig ind i barnets holdning og afgive erklæring i henhold til bestemmelserne i § 42. Når en sagkyndig person ikke er udnævnt af retten kan dommeren pålægge en sagkyndig at sætte sig ind barnets holdning og afgive erklæring herom.
 Dommeren kan bestemme, at det skal forbydes den ene eller begge parter at være tilstede mens han undersøger barnets mening. En børnesagkyndig person, som dommeren har pålagt at undersøge et barns mening, har samme ret.
 Der skal over for parterne redegøres for, hvad der er fremkommet om barnets mening. Hvis parterne ikke får adgang til en erklæring om barnets mening, skal det indføres i protokollen, hvilke oplysninger de får.
 Dommeren skal såfremt han finder det påkrævet underrette børneværnsudvalget om barnets forhold. Børneværnsudvalget bør tage sagen til behandling på grundlag af bestemmelserne i børneværnsloven og finde passende støtteforanstaltninger for barnet.
 Domsslutning, anonymitet og offentliggørelse af dommen
 I domsslutningen skal herredsretsdommeren altid anføre hvorvidt anke af dommen har opsættende retsvirkning. Frist til at påanke herredsretsdommen til Højesteret er én måned. Når herredsretsdommeren bestemmer, at anke opsætter dommens retsvirkning, bliver dommen først bindende om udfaldet af sagens genstand, når ankefristen udløber, såfremt ankestævning da ikke er udstedt. En sådan dom bliver dog bindende om udfaldet af sagens genstand, såfremt parterne skriftligt afstår fra deres ret til at anke. Når en dom ankes inden ankefristens udløb, opsættes dens retsvirkning, såfremt det har været anført i