text:
skattefrit.
 Det afvises, at der har været tale om forsøg på maskeret udbytte eller forsøg på at foretage ulovlige dispositioner, og der henvises i den forbindelse til, at både Færøernes Ret og Østre Landsret gav de sagsøgte medhold i, at der var tale om skattefri overdragelse.
 For Højesteret var det ikke bestridt, at der civilretligt var gennemført et salg, og retten havde derfor ikke anledning til at tage stilling til spørgsmålet.
 Sagsøgeren kan ikke i overdragelsessituationen skattemæssigt anse overdragelsen for ikke at være sket og så i spørgsmålet om, hvorvidt overgangsreglen kan anvendes skattemæssigt anse overdragelse for at være sket.
 I dansk skatteret er udgangspunktet, at den skattemæssige kvalifikation af en disposition får afledte konsekvenser for den videre skattemæssige behandling af samme disposition. Dette er fx. tilfældet i teori og praksis vedrørende ligningslovens § 16 A, og § 16 B, som svarer til den færøske kapitalgevinstskattelovs § 1 og § 9.
 I tilfælde hvor maskeret udlodning bliver omkvalificeret til løn medfører det fx. fradragsret for lønnen i selskabets skatteregnskab for at undgå dobbeltbeskatning. Det samme er tilfældet ved fusion, anpartshaverlån osv.
 Udgangspunktet i skatteretten om skatteretlig kongruens medfører, at en skatteyder, der udsættes for omkvalificering kan vende tilbage til udgangspunktet. Dette gør sig også gældende for de sagsøgte, og det omfatter hele situationen.
 Det er ubestridt, at de sagsøgtes aktier i P/F ..., inden disse blev overdraget den 27. oktober 2005 til holdingselskabet P/F ..., opfyldte betingelserne for at blive omfattet af overgangsreglen i § 28 i kapitalgevinstskatteloven, og at de sagsøgte på det tidspunkt havde ret til at foretage skattefri overdragelse af aktierne i medfør af § 27.
 Det lægges til grund, at de sagsøgte ved overdragelsen i oktober 2005 ønskede at udnytte deres ret til at overdrage deres aktier skattefrit i medfør af § 27.
 Det skatteretlige udgangspunkt er, at den civilretlige kvalifikation af en disposition skal respekteres af skatteretten, medmindre skattelovgivningen eller dens motiver peger i en anden retning, eller der foreligger klare indicier for omgåelse eller misbrug, jf. herved U.2004B.298.
 Det fremgår af bemærkningerne til kapitalgevinstskatteloven om overgangsreglen, § 28, at landsstyrets formål med reglen var at sikre, at værdiforøgelsen af aktier frem til den 1. januar 2007 også skulle være skattefri efter det tidspunkt.
 Loven eller dens forarbejder støtter ikke, at forkert anvendelse af reglerne om skattefri afståelse eller forsøg på omgåelse medfører, at rettigheden af den grund fortabes.
 Der er ved sagens bilag 8, en juridisk vurdering, redegjort for, at en skatteretlig omkvalificering af en disposition i dansk skatteret i en række tilfælde er afgørende for den fremtidige skatteretlige behandling af dispositionen.
 Højesteret traf den 31. marts 2015 afgørelse om, at den del af salgssummen, som ikke var apportindskud i holdingselskabet, skattemæssigt skulle anses for udbytte, jf. § 9, stk. 1.
 Begrundelsen for afgørelsen var, at formålet med overdragelsen havde været at tilvejebringe en ordning, hvorefter de midler, der var opsparet i P/F ..., kunne overføres til aktionærerne uden udbyttebeskatning. Det indgik også i begrundelsen, at fusionen i 2006 mellem P/F ... og P/F


text:
... med P/F ... som fortsættende selskab medførte, at aktionærerne på ny ejede samme andel i P/F .... Dispositionen havde ikke nogen forretningsmæssig begrundelse og blev tilsidesat i skattemæssig henseende, fordi den var uden reelt indhold.
 Højesteret stadfæstede således sagsøgerens omkvalificering af aktieoverdragelsen i oktober 2005 fra at være skattefri afståelse efter § 27 til at være skattepligtig udlodning efter § 9, stk. 1.
 På denne baggrund og navnlig under hensyn til Højesterets begrundelse sammenholdt med, at lovens formål er at sikre skattefri overdragelse af aktierne for så vidt angår deres vurderede værdi pr. den 31. december 2006, finder retten, at den skattemæssige omkvalificering af overdragelsen den 27. oktober 2005 og den efterfølgende fusion medfører, at overdragelsen og fusionen ikke anses som overdragelse i relation til § 28.
 Retten stadfæster herefter Skatte- og afgiftkærenævnets afgørelse af 9. november 2016, og de sagsøgte frifindes.
 De sagsøgtes aktier blev i det hele behandlet ens i forbindelse med overdragelsen den 27. oktober 2005 og ved den efterfølgende fusion. Der er derfor uden betydning for sagens afgørelse, at en del af købesummen på 250 mio. kr. ikke blev beskattet som udbytte.
 Det er også uden betydning for sagens afgørelse, at de sagsøgte ikke har foretaget formel vurdering af aktiernes værdi pr. 31. december 2006, idet de sagsøgte ikke havde anledning til det før Højesterets dom af 31. marts 2016.
 Retten lægger til grund, at parternes økonomiske interesse i sagen svarer til beskatningen af aktiernes værdi ved årsskiftet 2006/2007. Værdien af aktierne anses efter ... vidneforklaring for at være ca. 890 mio. kr. Beskatning heraf i medfør af kapitalgevinstskattelovens § 14 med 35 % svarer til ca. 311,5 mio. kr.
 De sagsøgte har ikke oplyst om udgifter i forbindelse med sagen, eller hvorvidt de er mvg registrerede. De sagsøgte anses derfor for at være mvg registrerede, hvorfor sagsomkostningerne ikke tillægges mvg.
 I en sag som denne, hvor dens værdi ligger betydeligt over intervallerne i de vejledende salærtakster, tillægges værdien vægt som et moment blandt flere ved rettens skøn over, hvad der er et passende beløb til dækning af modpartens advokatomkostninger, jf. retsplejelovens § 312, stk. 1 og 2.
 Sagens forberedelse ved retten har strakt sig over 8 måneder, hvorunder parterne hver har afgivet to processkrifter. Hovedforhandlingen varede en halv dag.
 Henset hertil men også til, at forberedelsen af sagen utvivlsomt har været tidskrævende samt sagens økonomiske betydning for parterne, finder retten, at sagsomkostningerne, der alene vedrører advokatomkostninger, skønsmæssigt skal fastsættes til 2 mio. kr.
 De sagsøgte, ..., ..., ..., ..., ..., ..., ..., ..., ..., ... og ..., frifindes, således at Skatte- og afgiftkærenævnets afgørelse af 9. november 2016 stadfæstes.
 Sagsøgeren, TAKS, betaler inden 14 dagen sagens omkostninger med 2 mio. kr. til de sagsøgte.

type: other


text:
Skat.dk: Manglende begrundelse - suspension af klagefrist til Skatteankenævnet
 29 Aug 2008 10:02
 20 Aug 2008 14:00
 1. afdeling, 306/2007
 Formalitetsfejl, manglende, begrundelse, suspension, klagefrist, administrativt, skøn, ukorrekt, lovhenvisning, fortsæt, groft, uagtsomt
 Skatteyderen gjorde gældende, at skatteforvaltningens afgørelser vedrørende indkomstårene 1997, 1998 og 1999 led af begrundelsesmangler, hvorfor klagefristen på en måned i den dagældende skattestyrelseslovs § 21, stk. 1, var suspenderet, således at Skatteankenævnet havde pligt til at behandle hans klage af 19. november 2003.
 For så vidt angår indkomståret 1999, anførte Højesteret, at agterskrivelsen lå inden for fristen i den dagældende skattestyrelseslovs § 34, stk. 1, for ordinær ansættelse. Den omstændighed, at det i den efterfølgende afgørelse af 14. juli 2003 anførtes, at der var tale om en ekstraordinær skatteansættelse, var en fejl, som måtte anses for at være uden betydning for skatteyderens overvejelser om at klage, og som derfor ikke kunne begrunde, at fristen i § 21, stk. 1, for klage til Skatteankenævnet suspenderedes.
 For så vidt angår indkomstårene 1997 og 1998 anførte Højesteret, at der var tale om afgørelser om ekstraordinære skatteansættelser truffet i medfør af den dagældende skattestyrelseslovs § 35, stk. 1, nr. 5, og § 35, stk. 2.
 Højesteret henviste til, at der i afgørelserne såvel i overskrifterne som ved henvisningen til de relevante lovregler urigtigt var henvist til skattekontrolloven i stedet for skattestyrelsesloven, i overskrifterne var den relevante paragraf ikke angivet, og ved henvisningen til lovreglen var der anført § 35, stk. 1, nr. 6, i stedet for nr. 5. Indholdet af skattestyrelseslovens § 35, stk. 1, nr. 5 (tidligere nr. 6) var imidlertid gengivet korrekt, og det fremgik heraf sammenholdt med overskrifterne, at der var tale om ekstraordinære skatteansættelser, som efter skatteforvaltningens opfattelse var berettigede som følge af, at skatteyderen eller nogen på hans vegne havde handlet forsætligt eller groft uagtsomt i forbindelse med selvangivelserne for 1997 og 1998. På denne baggrund fandt Højesteret, at de nævnte fejl med hensyn til angivelse af den relevante lovbestemmelse måtte anses at være uden betydning for skatteyderens overvejelser om klage og kunne derfor ikke føre til suspension af klagefristen.
 Højesteret anførte videre, at spørgsmålet, om der foreligger et forsætligt eller groft uagtsomt forhold, ikke beror på et administrativt skøn. Det fremgik af afgørelserne, at skatteforvaltningen ved sin gennemgang af regnskabsmaterialet havde konstateret en række væsentlige fejl. Det var klart, at henvisningen til forsætlig eller groft uagtsomme forhold sigtede til disse fejl, og det kunne ikke betragtes som en fejl eller mangel, at afgørelserne ikke indeholdt yderligere begrundelse for skatteforvaltningens standpunkt med hensyn til de subjektive forhold.
 Endelig henviste Højesteret til, at det af den dagældende skattestyrelseslovs § 3, stk. 3, 2. punktum, fremgår, at den kommunale skattemyndighed ikke kunne ændre en skatteansættelse i det omfang, en anden skattemyndighed havde ansættelsen under behandling. På den baggrund tiltrådte Højesteret, at varslingsfristen på seks måneder efter lovens § 35, stk. 2, var suspenderet under Skatteankenævnets behandling af skatteyderens klage af 18. april 2001, således at fristen skulle regnes fra Skatteankenævnets afgørelse af 26. november 2002. Det forhold, at


text:
der i afgørelserne ikke var henvist til § 35, stk. 2, kunne i hvert fald under disse omstændigheder ikke anses for en fejl, som kunne føre til, at klagefristen suspenderedes.
 Højesteret stadfæstede derfor landsrettens frifindelse af Skatteministeriet.
 Skatteforvaltningsloven § 14, stk. 1, nr. 2
 Skatteforvaltningsloven § 36, stk. 2
 Processuelle regler 2008-3 G.1.1
 Processuelle regler 2008-3 H.3.1
 (advokat Henrik Groos)
 Torben Melchior. Peter Blok, Børge Dahl, Poul Søgaard og Jens Peter Christensen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 21. afdeling den 14. juni 2007.
 Appellanten, A, har gentaget sin principale påstand om, at indstævnte skatteministeriet, skal anerkende, at Skatteankenævnet skal realitetsbehandle hans klager over skatteansættelserne vedrørende indkomstårene 1997, 1998 og 1999.
 A har for Højesteret alene gjort gældende, at kommunens afgørelser af 11. juli 2003 og 14. juli 2003 vedrørende indkomstårene 1997, 1998 og 1999 lider af begrundelsesmangler, og at retsvirkningen heraf er, at klagefristen på en måned i den dagældende skattestyrelseslovs § 21. stk. 1, skal suspenderes, således at skatteankenævnet har pligt til at behandle hans klage dateret den 19. november 2003.
 Der er således i afgørelserne henvist til et forkert lovgrundlag: den bestemmelse, der er medtaget med angivelse af at være skattekontrollovens § 35, stk. 1, nr. 6, findes ikke i skattekontrolloven, men i skattestyrelseslovens § 35, stk. 1, nr. 5. Det er endvidere i afgørelserne lagt til grund, at A forsætligt eller groft uagtsomt har bevirket, at kommunen har foretaget skatteansættelserne på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag: da denne antagelse beror på et administrativt skøn, burde kommunen have angivet de hovedhensyn, som havde været bestemmende for skønsudøvelsen, jf. forvaltningslovens § 24, stk. 1, 2. pkt. Der burde endelig i overensstemmelse med forvaltningslovens §§ 22 og 24 have været henvist til skattestyrelseslovens § 35, stk. 2, hvorefter ekstraordinær genoptagelse efter § 35. stk. 1, kun kan foretages af kommunen hvis den varsles inden 6 måneder efter, at kommunen er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af fristerne i § 34, og der burde have været redegjort for de forhold, som lå bag kommunens afgørelser om, at fristen på 6 måneder var overholdt.
 Skatteministeriet har gjort gældende, at afgørelserne ikke lider af sådanne begrundelsesmangler, at fristen for klage til Skatteankenævnet er suspenderet.
 Der er for Højesteret enighed om, at sagen skal bedømmes efter skattestyrelseslovens §§ 34 og 35 i den affattelse disse bestemmelser fik ved lov nr. 410 af 2. juni 2003, jf. overgangsbestemmelsen i denne lovs § 6, stk. 3.
 For så vidt angår indkomstårene 1997 og 1998 har Skatteministeriet ikke for Højesteret gjort gældende, at ansættelsesfristen efter skattestyrelseslovens § 34, stk. 1, er overholdt i kraft af agterskrivelserne af 9. februar 2001.
 For så vidt angår indkomståret 1999 ligger agterskrivelsen af 11. april 2003 inden for fristen efter den dagældende skattestyrelseslovs § 34, stk. 1. for ordinær ansættelse. Den omstændighed, at det i den efterfølgende afgørelse af 14. juli 2003 anføres, at der er tale om en ekstraordinær skatteansættelse, er en fejl, som må anses for at være uden betydning for


text:
As overvejelser om klage, og som derfor ikke kan begrunde, at fristen efter lovens § 21, stk. 1, for klage til Skatteankenævnet suspenderes.
 For så vidt angår indkomstårene 1997 og 1998 er der tale om afgørelser om ekstraordinære skatteansættelser truffet i medfør af den dagældende skattestyrelseslovs § 35, stk. 1, nr. 5 og § 35, stk. 2.
 I afgørelserne er der såvel i overskrifterne som ved henvisningen til relevante lovregler urigtigt henvist til skattekontrolloven i stedet for skattestyrelsesloven, i overskrifterne er den relevante paragraf ikke angivet, og ved henvisningen til lovreglen er anført § 35, stk. 1, nr. 6, i stedet for nr. 5. Indholdet af skattestyrelseslovens § 35, stk. 1, nr. 5 (tidligere nr. 6), er imidlertid gengivet korrekt, og det fremgår heraf sammenholdt med overskrifterne, at der er tale om ekstraordinære skatteansættelser, som efter skatteforvaltningens opfattelse var berettigede som følge af, at A eller nogen på hans vegne havde handlet forsætligt eller groft uagtsomt i forbindelse med selvangivelserne for 1997 og 1998. De nævnte fejl med hensyn til angivelse af den relevante lovbestemmelse må på denne baggrund anses for at være uden betydning for As overvejelser om klage og kan derfor ikke føre til, at klagefristen suspenderes.
 Om der foreligger et forsætligt eller groft uagtsomt forhold, beror ikke på et administrativt skøn. Det fremgår af afgørelserne, at skatteforvaltningen ved sin gennemgang af regnskabsmaterialet havde konstateret en række væsentlige fejl. Det var klart, at henvisningen til forsætlige eller groft uagtsomme forhold sigtede til disse fejl, og det kan ikke betragtes som en fejl eller mangel, at afgørelserne ikke indeholdt yderligere begrundelse for skatteforvaltningens standpunkt med hensyn til de subjektive forhold.
 Af den dagældende skattestyrelseslovs § 3, stk. 3, 2. pkt. fremgår, at den kommunale skattemyndighed ikke kan ændre en skatteansættelse i det omfang, en anden skattemyndighed har ansættelsen under behandling. På denne baggrund tiltræder Højesteret, at varslingsfristen på 6 måneder efter lovens § 35, stk. 2, var suspenderet under Skatteankenævnets behandling af As klage af 18. april 2001, således at fristen skal regnes fra Skatteankenævnets kendelse af 26. november 2002. Det forhold, at der i afgørelserne ikke er henvist til § 35, stk. 2, kan i hvert fald under disse omstændigheder ikke anses for en fejl, som kan føre til, at klagefristen suspenderes.
 I sagssomkostninger for Højesteret skal A betale 25.000 kr. til Skatteministeriet.
 De idømte sagsagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Skat.dk: Sambeskatning - fremførsel af ubenyttede underskud - forsikringsselskaber - overgangsbestemmelse
 01 Aug 2006 09:25
 30 Jun 2006 15:12
 SKM2006.491.HR
 Forsikringsselskaber, sambeskatning, underskud, begrænsning, overgangsbestemmelse
 Sagen vedrørte om et selskab kunne anvende et datterselskabs ubenyttede underskud fra indkomståret 1997. Datterselskabet var et forsikringsselskab. Ved lov nr. 420 af 26. juni 1998 § 3, stk. 4, var det bestemt, at "ubenyttede underskud", der var opstået i forsikringsselskaber før indkomståret 1998, ikke kunne fradrages i overskuddet hos selskaber, der er sambeskattet med det pågældende forsikringsselskab. Sagen vedrørte nærmere om det i § 3, stk. 4, omtalte underskud alene var et såkaldt skatteteknisk underskud, eller om det omfattede alle former for underskud.
 Højesteret fastslog, at udtrykket "ubenyttede underskud" i § 3, stk. 4, må forstås således, at det alene omfatter ubenyttede skattetekniske underskud. Højesteret henviste bl.a. til, at formålet med loven havde været at hindre, at skattetekniske underskud kunne fratrækkes i overskud hos selskaber, som forsikringsselskabet er sambeskattet med. Højesteret fandt heller ikke belæg for, at overgangsbestemmelsen skulle have haft et videre anvendelsesområde end lovens hovedbestemmelser.
 Lov nr. 426 af 26. juni 1998, § 3, stk. 4
 Ligningsvejledningen 2006-4 S.C.1.3.2.3
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 24. afdeling den 19. oktober 2004.
 Appellanten, HX Scandinavia A/S, har gentaget sin påstand.
 Skatteministeriet har supplerende anført, at HXs indskrænkende fortolkning af overgangsreglen i § 4, stk. 3, i lov nr. 420 af 26. juni 1998 indebærer, at man for indkomstårene før 1998 ville mangle regler, der fastlagde, hvad der var skattetekniske underskud, og hvordan disse skulle opgøres. Skatteministeren er ikke i loven bemyndiget til administrativt at fastsætte sådanne regler, og anvendelse af almindelige skatteretlige principper på tidspunktet for opgørelsen af et underskud kunne netop føre til det fradrag, som loven ville udelukke.
 HX har heroverfor anført, at sådanne regler kunne fastsættes i et cirkulære. Det var da også under folketingsbehandlingen stillet i udsigt, at udestående spørgsmål som f. eks. det, Skatteministeriet har anført, skulle afklares i et cirkulære, hvilket ministeriet imidlertid har forsømt.
 I bemærkningerne til skatteministerens forslag til lov om ændring af selskabsskatteloven og realrenteafgiftsloven hedder det i de almindelige bemærkninger bl.a. (Folketingstidende 199798, tillæg A, s. 1933-1935):
 Indkomstopgørelsen for forsikringsselskaber fører derfor til, at disse som oftest vil have et skatteteknisk underskud. Dette underskud kan anvendes til at nedbringe selskabsbeskatningen i andre selskaber, som forsikringsselskabet er sambeskattet med
 På denne baggrund foreslås det at begrænse forsikringsselskabers fradrag for udbetalinger og hensættelser til de forsikrede og fradrag for realrenteafgift. Endvidere foreslås, at et ubenyttet underskud, der er opstået i et forsikringsselskab før indkomståret 1998, ikke kan fradrages i overskuddet hos andre selskaber, der er sambeskattet med det pågældende forsikringsselskab. Formålet med forslagene er ud over at rette op på den uhensigtsmæssige indkomstopgørelse at skabe mere lige konkurrencemæssige forhold i den finansielle sektor, idet der ikke er en tilsvarende uhensigtsmæssig indkomstopgørelse for pengeinstitutter og pensionskasser m.v.
 3. Skattetekniske underskud
 De gunstige regler om, at forsikringsselskaber også kan fradrage udbetalinger, hensættelser og betaling af realrenteafgift, som foretages af ikke beskattede indkomster, medfører, at


text:
forsikringsselskaber som oftest vil have et systematisk underskud.
 Hensigten med fradragsreglerne for forsikringsselskaber er, at den indtjening, der tilgår de forsikrede, ikke skal pålægges selskabsskat.
 I livsforsikringsselskaber undergives den del af afkastet, der udbetales eller hensættes til de forsikrede, ikke selskabsskat, men i stedet realrenteafgift der kan fradrages som en driftsomkostning.
 Hensigten med selskabsskattefritagelsen for forsikringsselskabers hensættelser og udbetalinger til de forsikrede og for betaling af realrenteafgift opfyldes kun, hvis årets fradrag herfor går ud mod den indkomst, som fradragene foretages på grundlag af. Nettovirkningen af fradrag og indkomst, der ligger til grund herfor, kan altså være 0.
 Hvis fradragene overstiger den skattepligtige indkomst, er nettovirkningen ikke 0. I stedet fremkommer et skatteteknisk underskud.
 Forsikringsselskabernes systematiske, skattetekniske underskud kan anvendes til via sambeskatning at nedbringe selskabsskatten hos et moderselskab eller hos andre selskaber, som det pågældende forsikringsselskab er sambeskattet med.
 Det foreslås at ændre reglerne om forsikringsselskabers indkomstopgørelse således, at fradragene for hensættelser og udbetalinger til de forsikrede og fradraget for realrenteafgift i højere grad udligner den indkomst, der danner grundlag for udbetalingerne, hensættelserne og betalingen af realrenteafgift. Herved begrænses mulighederne for skattetekniske underskud, og fradragene vil som tilsigtet alene komme de forsikrede til gode. For forsikringsselskabet vil dette kunne medføre en mere reel beskatning af egenkapitalen. Herudover vil det kunne få betydning for sambeskattede selskaber, der ikke længere vil kunne få overført de underskud, der ville hidrøre fra de særlige fradrag. Forsikringstagernes midler vil dog være undtaget fra selskabsbeskatning som hidtil.
 I de specielle bemærkninger til ikrafttrædelsesbestemmelsen i ændringslovens § 3, stk. 4, hedder det (Folketingstidende 1997-98, tillæg A, s. 1940):
 "I stk. 4 foreslås, at ubenyttede underskud, der før indkomståret 1998 er opstået i forsikringsselskaber omfattet af selskabsskattelovens § 13, stk. 2, ikke kan fradrages i overskud hos selskaber, der er sambeskattet med det pågældende forsikringsselskab. Baggrunden for alene at afgrænse forslaget til underskud, der er opstået før indkomståret 1998, er, at forsikringsselskabernes mulighed for at oparbejde skattetekniske underskud efter lovforslagets øvrige bestemmelser ophører med virkning fra og med indkomståret 1998. Med den foreslåede regel ændres der i øvrigt ikke i et forsikringsselskabs adgang til at fradrage tidligere års ubenyttede underskud i egen skattepligtig indkomst, selv om underskuddet er opstået for indkomståret 1998."
 Skatteudvalgets spørgsmål 5, som skatteministeren besvarede under Folketingets behandling af lovforslaget, lød således:
 "Kan ministeren oplyse, om det er ligebehandling at afskære nogle selskaber fra at udnytte et skattemæssigt underskud opstået for 1998, fordi det ikke har været muligt at udnytte det før 1998, mens andre selskaber har udnyttet et skattemæssigt underskud opstået for 1998 til modregning i et skattemæssigt overskud opstået før 1998, jf. lovforslagets § 3 stk. 4."
 Spørgsmålet blev besvaret således
 "Som jeg læser spørgsmålet, går det på, om det er rimeligt at lukke et skattemæssigt hul, før alle har haft lige stor glæde af det. Det mener jeg, det er. Ellers ville det i princippet aldrig været muligt at lukke et hul.
 De underskud der er tale om, er i vid udstrækning skattetekniske underskud, som er opstået på grund af en


text:
skattemæssig asymmetri, og bør derfor ikke kunne nedbringe skatten i andre selskaber. At enkelte selskaber har haft forhold, der har gjort, at de har nået at få mere ud af hullet end andre, ændrer ikke ved dette."
 Ved lov nr. 420 af 26. juni 1998 om ændring af selskabsskatteloven og realrenteafgiftsloven blev forsikringsselskabers mulighed for fradrag for hensættelser og udbetalinger til de forsikrede og fradrag for realrenteafgift begrænset til et beløb svarende til summen af skattefri udbytter og skattefri aktie- og ejendomsavancer.
 Det fremgår af bemærkningerne til lovforslaget, at forsikringsselskaber forud for ændringen fuldt ud kunne fradrage udbetalinger og hensættelser til dækmg af forpligtelser over for de forsikrede samt betaling af realrenteafgift, mens den indkomst, der medgik hertil, kun delvis blev beskattet. Da fradragene således kunne overstige de skattepligtige indtægter, kunne der - og ville der i praksis ofte - opstå et skattemæssigt underskud. Et sådant skattemæssigt underskud kunne via sambeskatningsreglerne udnyttes til at nedbringe selskabsskatten i andre selskaber, som forsikringsselskabet var sambeskattet med, i det pågældende indkomstår eller et senere indkomstår. Derved opstod der en form for dobbelt skattefrihed.
 Formålet med ændringen var ifølge pkt. 5 i de almindelige bemærkninger til lovforslaget "at begrænse andre selskabers mulighed for via sambeskatningsreglerne fortsat at drage nytte af ubenyttede skattetekniske underskud, der er opstået under de gunstige fradragsmuligheder for forsikringsselskaberne".
 Efter lovens § 3, stk. 1, har ændringen virkning fra og med indkomståret 1998.
 Den omtvistede bestemmelse i § 3, stk. 4, bestemmer, at "Ubenyttede underskud, der før indkomståret 1998 er opstået i forsikringsselskaber omfattet af den hidtil gældende bestemmelse i selskabsskattelovens § 13, stk. 2, ikke (kan) fradrages i overskud hos selskaber, der er sambeskattet med det pågældende forsikringsselskab". Det er i lovforslagets specielle bemærkinger til denne bestemmelse anført, at baggrunden for alene at afgrænse forslaget til underskud, der er opstået før indkomståret 1998, er, "at forsikringsselskabernes mulighed for at oparbejde skattetekniske underskud efter lovforslagets øvrige bestemmelser ophører med virkning fra og med indkomståret 1998". I skatteministerens skriftlige fremsættelse af lovforslaget er det om bestemmelsen anført, at forsikringsselskabers "ubenyttede skattetekniske underskud, som er opstået før indkomståret 1998" efter lovforslaget ikke kan fradrages i overskuddet hos selskaber, som forsikringsselskabet er sambeskattet med.
 Ordene "i vid udstrækning skattetekniske underskud" i skatteministerens besvarelse af Folketingets skatteudvalgs spørgsmål 5 omfatter også andre underskud end skattetekniske. Det er imidlertid ikke i svaret direkte anført, at bestemmelsen omfatter både skattetekniske og andre underskud, og der er ikke givet nogen begrundelse for, at også andre end skattetekniske underskud skal være omfattet. Dette havde været nærliggende, når henses til, at lovforslagets formål var at regulere de skattetekniske underskud. På denne baggrund finder Højesteret ikke, at anvendelsen af det upræcise udtryk "i vid udstrækning skattetekniske underskud" i svaret på spørgsmålet viser, at det har været meningen at tilkendegive, at andre underskud end de skattetekniske var omfattet af lovforslagets § 3, stk. 4, og at overgangsbestemmelsen således skulle have et videre anvendelsesområde end lovens hovedbestemmelser.
 På baggrund af det anførte om formålet med lovændringen - og da det ikke af forarbederne


text:
klart fremgår, at overgangsbestemmelsen i § 3, stk. 4, skulle begrænse forsikringsselskabers fradragsmuligheder i videre omfang, end hvad der følger af lovens hovedbestemmelser - finder Højesteret, at udtrykket "ubenyttede underskud" i § 3, stk. 4, må forstås således, at det alene omfatter ubenyttede skattetekniske underskud.
 Herefter, og da det er ubestridt, at det underskud, H1 Forsikring havde i 1997, ikke er et skatteteknisk underskud, tager Højesteret HXs påstand til følge.
 HX Scandinavia A/S' sambeskatningsindkomst for indkomståret 1998 ansættes til 0 kr.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 230.000 kr. til HX Scandinavia A/S. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Kreditorforfølgning mod livs- og ulykkesforsikringer - Studenterafhandling af Mikael Forsberg Skovsbo
 Kreditorforfølgning mod livs- og ulykkesforsikringer
 Af Mikael Forsberg Skovbo
 Aarhus Universitet, sommeren 2005.
 AFSNIT I: PERSONFORSIKRINGER: LIVS- OG ULYKKESFORSIKRINGER
 AFSNIT II: KREDITORBESKYTTELSE OG KREDITORFORFØLGNING EFTER FAL MOD LIVS- OG ULYKKESFORSIKRINGER
 AFSNIT III: KREDITORBESKYTTELSEN I RPL § 513, STK. 1
 AFSNIT IV: KREDITORBESKYTTELSE OG KREDITORFORFØLGNING MOD LIVS- OG ULYKKESFORSIKRINGER EFTER NORSK OG SVENSK LOVGIVNING
 AFSNIT V: OPSUMMERING OG KONKLUSION
 Med det stadig stigende antal af tegnede livs- og ulykkesforsikringer og de ofte ganske store erstatningsudbetalinger fra forsikringsselskaberne ved personskader er behovet for en afklaring af retsstillingen mellem de erstatningsberettigede og deres kreditorer blevet mere og mere påkrævet. De erstatningsberettigede ønsker at beskytte de fra forsikringsselskaberne udbetalte personskade-erstatninger mod udlæg, mens kreditorerne ønsker at få dækket deres krav eller en del heraf ved at kunne foretage kreditorforfølgning mod de erstatningsberettigedes livs- og ulykkesforsikringer. At der foreligger en interessekonflikt mellem debitorerne og kreditorerne, er der intet overraskende i. Derimod skaber den modstridende retspraksis og den manglende lovregulering i relation til kreditorbeskyttelses- eller kreditorforfølgningsmuligheder en betydelig retsusikkerhed for begge parter. Midt imellem står forsikringsselskaber, banker og advokater, som skal kunne rådgive kunder og klienter om, hvorledes de skal forholde sig, når der skal ske udbetaling.
 Som følge af den usikre retsstilling har Forsikring og Pension anmodet Justitsministeriet om, at der skabes klare regler på området. Justitsministeriet har sendt spørgsmålet om en eventuel lovændring til Retsplejerådet, som skal se på en generel reform af den civile retspleje, herunder bl.a. på retsplejelovens tvangsfuldbyrdelsesregler. Denne reform foreligger endnu ikke, hvorfor jeg med inspi-ration i F & P's notat til Justitsministeriet, ”Notat vedrørende kreditorbeskyttelsen efter retsplejelovens §§ 512, stk. 3, og 513, stk. 1, og bestemmelsernes anvendelsesområde i relation til livs- og pensionsforsikringer samt ulykkesforsikringer”, har valgt at se nærmere på retspraksis og litteratur for så vidt angår RPL § 513, stk. 1.
 Ved at sammenstille den forsikrings-, foged- og erstatningsretlige litteratur og redegøre for retspraksis vedrørende spørgsmålet om kreditorforfølgning mod livs- og ulykkesforsikringer, er det mit mål udtømmende at behandle retsstillingen på området.
 Som introduktion til emnet vil de forskellige relevante personforsikringer blive behandlet i afsnit I.
 Herefter vil der i afsnit II blive redegjort for reglerne i forsikringsaftaleloven, som regulerer kreditorernes retsstilling før en livs- eller ulykkesforsikring udbetales.
 I afsnit III behandles den generelle kreditorbeskyttelsesregel i RPL § 513, stk. 1, denne bestemmelses konkrete anvendelsesområde på livs- og ulykkesforsikringer, de specifikke forsikrings-ydelser, de mulige momenter ved vurderingen af kreditorbeskyttelsesomfanget, og livs- og ulykkesforsikringers behandling i formueforhold mellem ægtefæller, som har lighedstegn med kreditorforfølgningssituationen.
 I afsnit IV ses der nærmere på kreditorforfølgning mod livs- og ulykkesforsikringer efter norsk og svensk lovgivning.
 Endelig vil emnet blive afrundet i afsnit V med en opsummering og konklusion.
 Materiale og domme fremkommet efter 15. juni 2005 er ikke medtaget.
 AFSNIT I: PERSONFORSIKRINGER – LIVS- OG ULYKKESFORSIKRINGER
 1. Typer af livs- og ulykkesforsikringer
 1.1. Typer af livsforsikringer
 1.2. Typer af ulykkesforsikringer
 En personforsikring er en samlet betegnelse for alle de forsikringsformer, hvor det forsikrede objekt er en person, og hvor der


text:
ydes økonomisk erstatning ved personskade. Der kan være tale om forsikringer, der dækker det direkte økonomiske tab, der opstår som følge af nedsat indtjeningsevne på grund af sygdom eller alder, eller om forsikringer, der giver økonomisk erstatning for legemlige skader eller sygdom, som ikke direkte har betydning i relation til indtjeningen. En personforsikring kan også omfatte de dækninger, der udbetales til de efterladte, som mister et familiemedlem eller en forsørger.
 Der er to forskellige måder, man kan fastsætte forsikringsydelsen på. Ved skadesforsikring forstås en forsikring, hvor forsikringsydelsen fastsættes efter størrelsen af det økonomiske tab, som skaden har medført, hvorimod forsikringsydelsen ved en summaforsikring er fastsat på forhånd i forsikringspolicen, således at forsikringsselskabet skal udbetale det fastsatte beløb uanset størrelsen af det faktiske, økonomiske tab. De fleste personforsikringer tegnes som summaforsikringer.
 Da der findes mange forskellige former for personforsikring, vil alene de mest almindelige blive introduceret i afsnit 1 og efterfølgende behandlet i de følgende afsnit. De forskellige hovedtyper af livsforsikringer er behandlet i afsnit 1.1 og de forskellige hovedtyper af syge- og ulykkesforsikringer i afsnit 1.2.
 FAL indeholder ikke nogen definition af, hvad der skal forstås ved en livsforsikring. I udkastet til FAL, s. 139 står ”Ved en Livsforsikring forstaas i denne Lov baade en Forsikring, hvorved Forsikringssummen udbetales ved eller en bestemt Tid efter en Persons Død, og en saadan, hvor Summen udbetales i en Persons levende Live, f. Eks. ved Opnaaelse af en bestemt Alder eller ved Ægteskab”[1]. Efter FAL § 97 kan forsikringstageren tegne en livsforsikring på eget eller tredjemands liv. Dette gælder både ved livsfald (udbetaling inter vivos) og ved dødsfald (udbetaling mortis causa). Da der eksisterer adskillige former for livsforsikringer, og da disse findes i mange forskellige varianter i de enkelte forsikringsselskaber, skal i dette afsnit alene nævnes de mest almindelige.
 En livsforsikring kan tegnes enten som 1) en kapitalforsikring eller 2) en renteforsikring.
 Ved en kapitalforsikring kommer en ydelse til udbetaling til den berettigede én gang for alle, når forsikringsbegivenheden indtræder. En kapitalforsikring kan tegnes som en ophørende livsforsik-ring, dvs. en korttidsforsikring/ren risiko forsikring, som kommer til udbetaling, hvis en person dør inden et nærmere angivet tidspunkt. Denne type forsikring tegnes ofte som en gruppelivsforsikring, dvs. en forsikring, der etableres for en afgrænset gruppe af personer. En kapitalforsikring kan også tegnes som en livsvarig livsforsikring, som kommer til udbetaling, når en person dør, uanset hvor-når dette sker. Endvidere kan en kapitalforsikring tegnes som en livsforsikring med udbetaling, dvs. at en forsikringssum erlægges, enten når en person dør inden et nærmere angivet tidspunkt, eller når den pågældende opnår en bestemt alder. Endelig kan der tegnes en simpel kapitalforsikring, dvs. en forsørgelsesforsikring, som kommer til udbetaling på et bestemt tidspunkt, hvad enten den person, den angår, er død eller levende på dette tidspunkt[2].
 En kapitalforsikring kan tegnes som en ”nøglepersonforsikring”. Ved at tegne en ”nøgleperson-forsikring” kan virksomhederne sikre sig mod tab ved, at en eller flere af de ansatte, som har en særlig viden eller erfaring, typisk virksomhedens leder, afgår ved døden. Virksomheden er således den


text:
begunstigede og virksomhedens leder/ansatte den/de forsikrede.
 Ved en renteforsikring er den sikrede ved forsikringsbegivenhedens indtræden berettiget til en løbende ydelse, jf. FAL § 118. Den kan f.eks. tegnes enten som en livrente, overlevelsesrente eller arverente. Da FAL § 118, stk. 1, 1. pkt. henviser til de for kapitalforsikring fastsatte regler i FAL §§ 102-117, vil renteforsikringer ikke blive behandlet særskilt i det følgende.
 FAL eller dennes motiver indeholder ikke nogen definition af, hvad der skal forstås ved ulykke og sygdom. Ulykkesdefinitionen har nu i en del af forsikringsselskabernes policer fået følgende ordlyd: ”En pludselig hændelse, der forårsager personskade”. Herved er flere skader blevet anerkendt som dækningsberettigede, men udvidelsen af forsikringsselskabernes dækning skal ikke forfølges nærmere i det følgende[3]. Definitionen på ”kritisk sygdom” er heller ikke helt ens i de forskellige forsikringsselskaber, men kendetegnende er, at der er tale om alvorlige sygdomme, der kan være livstruende, kroniske eller uhelbredelige[4]. Hvilke lidelser, der konkret dækkes, fremgår af det enkelte selskabs forsikringsbetingelser, men det kan f.eks. være en hjerneblødning, et kronisk nyresvigt eller ved 100 % ́s tab af synet.
 En ulykkesforsikring er en forsikring, hvor et beløb eller en løbende ydelse kommer til udbetaling, når en person på grund af en ulykke enten dør (forsørgertabserstatning), bliver uarbejdsdygtig (erhvervsevnetabserstatning), bliver invalid (invaliditetserstatning) eller i øvrigt pådrager sig personskade, f. eks. i form af helbredelsesudgifter til lægebehandling, som ikke dækkes fra anden side.
 En ulykkesforsikring tegnes normalt som henholdsvis en summaforsikring ved dødsfald, invaliditet og arbejdsudygtighed, dvs. at den aftalte forsikringssum skal erlægges, uanset om der er lidt noget økonomisk tab[5], og som skadesforsikring ved f.eks. ulykke med erstatning for helbredelsesudgifter, dvs. erstatningens udbetaling afhænger af det økonomiske tab, som den sikrede har lidt. Ved en summaforsikring kan erstatningen fra den sikredes forsikringsselskab – i modsætning til en skadeforsikring - endvidere kumuleres med f.eks. arbejdsgiverens lovpligtige forsikring. Forsikringsydelsen har altså ingen betydning for erstatningskravet, og skadelidte kan dermed forfølge begge krav fuldt ud.
 Forsikring mod sygdom og ulykke kan tegnes som en ulykkesforsikring, en kombineret syge- og ulykkesforsikring såsom en arbejdsudygtighedsforsikring eller som en forsikring, der alene dækker sygdom, fx ofte som en forsikring mod kritisk sygdom.
 Ulykkesforsikringen findes i mange forskellige former, fx heltidsforsikring, fritidsforsikring, familieforsikring, autoulykkesforsikring etc., men de forskellige forsikringsformer vil ikke blive behandlet nærmere i det følgende.
 De lovpligtige ulykkesforsikringsordninger efter arbejdsskadesikringsloven og patientforsikringsloven vil heller ikke blive behandlet særskilt.
 1. Kreditorbeskyttelsen i FAL af livs- og ulykkesforsikringer
 1.1. Kreditorbeskyttelse før udbetaling af forsikringssummen – FAL §§ 116, stk. 1 og 123
 2. Kreditorforfølgning før udbetaling af forsikringssummen
 2.1. Forsikringstageren har handlet strafbart eller åbenbart misbrugt sin formue i ægteskabet
 2.2. Livsforsikringen er blevet overdraget - FAL § 116, stk. 2
 2.3. Den berettiget er en juridisk person - nøglepersonforsikringer
 2.4. Forsikringstagerens konkurs - FAL § 117
 I afsnit 1.1 redegøres der for kreditorbeskyttelsen i FAL §§ 116 og 123. I afsnittene 2.1 – 2.4 redegøres der for de tilfælde, hvor der kan foretages kreditorforfølgning før udbetaling af forsikringssummen.
 1. KREDITORBESKYTTELSE I FAL AF LIVS- OG ULYKKESFORSIKRINGER
 1.1. Kreditorbeskyttelse før


text:
udbetalingen af forsikringssummen – FAL §§ 116 og 123
 Før FAL kunne forsikringssummer og livrentebeløb ikke gøres til genstand for nogen form for retsforfølgning, medmindre det måtte antages, at de ikke var bestemt til at tjene i forsørgelses-øjemed[6]. Alle former for livsforsikringer tegnet i Statsanstalten – nu forsikringsselskabet ”Danica” – var fritaget for retsforfølgning uden hensyn til, om forsikringen var tegnet i forsørgelsesøjemed, jf. lov af 18. juni 1870 § 16.
 Nu fremgår det direkte af FAL § 116 og FAL § 123, at der ikke kan foretages kreditorforfølgning mod en livs- eller ulykkesforsikring hverken hos den begunstigede eller hos forsikringstageren, så længe den pågældende har en ret over for forsikringsselskabet. Den forsikrede er den person, på hvis liv eller helbred forsikringen er tegnet, og den begunstigede er den person, der af forsikrings-tageren er indsat – genkaldeligt eller uigenkaldeligt – i policen med ret til at få udbetalt forsikringssummen ved forsikringsbegivenhedens indtræden, jf. FAL §§ 102 ff. Ved ret over for selskabet forstås den ret til forsikringssummen, som følger af policen/aftalen mellem forsikringstageren og forsikringsselskabet. Retten over for forsikringsselskabet til forsikringssummen forudsætter, at forsikringstageren betaler den fastsatte præmie til de aftalte tidspunkter, jf. FAL §§ 13-15.
 Reglerne i FAL §§ 116 og 117 medfører, at den begunstigede er stillet på nøjagtig samme måde som forsikringstageren, hvis forsikringskravet angribes af kreditorerne før forsikringstidens udløb.
 Beskyttelsen efter FAL §§ 116 og 123 omfatter retten til udbetaling af en forsikringssum, dennes tilbagekøbsværdi eller bonussum. Det følger omvendt af bestemmelserne, at når en livs- eller ulykkesforsikringssum er udbetalt, så har de pågældende personer ikke længere nogen ret over for forsikringsselskabet. Dette følger endvidere af forarbejderne til FAL, hvorefter ”Beskyttelsen gælder lige til det Øjeblik, da Selskabet har udbetalt Forsikringsydelsen (eller eventuelt Tilbagekøbsværdien), og at ”Beskyttelsen mod Kreditorerne vedvarer ganske som ved Livsforsikring lige til det paagældende Beløbs faktiske Udbetaling, hvad enten det drejer sig om en Sum een gang for alle eller om en periodisk Ydelse som Dagpenge eller Invaliderente” [7]. Beskyttelsen mod kreditorforfølgning gælder dermed kun, indtil forsikringsselskabet har udbetalt forsikringssummen, tilbagekøbssummen mv. Efter udbetalingen kan der herefter som udgangspunkt iværksættes kreditorforfølgning, og beløbet kan inddrages i den pågældendes konkursbo[8].
 En forsikringssum anses først for udbetalt, når den er modtaget af den berettigede[9], jf. UfR 1971.328 V, UfR 1983.404 H og UfR 1987.407 Ø. Hvis beløbet således f.eks. er udbetalt til den berettigedes konkursbo, så er det ikke modtaget af den berettigede, og konkursboet må videregive beløbet til den berettigede, jf. UfR 1929.1167 V og UfR 1971.328 V. Udlægsfritagelsen gælder altså også, selv om forfaldstiden efter forsikringsaftalen eller FAL § 24[10] er indtrådt på et tidligere tidspunkt end udbetalingstidspunktet. Den begunstigede har således mulighed for at bruge beløbet til at tegne en ny livsforsikring, som kreditorerne ikke kan gøre udlæg i[11], eller at genanbringe forsikringssummen i en af lov om visse civilretlige forhold mv. ved pensionsopsparing i pengeinstitutter (POL) omfattet ordning.
 Kreditorbeskyttelsen i FAL § 116, stk. 1 gælder ved alle typer af livsforsikringer og gælder derfor også for livsbetingede livsforsikringer. Beskyttelsen omfatter


text:
efter den direkte ordlyd kun forsikringer, der er oprettet af den oprindelige forsikringstager. Derimod gælder den uanset, om der ligger forsørgelseshensyn til grund for oprettelsen af forsikringen.
 Der findes en til FAL § 116 svarende regel om beskyttelse mod kreditorforfølgning før udbetaling i lov om visse civilretlige forhold mv. ved pensionsopsparing i pengeinstitutter, jf. POL § 11.
 Det fremgår hverken af ordlyden af FAL §§ 116 og § 123 eller af udkastet til FAL, om de nævnte livs- eller ulykkesforsikringssummer efter udbetalingen kan opnå kreditorbeskyttelse på anden måde, eller om kreditorbeskyttelse generelt må anses for udelukket. Sammenstillingen af ordlyden af bestemmelserne og udkastet taler for at anse udlægsfritagelse efter udbetaling for fuldstændig udelukket. Retspraksis har imidlertid set bort fra udkastet og har i visse tilfælde ud fra en analogi af RPL § 513, stk. 1 nægtet kreditorforfølgning, selv om forsikringssummerne er blevet udbetalt til skyldneren, jf. herom nedenfor i afsnit III, 2.2.1.
 Forarbejderne til FAL[12] udtaler sig ikke om muligheden for, at en forsikringstagers krav mod et forsikringsselskab kan gøres til genstand for kreditorforfølgning uden for tilfælde af konkurs, jf. herom nedenfor i afsnit II, 2.2.4.
 I den forsikringsretlige teori er man imidlertid enige om, at beskyttelsen i FAL § 116, stk. 1 og § 123 forudsætter, at forsikringstageren ikke har tegnet forsikringen for midler, han har erhvervet ved en strafbar handling, fx tegnet forsikringen for stjålne penge[13]. Der vil derfor kunne foretages kreditorforfølgning mod tyven af den bestjålne på trods af reglerne i FAL §§ 116 og 123, dvs. før udbetalingen af forsikringssummen til forsikringstager. Det samme gælder, såfremt en gift forsikringstager har brugt uforholdsmæssig store beløb af sine midler på at tegne en livs- eller ulykkes-forsikring. Hans ægtefælle erhverver et vederlagskrav efter RVL § 23, jf. UfR 1944.368 Ø, og der vil også i denne situation kunne foretages kreditorforfølgning før udbetalingen mod den misbrugende ægtefælle af den forurettede ægtefælle.
 Reglerne i FAL §§ 116 og 117 medfører som ovenfor nævnt, at den begunstigede er stillet på nøjagtig samme måde som forsikringstageren, hvis forsikringskravet angribes af kreditorerne før forsikringstidens udløb, dvs. der sker identifikation mellem forsikringstager og den begunstigede. Når den begunstigede ved forsikringstagerens død indtræder i dennes ret efter forsikringsaftalen, så afhænger den begunstigedes retsstilling ligeledes af, om forsikringstagerens præmiebetaling kan anses for sket ved en strafbar handling eller i øvrigt anses som et udtryk for misbrug. Der er altså tale om en for den begunstigede fra forsikringstageren afledet ret.
 2.2. Livsforsikringen er blevet overdraget – FAL § 116, stk. 2
 Efter FAL §§ 116, stk. 2, 1. pkt. kan en overdraget livsforsikringspolice gøres til genstand for kreditorforfølgning hos erhververen. En erhververs ret nyder dermed ikke generelt samme beskyttelse som forsikringstagerens og den begunstigedes ret.
 En erhververs ret er dog beskyttet over for erhververens kreditorer, hvis erhververen er forsikringstagerens ægtefælle, eller hvis erhvervelsen har fundet sted uden vederlag. Disse to undtagelser er omfattet af hovedreglen i FAL § 116, stk. 1 om kreditorbeskyttelse. Undtagelserne er begge primært begrundet i forsørgelseshensyn, og den vederlagsfrie erhvervelse endvidere med, at der


text:
ikke er noget hensyn at tage til kreditorerne, da erhververen ikke har brugt noget af sin formue ved erhvervelsen[14]. Der kan heller ikke foretages kreditorforfølgning mod en registeret partner, som har fået overdraget en livsforsikring, da et registreret partnerskab sidestilles med ægteskab, jf. lov om registreret partnerskab § 3[15]. Men selv om erhvervelsen er sket uden vederlag, eller selv om erhververen er forsikringstagerens ægtefælle/partner, så følger det af FAL § 116, stk. 2, 2. pkt., at reglerne i FAL § 117 finder anvendelse på de præmier, som erhververen eventuelt har betalt før erhvervelsen og for ægtefællens vedkommende tillige på det vederlag, denne eventuelt måtte have erlagt for erhvervelsen, jf. om FAL § 117 i afsnit II, 2.4.
 FAL § 116, stk. 2 tager efter sin ordlyd ikke direkte stilling til den situation, hvor erhververen fortsætter med at betale præmie efter overdragelsen, og forsikringen som følge heraf stiger i værdi.
 Erhververens kreditorer må kunne holde sig til fripolicens værdi på overdragelsestidspunktet, mens den værdistigning, som opnås ved den fortsatte præmiebetaling efter erhvervelsen, må falde ind under FAL § 117. Herfor taler, at det vil være relativt let for den i forsikringen indtrådte erhverver at bringe senere indbetalinger ind under de almindelige misbrugsregler i FAL §§ 116 og 117, f.eks. ved indbetaling af den erhvervede forsikrings genkøbsværdi som indskud på en af erhververen oprettet ny forsikring, der derefter vil være omfattet af FAL §§ 116 og 117 for så vidt angår de senere præmiebetalinger[16].
 Rækkevidden af ordet ”overdraget” i FAL § 116, stk. 2, 1. pkt. er omdiskuteret i teorien. Ivan Sørensen[17] og Preben Lyngsø[18] antager, at en hvilken som helst erhververs ret som hovedregel kan gøres til genstand for retsforfølgning og henviser begge til Drachmann Bentzon[19]. Forfatterne fortolker således ordet ”overdraget” udvidende og antager, at ikke blot den, der har erhvervet policen ved aftale, men også på anden måde, f.eks. ved arv, må tåle, at hans kreditorer iværksætter retsforfølgning mod den formue, policen repræsenterer. C.C. Munksgaard Nielsen[20] afviser denne udvidende fortolkning med den begrundelse, at en sådan fortolkning vil medføre, at kreditorforfølgning i princippet også vil ramme forsikringer, der omfatter en række løbende ydelser, som skal udbetales til en begunstiget, da denne situation må sidestilles med at modtage en forsikring som ”arv”. Efter C.C. Munksgaard Nielsens opfattelse må en så vidtgående fortolkning, der reelt også synes at måtte udelukke erhververen fra at indsætte nye begunstigede, der skal modtage forsikrings-ydelsen fra den erhvervede forsikring fri for kreditorforfølgning, forkastes. Forarbejder i FAL taler også for en mere snæver fortolkning af mulighederne for kreditorforfølgning mod overdrageren, jf. udkastet til FAL, s. 156, hvor det anføres, at selv om forsørgelsesøjemedet ikke egner sig til at opstilles som kriterium for beskyttelsen mod kreditorerne, så bør man i sådanne tilfælde, hvor det rent objektivt lader sig konstatere eller dog i høj grad sandsynliggøre, at dette øjemed ikke kan have spillet nogen rolle, ikke lade beskyttelsen finde anvendelse. Som eksempel hvor kreditorbeskyttelsen ikke gælder, nævnes personer, som har erhvervet policen ad omsætningsvejen mod vederlag. Det vil efter udkastet


text:
til FAL ikke have noget rimeligt formål, da det er ganske sjældent, at sådanne policer tjener til forsørgelsesøjemed for erhververen. Spørgsmålet er ikke behandlet i Dansk Forsik-ringsret[21] eller i Ivan Sørensens fremstillinger.
 2.3. Den berettigede er en juridisk person - nøglepersonforsikringer
 Da en livsforsikring typisk har et forsørgelsesformål, kan det eventuelt også komme på tale at foretage kreditorforfølgning før udbetalingen i tilfælde, hvor den berettigede ikke er en fysisk person, men en juridisk. Her tænkes på de såkaldte ”nøglepersonforsikringer”, hvor virksomheden er den begunstigede og virksomhedens leder den forsikrede. Virksomheden er som juridisk person ikke beskyttet af FAL § 116, stk. 1, og der kan derfor foretages retsforfølgning mod forsikringen, jf. UfR 1993.335 SHD, hvor forsikringssummen indgik i virksomhedens konkursbo, da virksomheden var under konkurs på udbetalingstidspunktet.
 2.4. Forsikringstagerens konkurs – FAL § 117
 Der gælder i relation til livsforsikringer endvidere en speciel undtagelse til hovedreglen i FAL § 116, stk. 1 om udlægsbeskyttelse af summen indtil udbetaling til forsikringstageren, nemlig hvor forsikringstageren kommer under konkurs, jf. FAL § 116, stk. 1, in fine. I denne situation kan konkursboet på vegne af kreditorerne søge sig fyldestgjort i forsikringen, hvis betingelserne efter FAL § 117 er opfyldt. Hvis forsikringstageren således inden for de sidste 3 år inden fristdagen til betaling af præmier har indbetalt et, efter hans økonomiske forhold på betalingstidspunktet uforholdsmæssigt stort beløb, så kan konkursboet forlange, at forsikringsselskabet tilbagebetaler det af forsikringstageren for meget erlagte beløb.
 Fristdagstidspunktet fremgår af konkursloven og vil sædvanligvis være datoen for indgivelse til skifteretten af anmeldelse af betalingsstandsning eller begæring om akkordforhandling, gælds-sanering eller konkurs, jf. KL § 1, stk. 1, nr. 1.
 Hver enkelt præmiebetaling skal sammenlignes med forsikringstagerens økonomiske forhold på netop dette indbetalingstidspunkt, jf. UfR 1985.791 V og UfR 2001.1914 V. Sidstnævnte dom viser også, at det kun er indbetalinger fra den nu konkursramte på en police, hvor han selv står som begunstiget, der kan omstødes, ikke indbetalinger til andre. Hvis indbetalingerne er foretaget af en anden end den nu konkursramte, kan der heller ikke ske omstødelse, jf. UfR 2001.739 Ø. Det må bero på et skøn, jf. ordene ”uforholdsmæssigt stort beløb”, hvor stor en del af de indbetalte præmie-beløb, konkursboet kan kræve af forsikringsselskabet. Dette følger også af udkastet til FAL s. 158 ”Findes det, at det ville have været en rimelig Disposition, om Skyldneren havde sikret sig en efter hans daværende Formuetilstand og Forsørgelsespligter passende mindre Forsikring mod en tilsvarende Præmiereduktion, vil kun det Beløb, hvormed den betalte præmie overstiger en efter de ovennævnte Hensyn reduceret Præmie, kunne afkræftes” (omstødes – min tilføjelse). Det for meget erlagte beløb skal herefter kunne udredes enten af forsikringens tilbagekøbsværdi eller, såfremt en sådan ikke findes, af den kapitalværdi forsikringen ville have, hvis den blev omskrevet til fripolice, jf. FAL § 117, stk. 1, in fine. På trods af den direkte ordlyd af stk. 1 in fine antages det, at kravet på kapitalværdien kan gennemføres, selv om forsikringstageren ikke selv havde en sådan ret[22]. Det er antaget i retspraksis, at de omstødelige indbetalinger


text:
og den pågældende forsikrings tilbagekøbs-værdi /kapitalværdi af fripolicen skal hidrøre fra samme forsikring, jf. UfR 2001.739 Ø, hvor landsretten fandt, at omstødelige indbetalinger kun kunne fyldestgøres i tilbagekøbsværdien for hver enkelt forsikring, den omstødelige indbetaling vedrørte, og UfR 1997.1096 V (FED 1995.500 V), hvor landsretten fandt, at tilbagebetalingspligten til konkursboet af det for meget betalte kun kunne gøres gældende inden for tilbagekøbsværdien af den pågældende forsikring, og ikke af tilbagekøbsværdien af andre forsikringer. Den del af indbetalingerne, som måtte antages at hidrøre fra ægtefællens midler, kunne heller ikke kræves tilbagebetalt til konkursboet.
 FAL § 117, stk. 2 regulerer det tilfælde, at forsikringssummen forfalder inden konkursens afslutning uden at være udbetalt, f.eks. at der skal ske udbetaling til forsikringstageren ved opnåelse af en bestemt alder. I denne situation kan konkursboet, hvis de ovenfor nævnte betingelser efter stk. 1 er opfyldt, kræve en tilsvarende del af forsikringssummen indbetalt til sig. Hvis forsikringssummen forfalder ved forsikringstagerens død, bliver det kun relevant at se på FAL § 117, stk. 2, i de tilfælde, hvor der er indsat en begunstiget, da forsikringssummen ellers alligevel vil tilkomme boet, jf. FAL § 104, stk. 1. Så længe forsikringen løber i forsikringstagerens levende live, gælder kreditor-beskyttelsen, uanset om der er indsat en begunstiget eller ej. Derimod skal der ved forsikringstagerens død være indsat begunstigede som forudsætning for, at beskyttelsen mod forsikringstagerens kreditorer kan opretholdes.
 Reglerne i FAL §§ 116 og 117 gælder både for retstillingen for den genkaldeligt og for den uigenkaldeligt begunstigede, jf. FAL § 117, stk. 3, 1. pkt. Begunstigelsens karakter har dermed ingen indflydelse på kreditorernes mulighed for at foretage kreditorforfølgning i forsikringskravet. I tilfælde af forsikringstagerens konkurs vil den begunstigede imidlertid kunne gøre et tilbagebetalingskrav gældende mod boet, såfremt han har betalt vederlag for indsættelsen, jf. FAL § 117, stk. 3, 2. pkt. En ægtefælle, der kan bevise, at skyldnerens uforholdsmæssige store forsikring helt eller for en del er opretholdt for hans/hendes midler inden for 3 års-perioden, vil dermed som følge af 2. pkt., kunne kræve sine vederlag tilbagebetalt af boet, hvis boet søger at inddrage forsikringen under konkursen. Konkursboet kan dog, såfremt forsikringssummen er udbetalt til den begunstigede, gøre tilbagebetalingskravet gældende over for den begunstigede, jf. FAL § 117, stk. 3, 3. pkt.
 Har skifteretten besluttet insolvensbehandling af forsikringstagerens dødsbo efter DSKL § 69, synes reglen i samme lovs § 70 at føre til, at forsikringstagerens forsikringsaftaler vil kunne inddrages under dødsbobehandlingen i samme omfang som ved konkursbehandling i hans levende live. Dødsboet vil imidlertid blive behandlet efter solvensreglerne, hvis der er tvivl om solvensen; men overgår boet senere til insolvensbehandling, vil boet formentlig fortsat kunne påberåbe sig reglerne i FAL § 117[23].
 Anvendelsen af FAL § 117 må forudsætte, at forsikringens værdi kun inddrages i det omfang, det er nødvendigt for at gøre boet solvent, dvs. tilbagesøgningskravet kan kun gøres gældende med det beløb, der er nødvendigt for at gøre det insolvente bo solvent. Er der betalt præmiebeløb herudover, bliver kreditorernes mulighed for tilbagesøgning ikke forringet.
 FAL §§ 116 og 117 gælder


text:
for alle typer af livsforsikringer, og gælder derfor også for livsbetingede livsforsikringer. Som anført af C.C. Munksgaard Nielsen bryder FAL her med det princip, at kreditor normalt ikke kan få større ret mod en debitors aftaleerhververe, som er i god tro, end debitor selv har[24]. Selv om forsikringstageren således ikke efter vilkårene i forsikringen har nogen ret til at kræve tilbagekøb, så kan kreditorerne efter FAL § 117 gøre et tilbagesøgningskrav gældende mod forsikringsselskabet. Er der tale om livsbetingede forsikringer, må tilbagesøgningskravets beståen forudsætte, at forsikringstageren er i live, når konkursbehandlingen indledes. Hvis forsikringstagerens død således har medført, at forsikringshensættelsen tilfalder forsikringsselskabet, har dødsboet ikke mulighed for at inddrage den livsbetingede forsikring under insolvensbehandlingen.
 Reglen i FAL § 117 gælder ikke ved ulykkes- og sygeforsikringer, da der ikke findes en tilsvarende bestemmelse i forbindelse med FAL § 123[25]. Er forsikringstageren således gået konkurs før forsikringens udbetaling, kan hverken forsikringstagerens eller en indsat begunstigedes ret efter en ulykkes- eller sygeforsikring gøres til genstand for kreditorforfølgning. Der skal ved forsikringstagerens død være indsat en begunstiget, for at beskyttelsen mod forsikringstagerens kreditorer kan opretholdes, ellers gælder reglerne i FAL § 104, jf. ovenfor. Som følge af den ubetingede eksekutionsfrihed ifølge FAL § 123 nyder den begunstigedes krav efter en ulykkesforsikring større retsbeskyttelse end den begunstigedes retsbeskyttelse efter en livsforsikring, jf. herved FAL §§ 116 og 117. Ifølge C.C. Munksgaard Nielsen[26] gælder den ubetingede udlægsfritagelse efter FAL § 123 uanset, om ulykkesforsikringen er oprettet i et livsforsikringsselskab eller et skadesforsikrings-selskab, og i tilfælde, hvor en ulykkesforsikring tegnes som komplementærforsikring til en livsforsikring, vil FAL § 117 ́s regler ikke kunne finde anvendelse på ulykkesforsikringsdelen.
 Da FAL § 118, stk. 1 henviser til kapitalforsikringsreglerne, gælder FAL §§ 116 og 117 også for præmier betalt til en livrente, selv om forsikringer af denne type normalt ikke kan tilbagekøbes.
 Som det fremgår af ovenstående, forhindrer omstødelsesreglen i FAL § 117, at den skyldner, hvis konkurs er nært forestående, forsøger at bringe sin formue i ly for kreditorerne ved at indbetale uforholdsmæssige store beløb på livsforsikringer, og bestemmelsen får derved en præventiv effekt.
 1. Det generelle anvendelsesområde for RPL § 513, stk. 1
 1.1. Udlægsfritagelse for personskadeerstatninger og forsørgertabserstatninger
 2. Det konkrete anvendelsesområde for RPL § 513, stk. 1 på livs- og ulykkesforsikringer
 2.1. Retspraksis og opfattelsen i teorien før UfR 2001.1588 V/2372 H
 2.2. Retspraksis og opfattelsen i teorien efter UfR 2001.1588 V/2372 H
 2.2.1. Retspraksis efter UfR 2001.1588 V/2372 H
 2.2.2. Opfattelsen i teorien efter UfR 2001.1588 V/ 2372 H
 2.3. De specifikke forsikringsydelser
 2.3.1. Erstatning ved invaliditet
 2.3.2. Erstatning ved kritisk sygdom
 2.3.3. Erstatning ved død
 2.4. Mulige momenter ved vurderingen af kreditorbeskyttelsesomfanget
 2.4.1. Erstatningens formål
 2.4.2. Erstatningens forsørgelsesmæssige karakter
 2.4.3. Forsikringsydelsens personlige karakter
 2.4.4. Forsikringsydelsens udbetalingsmåde
 2.4.5. Forsikringssummens størrelse
 2.4.6. Sondring mellem om der er tale om en pensionsordning oprettet som led i ansættelsesforholdet eller som en privat pensionsordning
 2.5. Livs- og ulykkesforsikringers behandling i formueforhold mellem ægtefæller
 2.5.1. Retsvirkningslovens § 15, stk. 2 – kompensationsbeløb før 1.10.1984
 2.5.2. Erstatningsansvarslovens § 18, stk. 2


text:
– kompensationsbeløb for personskader efter 1.10.1984
 RPL § 513 blev affattet ved lov nr. 258 af 26. maj 1976 § 1 og hjemler kreditorbeskyttelse af visse personskadeerstatninger og forsørgertabserstatninger. I det følgende skal i afsnit 1 det generelle anvendelsesområde for RPL § 513, stk. 1 behandles, dvs. hvilke betingelser, der under alle omstændigheder skal være opfyldt for, at bestemmelsen kan finde anvendelse. Dernæst skal der i afsnit 2 ses på det centrale spørgsmål vedrørende det konkrete anvendelsesområde for RPL § 513, stk. 1 på livs- og ulykkesforsikringsydelser, efter at disse er kommet til udbetaling. Endvidere vil der i afsnit 2.3. blive set nærmere på, om der er forskel på de enkelte forsikringsydelser, således at nogle forsikringsydelser eventuelt kan være omfattet af RPL § 513, stk. 1, mens andre ikke er det. Endelig vil momenterne ved vurderingen af kreditorbeskyttelsesomfanget blive behandlet i afsnit 2.4. og lighederne med livs- og ulykkesforsikringers behandling i formueforhold mellem ægtefæller i afsnit 2.5.
 1.1. Udlægsfritagelse for personskadeerstatninger og forsørgertabserstatninger.
 Det fremgår af ordlyden RPL § 513, stk. 1, 1. pkt., at udlæg ikke kan foretages i erstatning for invaliditet eller tab af forsørger eller i godtgørelse i forbindelse hermed, hvis beløbet tilkommer skadelidte eller den, som har mistet en forsørger. Terminologien er den samme som den, der anvendes i EAL. Det antages i den erstatningsretlige teori, at ”invaliditet” må omfatte godtgørelse for varigt mén og/eller erstatning for tab af erhvervsevne, der tilkendes skadelidte i medfør af EAL §§ 4-9. Erstatning for tab af forsørger (herunder erstatning for begravelsesudgifter og overgangs-beløb efter EAL §§ 12-14 a) samt formentlig også helbredelsesudgifter og andet tab i henhold til EAL § 1 er ligeledes omfattet af RPL § 513, stk. 1. Godtgørelse for svie og smerte efter EAL § 3 eller godtgørelse for tort efter EAL § 26 er kun omfattet af RPL § 513, stk. 1, hvis den ydes i forbindelse med godtgørelse for varigt mén eller erstatning for tab af erhvervsevne[27]. Der kan altså foretages udlæg i godtgørelse for svie og smerte og godtgørelse for tort efter RPL § 513, stk. 2, når disse godtgørelser ydes alene og er blevet udbetalt. RPL § 513, stk. 1 fritager således alle erstatnings - og godtgørelsesbeløb i anledning af personskade, indtil de er udbetalt, dog med undtagelse af tabt arbejdsfortjeneste, som er omfattet af RPL § 513, stk. 3. Det er endvidere muligt at udstrække denne udlægsbeskyttelse til også at gælde efter udbetalingen, hvis de nedenfor nævnte betingelser er opfyldt.
 Beskyttelsen mod udlæg gælder også krav på ydelser, som tilskadekomne eller dennes efterladte har efter arbejdsskadesikringsloven, jf. ASL § 30, hvorefter arbejdsskadekrav er undtaget fra kreditor-forfølgning. Arbejdsskadekravene fremgår af ASL § 11 og omfatter de samme ydelser, som kendes fra EAL, dog ikke tabt arbejdsfortjeneste, godtgørelse for svie og smerte og erstatning for andet tab. Beskyttelsen mod udlæg må også gælde for krav, som patienten har efter patientforsikringsloven, selv om dette ikke direkte fremgår af loven[28]. Krav efter sygedagpengeloven er ligeledes beskyttet mod kreditorforfølgning, jf. sygedagpengeloven § 39, stk. 1, medmindre


text:
der er forløbet 3 måneder fra den dag, hvor ydelsen kunne kræves udbetalt.
 Beskyttelsen i RPL § 513, stk. 1 gælder mod enhver form for retsforfølgning, også for de i arvelovens § 62, stk. 4 nævnte erstatningskrav. Skal en arving yde erstatning eller godtgørelse på grund af en af arvingen forsætlig eller uagtsom forvoldt skade på person (eller gods), så kan det ved dom bestemmes, at erstatningsbeløbet skal kunne udredes af båndlagte midler. I det tilfælde, hvor den erstatningspligtige kun bærer en del af skylden for skaden og selv er kommet til skade, så hindrer RPL § 513, stk. 1 ikke, at han, før han udbetaler erstatningsbeløbet, fradrager det beløb, som han kan kræve af skadelidte[29].
 Beskyttelsen i RPL § 513, stk. 1 omfatter kun den umiddelbare skadesramte og den, der selv har lidt et tab ved at miste en forsørger[30]. Beskyttelsen omfatter ikke den, som har et afledet krav, f.eks. en arbejdsgiver, som har måttet udbetale dagpenge eller sygeløn til den skadelidte, og som følge deraf har et regreskrav mod skadevolder efter EAL § 17, stk. 2.
 Det fremgår af RPL § 513, stk. 1, 2. pkt., at udlæg dog kan ske, hvis beløbet er udbetalt, medmindre summen ved indsættelse på særskilt konto i bank eller sparekasse eller på anden måde er holdt klart adskilt fra skyldnerens øvrige formue. Beskyttelsen mod udlæg er dermed absolut, dvs. ubetinget, så længe godtgørelsen eller erstatningen ikke er udbetalt[31]. Dette harmonerer for så vidt med de ovenfor nævnte regler i FAL §§ 116 og 123, hvor beskyttelsen af livs- og ulykkesforsikrings-summer også er ubetinget indtil forsikringens udbetaling[32].
 Det følger af RPL § 513, stk. 1, 1. pkt. og 2. pkt., at såfremt der er sket udbetaling, kan udlæg ske, medmindre summen er holdt klart adskilt fra skyldnerens øvrige formue, f.eks. ved indsættelse på særskilt konto i bank, sparekasse eller på anden måde. Adskillelseskravet gælder også for aktiver, som er anskaffet for erstatnings- eller godtgørelsesbeløbet. Beskyttelsen mod udlæg afhænger af, om det kan bevises, at aktivet er anskaffet for erstatningen, og at adskillelseskravet er opfyldt, jf. UfR 1996.1699/2 H. Også fast ejendom og løsøre, der er anskaffet for erstatningsbeløb omfattet af RPL § 513, kan være undtaget for udlæg. Ved erhvervelse af fast ejendom kan det f.eks. skrives i skødet, at den kontante købesum for ejendommen stammer fra erstatningsbeløbet. Udlægsfritagelsen af ejendommen skal tinglyses, jf. TL § 1, og erstatningens oprindelse skal dokumenteres ved tinglysning, jf. UfR 1991.750 Ø om en ejendom erhvervet for en erhvervsevnetabserstatning. Hvis der opstår en friværdi i en ejendom, der er købt for erstatningsbeløbet, vil denne normalt være omfattet af beskyttelsen[33]. En omplacering af midlerne, f.eks. hvis et erstatningsbeløb fra en særskilt konto anvendes til erhvervelse af obligationer, der registreres på en særlig konto, bringer ikke beskyttelsen i RPL § 513, stk. 1 til ophør, men beskyttelsen bortfalder, hvis skyldneren sammenblander beløbet med sin øvrige formue, jf. FM 1997.143 ØLK.
 Efter den tidligere retsstilling skulle skyldneren bevise, at han i forbindelse med surrogataktivets erhvervelse særligt havde tilkendegivet, at aktivet


text:
var anskaffet for erstatningen, for at han kunne bevare udlægsbeskyttelsen. Dette formelle beviskrav er nu forladt, jf. UfR 1996.1699/2 H, UfR 2001.1600 V og John Peter Andersen i FM 1997.53-56.
 Der skal være tale om en klar adskillelse fra skyldnerens øvrige formue. Som eksempel herpå nævnes, at erstatningen indsættes på en særskilt konto, hvilket betyder, at der ikke må indsættes andre midler på kontoen. Såfremt skyldneren sætter andre midler ind på den konto, hvor erstatningen er anbragt, kan udlægsbeskyttelsen ikke opretholdes. Det samme gælder, hvis skyldneren en gang har hævet beløbet eller dele af dette, og senere indbetaler tilsvarende beløb på kontoen[34]. Dette må heller ikke ske på den indirekte måde, at skyldneren hos banken låner penge mod sikkerhed i kontoen og senere tilbagebetaler lånet. Som udgangspunkt falder udlægsbeskyttelsen således væk, hvis der er indbetalt andre beløb på kontoen, som ikke stammer fra erstatningen, men der må gælde en vis bagatelgrænse, jf. UfR 1999.165 V, hvor der var indbetalt en erstatningssum på en konto, hvor der kun stod 25,96 kr., og hvor der ikke var indbetalt andre beløb, inden rekvisitus købte en bil for midlerne fra kontoen.
 Det fremgår af RPL § 513, stk. 1, 3. pkt., at også renter og udbytte af kapitalen er undtaget fra kreditorforfølgning, såfremt de ovenfor beskrevne betingelser for udlægsfritagelse er opfyldt.
 Beskyttelsen i RPL § 513, stk. 1 gælder uden tidsbegrænsning og er ikke betinget af, at skyldneren har påtaget sig begrænsninger i sin adgang til at disponere over beløbet. Skyldneren er dermed berettiget til løbende at forbruge erstatningen eller godtgørelsen som han vil, uden at beskyttelsen falder bort, så længe erstatningen holdes klart adskilt fra den øvrige formue. Beskyttelsen mod kreditorforfølgning bortfalder dog ved den skadelidtes død (skyldnerens død – min tilføjelse), eller når den, som har mistet en forsørger, selv dør[35]. I dødsboet kan den afdøde skyldners kreditorer søge fyldestgørelse på sædvanlig måde.
 Har skyldneren overdraget krav på erstatning eller godtgørelse for personskade eller et krav på forsørgertabserstatning, hvilket efter EAL § 18 kan ske, når kravet og dets størrelse er anerkendt eller fastslået ved dom, kan erhververens kreditorer frit gøre udlæg i kravet.
 De krav efter EAL, der ikke er omfattet af RPL § 513, stk. 1, er kun beskyttet mod kreditorforfølgning efter udbetalingen, så langt som trangsbeneficiet efter RPL § 509 rækker[36].
 Skyldneren kan i øvrigt under fogedforretningen give samtykke til, at de i RPL § 513, stk. 1 og 2 nævnte beløb og krav gøres til genstand for udlæg for kreditorerne, forudsat at kravet og dets størrelse er anerkendt eller fastslået ved domstolene, jf. RPL § 513, stk. 4. I denne situation er fogeden dog forpligtet til at sikre, at skyldneren forstår rækkevidden af sit samtykke[37]. Samtykke-reglen begrundes i forarbejderne med, at når de i stk. 1 og stk. 2 nævnte krav er blevet således konkretiseret, at skyldneren kan overdrage dem, må skyldneren også under udlægsforretningen kunne anvise dem som genstand for udlæg. Samtykkereglen i RPL § 513, stk. 4 harmonerer med skyldnerens påvisningsret efter RPL § 517, og


text:
det vil ikke være utænkeligt, at skyldneren vil foretrække, at der gøres udlæg i hans krav på personskadeerstatning frem for i andre mere personlige aktiver, som har større betydning for ham.
 Udlæg kan endvidere foretages i de i RPL § 513, stk. 1 og 2 nævnte beløb og krav, efter at kravet og dets størrelse er anerkendt eller fastslået ved domstolene, hvis skyldneren har underpantsat det aktiv, som er erhvervet for personskadeerstatningen eller godtgørelsen. Selv om adskillelseskravet således har været opfyldt, kan panthaveren således gøre udlæg i pantet for pantefordringen. Som anført af Ejler Bruun m.fl.[38], så ville en pantsætning af et personskadeerstatningskrav eller et erstatningsbeløb, der er holdt adskilt fra skyldnerens øvrige formue, savne mening, hvis panthaveren ikke kunne holde sig til pantet.
 2. RPL § 513, STK.1 – DET KONKRETE ANVENDELSESOMRÅDE FOR RPL § 513, STK. 1, PÅ LIVS- OG ULYKKESFORSIKRINGER
 2.1. Retspraksis og opfattelsen i teorien før UfR 2001.1588 V/ 2372 H: Udlægsbeskyttelse af livs- og ulykkesforsikringer efter RPL § 513, stk. 1 eller dennes analogi
 Før UfR 2001.1588 V, stadfæstet ved UfR 2001.2372 H, var der såvel i den fogedretlige som forsikringsretlige litteratur enighed om, at RPL § 513, stk.1 formentlig kunne finde tilsvarende anvendelse på en livs- og ulykkesforsikringssum, der havde karakter af en invaliditets- eller forsørgertabserstatning, uanset om forsikringen var tegnet og opretholdt af skyldneren selv, og uanset om forsikringen var en summaforsikring[39].
 RPL § 513, stk. 1 eller dennes analogi supplerede således efter teorien udlægsfritagelsesreglerne i FAL §§ 116 og 123.
 Når Forsikring & Pension (i det følgende benævnt F & P) i notatet, s. 4, anfører, at dette synspunkt bl.a. fandt støtte i UfR 1987.407 Ø, er dette en overfortolkning af kendelsen og ikke i overensstemmelse med den overvejende del af såvel ældre som nyere teori. Kendelsen fastslog, at der efter principperne i FAL § 116 og RPL § 513, stk. 1 ikke under de foreliggende omstændigheder - beløbet var som følge af postspærring kommet boets kurator i hænde - kunne foretages udlæg i en livsforsikringssum, som tilkom skyldneren efter hendes afdøde ægtefælle, da livsforsikringssummen endnu ikke kunne anses for udbetalt til skyldneren. Den overvejende del af den ældre og nyere forsikrings- og fogedretlige teori har alene brugt kendelsen til at slå fast, at der ikke kunne foretages kreditorforfølgning, før livsforsikringssummen var udbetalt til skyldneren, dvs. modtaget af den berettigede[40]. F & P henviser desuden i notatet til Gomards synspunkt i ”Notat om Retspleje-lovens § 513 og invalideerstatning efter en personforsikring” fra 1990[41] om, at da kendelsen i redaktionsnoten (i UfR i 1987.408, note 1) både henviser til Gomard og Lyngsø, så kunne noget tyde på, at landsretten ikke afviser den hævdede fortolkning. Kendelsens henvisninger i note 1 til Gomard, Lyngsø, Bet. nr. 634/1971 s. 84, og til dommene UfR 1929.1167 V og UfR 1971.328 V må alene antages at være en understregning af, at forsikringssummer er beskyttet indtil udbetalingen, jf. ovenfor. Selv Gomard synes at have forladt sin tidligere vidtgående fortolkning af kendelsen i sit notat fra 1990[42]. F & P


text:
́s notat synes at have overset dette.
 Når UfR 1987.407 Ø begrunder afgørelsen med principperne i FAL § 116 og RPL § 513, stk. 1, kan man således ikke lægge mere heri end, at der før udbetalingen til skyldneren ikke kan iværksættes retsforfølgning, da udbetaling til boet ikke er det samme som udbetaling til skyldner, og at forsikringsbeløbet dermed ikke inddrages under den pågældendes konkurs efter KL § 36. Omvendt kan der efter udbetalingen til skyldner iværksættes retsforfølgning, og forsikringsbeløbet kan inddrages under den pågældendes konkurs. Det samme er tilfældet med UfR 1971.328 V, som vedrørte en ulykkesforsikring, der blev udbetalt til boet i stedet for den berettigede, hvorefter der ikke kunne foretages udlæg, da forsikringsbeløbet tilkom skyldner efter RPL § 123, jf. herom afsnit II, 1.1.
 Den tidligere opfattelse i teorien om, at livs- og ulykkesforsikringer var beskyttet mod kreditorforfølgning efter RPL § 513, stk. 1, havde derimod støtte i UfR 1999.298 V, hvor to gruppelivsforsikringssummer, indsat på en separat konto hos en begunstiget ægtefælle i medfør af en analogi af RPL § 513, stk. 1, blev anset for udlægsbeskyttede. Det blev lagt til grund, at skyldner og hans afdøde ægtefælle i nogenlunde ligeligt omfang havde bidraget til familiens underhold, således at de gensidigt såvel retligt som faktisk havde været forsørgere i forhold til hinanden. Forsikringsudbetalingerne skulle kompensere for den mistede forsørgelse, og behovet for kreditorbeskyttelse var herefter det samme som for forsørgertabserstatning, der er direkte omfattet af RPL § 513, stk. 1. Landsrettens flertal fandt, at i hvert fald under de foreliggende omstændigheder måtte forsikrings-summerne i medfør af en analogi af RPL § 513, stk. 1 anses for udlægsbeskyttede. Da beløbene var holdt klart adskilt fra skyldnerens øvrige formue, kunne der ikke foretages udlæg i kontoens indestående. Der blev afgivet dissens, som under hensyn til ordlyden af RPL § 513, stk. 1, tilblivelsen af bestemmelsen og sammenhængen med RPL § 512, stk. 3 ville stadfæste fogedrettens udlæg. Som anført af Lennart Lynge Andersen[43] er afgørelsen meget konkret begrundet og kan ikke tages til indtægt for, at kapital- eller ratepension generelt kan henføres til § 513, stk. 1, selv om betingelserne med hensyn til adskillelse i øvrigt er opfyldt[44].
 Opsummerende om opfattelsen i retspraksis og teori før UfR 2001.1588 V/2372 H kan siges, at der ikke kunne iværksættes retsforfølgning mod en til skyldneren udbetalt livs- eller ulykkesforsikring, hvis beløbet var indsat på en særskilt konto i et pengeinstitut eller på anden måde var holdt klart adskilt fra skyldnerens øvrige formue efter RPL § 513, stk. 1 eller en analogi heraf. RPL § 513, stk. 1 supplerede således udlægsfritagelsesreglerne i FAL §§ 116 og 123. Den sparsomme og tvetydige begrundelse i UfR 1987.407 Ø kan ikke tages til indtægt for denne retsstilling og ses da heller ikke anvendt af teorien med undtagelse af Gomard i dennes notat fra 1990. Der forelå en kendelse - UfR 1999.298 V - som direkte understøttede teoriens retsopfattelse, men som dog må siges at være meget konkret begrundet, kun handlede om livsforsikringer og i øvrigt


text:
blev afsagt med dissens.
 2.2.1. Retspraksis efter UfR 2001.1588 V/ 2372 H: Tvivlsomt om RPL § 513, stk. 1 kan finde anvendelse på livs- og ulykkesforsikringer
 Efter UfR 2001.1588 V, som stadfæstedes af Højesteret i UfR 2001.2372 H i henhold til de af landsretten anførte grunde, har retspraksis ændret den skyldnervenlige linie, som der var lagt op til efter afsigelsen af UfR 1999.298 V, og som var den generelle opfattelse i den forsikrings- og fogedretlige litteratur. Flertallet i UfR 2001.1588 V og Højesteret i UfR 2001.2372 H kom frem til, at RPL § 513, stk. 1 eller dennes analogi ikke generelt kan finde anvendelse på forsikringssummer, der udbetales i henhold til privattegnede livsforsikringer. En skyldner havde modtaget en række livsforsikringssummer efter sin afdøde hustru, som blev indsat på særskilte konti, da manden havde en betydelig gæld til hende. Boet efter hustruen begærede udlæg i livsforsikringssummerne, men såvel landsrettens flertal som Højesteret udtalte, at RPL § 513, stk. 1 ikke kan udstrækkes til generelt at omfatte forsikringssummer, der udbetales i anledning af en ægtefælles død, og at der ikke forelå konkrete omstændigheder, der kunne begrunde udlægsfritagelse. Landsrettens dom synes dog med denne begrundelse at give mulighed for, at konkrete omstændigheder kan begrunde at RPL § 513, stk. 1 kan udstrækkes til at omfatte forsikringssummer, se nærmere herom nedenfor i afsnit 2.3.1. og afsnit 2.4.
 Det fremgår klart af henvisningerne til den foged- og forsikringsretlige litteratur i UfR 2001 s. 2372, note 1, at Højesteret har afvist den hidtidige opfattelse i teorien. Af de respektive henvisninger i såvel landsrettens som Højesterets redaktionsnote må man formentlig slutte, at såvel landsrettens flertal som Højesteret har lagt vægt på dissensen i UfR 1999.298 V og på Bet. nr. 634/1971 s. 85.
 I FED 2002.40 Ø var skyldneren efter hustruens død ved en trafikulykke i 1994 berettiget bl.a. til nogle livsforsikringsydelser. Landsretten udtalte, at der ikke var oplyst konkrete omstændigheder, der kunne begrunde, at udlægsbeskyttelsen i dette tilfælde kunne udstrækkes til udbetalingerne af gruppelivsforsikringsydelsen og forsikringsydelsen vedrørende pensionsordningen. Landsretten kom dermed til det samme resultat som UfR 2001.1588 V/2372 H, nemlig at private livsforsikringer, udbetalt efter en ægtefælles død, ikke var udlægsbeskyttede.
 I FM 2002.63 Ø havde skyldneren fået udbetalt 335.000 kr. fra en gruppelivsforsikring i anledning af en ægtefælles død. Gruppelivsforsikringen var tegnet som et overenskomstmæssigt led i den afdøde ægtefælles ansættelsesforhold som socialchef i en kommune. Der kunne gøres udlæg hos skyldneren i forsikringssummen, som nu var anbragt i obligationer. Fogedretten henholdt sig til Højesterets præmisser i UfR 2001.2372 og anførte, at det forhold, at gruppelivsforsikringen var tegnet som led i ansættelsesforhold, ikke kunne tillægges betydning. Da der ikke i sagen var konkrete omstændigheder, der begrundede, at forsikringssummen blev undtaget fra udlæg, blev rekvirentens udlægsbegæring taget til følge. Landsretten stadfæstede i henhold til grundene.
 UfR 2002.1742 H har efterfølgende berørt spørgsmålet om kreditorbeskyttelsens omfang efter RPL § 513 og ændrer atter retsstillingen, således at der nu igen anlægges en mere skyldnervenlig linje som i UfR 1999.298 V. Sagen drejede sig bl.a. om omstødelse efter


text:
konkursdekretets offentliggørelse af indbetalinger foretaget af skyldner til told og skat med midler hidrørende fra udbetalte invaliderenteydelser. Invaliderenteydelserne stammede fra en privattegnet erhvervsevnetabsforsikring på ca. 600.000 kr. årligt, udbetalt som erstatning for invaliditet. Højesteret fandt med dissens (4-1), at indbetalingerne var omstødelige efter KL § 72 og udtalte bl.a. i den forbindelse, at FAL § 118, jf. FAL § 116 ikke omfatter invaliderenteydelser, der er udbetalt af forsikringsselskabet, og at de hensyn, der har begrundet undtagelsen fra kreditorforfølgning i RPL § 513, stk. 1, også gør sig gældende, hvor erstatningen beror på en forsikringsaftale, hvad enten der er tale om en summaforsikring eller en forsikring med udbetaling af løbende ydelser såsom invaliderenteydelser. Højesteret fandt derfor, at RPL § 513, stk. 1, 2. pkt., hvorefter der ikke kan ske udlæg i beløb, der er udbetalt som erstatning for invaliditet, måtte anvendes analogt på invaliderenteydelser fra en privattegnet ordning. Da ydelserne imidlertid var blevet hævet af skyldneren uden at være klart adskilt fra hans øvrige aktiver, kunne der dog gøres udlæg heri, og de hørte derfor under konkurs-massen, jf. KL § 32 og § 36. Dissensen kom uden om RPL § 513, stk. 1 ved at udtale, at invaliderenteydelserne først forfaldt til betaling efter konkurstidspunktet, og at invaliderente-ydelserne da måtte sidestilles med indtægter ved egen virksomhed efter KL § 33, hvorefter de ikke indgik i konkursmassen efter KL § 36. Dette var dog heller ikke forlangt af boet for så vidt angår andre beløb end dem, der var betalt til skattevæsenet.
 Da der i dommen var tale om en renteforsikring med løbende ydelse efter FAL § 118, for hvilke forsikringer der gælder de samme regler som for kapitalforsikringer efter FAL §§ 102-117, kan dommen kun bruges som præjudikat for så vidt angår livsforsikringer og ikke vedrørende retsstillingen for så vidt angår ulykkesforsikringer.
 UfR 2001.2581 Ø, som primært vedrørte spørgsmålet om adskillelseskravet i RPL § 513, stk. 1[45], er interessant i relation til ulykkesforsikringer. I sagen havde skyldner været udsat for en personskade, hvorefter en ménerstatning kom til udbetaling fra hendes ulykkesforsikringsselskab. Det første a conto beløb på 53.524 kr. blev indsat på skyldnerens almindelige bankkonto, hvor der i forvejen var et indestående på ca. 117.000 kr. 10 dage efter overførte skyldneren 50.000 fra denne konto til en særskilt opsparingskonto. Dagen efter modtog skyldneren yderligere et acontobeløb på 50.248 kr. fra ulykkesforsikringsselskabet, som hun indsatte på opsparingskontoen. Da skyldneren ved indsættelse af a conto beløbene fra forsikringen på henholdsvis den almindelige bankkonto og opsparingskontoen ikke havde holdt erstatningsbeløbene klart adskilt fra sin øvrige formue, var kreditorbeskyttelsen i medfør af RPL § 513, stk. 1 derved bortfaldet. Kommunens udlæg blev derfor stadfæstet.
 Opsummerende om retspraksis efter afgørelserne gengivet i UfR 2001.1588 V/2372 H, FED 2002.40 Ø, FM 2002.63 Ø, UfR 2002.1742 H og UfR 2001.2581 Ø kan siges, at retsstillingen i relation til muligheden for udlægsbeskyttelse af livs- og ulykkesforsikringer efter RPL § 513, stk. 1, er uklar. For så vidt angår livsforsikringer kom de tre førstnævnte kendelser til, at RPL § 513, stk.


text:
1 ikke var til hinder for, at der kunne foretages kreditorforfølgning mod udbetalte livsforsikringer efter en afdød ægtefælle, uanset om livsforsikringen var privattegnet eller tegnet som et led i ansættelsesforholdet. Derimod kom den nyeste dom, gengivet i UfR 2002.1742 H, til det modsatte resultat, idet Højesteret fandt, at RPL § 513, stk. 1 var til hinder for, at der kunne foretages kreditor-forfølgning. Retsstillingen i relation til ulykkesforsikringer må på baggrund af UfR 2001.2581 Ø være den, at ménerstatninger/invaliditetserstatninger fra skyldnerens ulykkesforsikringsselskab kan være omfattet af RPL § 513, stk. 1, hvis adskillelseskravet er opfyldt. Som følge af UfR 2001.2372 H må anvendelse af RPL § 513, stk.1 på livsforsikringer generelt anses for udelukket, men UfR 2002.1742 H har åbnet op for en mulig anvendelse af RPL § 513, stk.1 på invaliderenteydelser fra en livsforsikring. Retsstillingen i relation til livsforsikringer må som følge af den modstridende retspraksis anses for uafklaret.
 2.2.2. Opfattelsen i teorien efter UfR 2001.1588 V/ 2372 H: Tvivlsomt om RPL § 513, stk. 1 kan finde anvendelse på livs- og ulykkesforsikringer
 Jønsson og Kjærgaard, Dansk Forsikringsret, 8. udg., s. 873, konkluderer på baggrund af UfR 2001.2372 H, at ”Er forsikringssummen udbetalt i den forstand, at den er modtaget af den berettigede, er det nu ret sikkert, at der kan iværksættes kreditorforfølgning. RPL § 513, stk. 1, gælder nemlig ikke for rettigheder ifølge en livsforsikring. Forfatterne tager herefter blot UfR 2001.2372 H til efterretning ved at konstatere, at den begunstigedes kreditorer kan søge sig fyldestgjort i de udbetalte beløb, selv om beløbene har været holdt adskilt. Forfatterne bortfortolker de reservationer i præmisserne om, at RPL § 513, stk. 1 ikke generelt er anvendelig, men at konkrete omstændigheder kan begrunde, at beskyttelsen mod udlæg kan udstrækkes til de foreliggende forsikringsudbetalinger[46]. For så vidt angår ulykkesforsikringer henviser forfatterne til det for livsforsikringer anførte og UfR 2001.2372 H. Forfatterne tager dog ikke stilling til UfR 2001.2581 Ø og 2002.1742 H.
 Ivan Sørensen anfører i Forsikringsret, 3. udg., s. 501, at landsrettens kendelse i UfR 2001.1588 – der stadfæstedes af Højesteret – synes at åbne mulighed for, at konkrete omstændigheder kan begrunde, at § 513, stk. 1 udstrækkes (ved en analogislutning) til at omfatte forsikringssummer. Forfatteren gentager synspunktet i Den private Syge- og Ulykkesforsikring, 2. omarbejdede udgave, s. 263. UfR 2001.2581 Ø og UfR 2002.1742 H er ikke behandlet i fremstillingerne.
 Kommenteret Karnov til FAL fra 2003, s. 5243, anfører blot, at den tidligere retsstilling, hvorefter kreditorforfølgning var udelukket efter en analogi af RPL § 513, stk. 1, hvis beløbet var indsat på en særskilt konto eller på anden måde var holdt adskilt fra modtagerens øvrige formue, ikke længere er gældende efter UfR 2001.2372 H. Der tages ikke stilling til UfR 2002.1742 H.
 Kommenteret Karnov til RPL fra 2004, s. 162-163, nævner også kun den modstridende praksis, men dog uden at omtale UfR 2002.1742 H. UfR 2001.2581 Ø ses alene anvendt som et eksempel på, at skyldneren skal holde sine a conto erstatninger klart adskilt fra sin øvrige formue.
 C.C. Munksgaard Nielsen udtaler


text:
sig i Begunstigelsesinstituttet s. 343 og 344 ligeledes klart herom, da der efter UfR 2001.2372 H ikke længere ifølge forfatteren synes grundlag for at antage, at begunstigede kan beskytte dødsfaldsudbetalinger fra private livs- og ulykkesforsikringer ved anbringelse på en særskilt konto, og at Højesterets kendelse synes at måtte læses som en bekræftelse på, at RPL § 513, stk. 1, ikke er anvendelig på private forsikringssummer overhovedet. Bogen er dog udgivet før afsigelsen af UfR 2002.1742 H og omtaler ikke UfR 2001.2581 Ø.
 Den kommenterede Retsplejelov, 7. udg., antager på s. 186, at hvor der efter sådanne forsikringer (livs- og ulykkesforsikringer – min tilføjelse) udbetales ydelser, svarende til de i RPL § 513, stk. 1, nævnte, og ydelsen holdes klart adskilt fra skyldnerens øvrige formue, må § 513 formentlig finde analogisk anvendelse, selv om forsikringen er tegnet og opretholdt af skyldneren, og selv om forsikringen er en summaforsikring, og der henvises til Gomard[47]. Senere nævnes dog afgørelserne i UfR 2001.2372 H og FM 2002.63 Ø, men ikke UfR 2002.1742 H, som ellers kunne støtte den nævnte opfattelse. UfR 2001.2581 Ø ses alene anvendt som et eksempel på, at skyldneren skal holde sine a conto erstatninger klart adskilt fra sin øvrige formue.
 Jens Møller og Michael S. Wiisbye anlægger i Erstatningsansvarsloven med kommentarer, 6. udg., s. 395, en noget mere nuanceret opfattelse, hvorefter det ifølge forfatterne formentlig må antages, at RPL § 513 finder analog anvendelse på udbetalte ulykkesforsikringer i modsætning til livsforsikringer. De henviser i den forbindelse til Gomard[48] og UfR 1999.298 V, som er refereret ovenfor i afsnit III, 2.1. Da UfR 1999.298 V vedrører muligheden for kreditorforfølgning mod gruppelivsforsikringssummer, kan synspunktet om udlægsfritagelse for ulykkesforsikringer dog ikke siges at have støtte i denne kendelse. De to nævnte kendelser på s. 395 vedrørende livsforsikringer er i øvrigt den samme (UfR 2001.2372 H) , hvilket forfatterne synes at overse. Bogen har dog kun undtagelsesvis medtaget materiale efter 1.april 2002, og den har dermed ikke behandlet den senere afsagte dom i UfR 2002.1742 H. UfR 2001.2581 Ø ses som i de ovenfor nævnte fremstillinger alene at være et eksempel på adskillelseskravet i RPL § 513, stk. 1.
 Senest har Ejler Bruun m.fl. behandlet spørgsmålet i Fogedsager, 3. udg. fra 2005, s. 382, hvorefter der ikke er grundlag for den tidligere udbredte antagelse, at RPL § 513, stk. 1, eller dennes analogi supplerer udlægsfritagelsesregler i FAL §§ 116 og 123. Ifølge forfatterne kan man godt kombinere UfR 2001.2372 H med UfR 2002.1742 H, da sidstnævnte dom er et eksempel på en konkret begrundet anvendelse af analogien fra RPL § 513, stk. 1 på udbetalte forsikringsbeløb. Heraf må man slutte, at ”konkret begrundet” eller de ”konkrete omstændigheder” som UfR 2001.2372 H henviser til, ifølge forfatterne må være invaliderenteydelser, som stammer fra en privattegnet erhvervsevnetabsforsikring, og som udbetales som erstatning for invaliditet, jf. nedenfor i afsnit 2.3.1., hvor også sondringen mellem ménerstatning og erhvervsevnetabserstatning behandles.
 Opsummerende kan der vedrørende muligheden for kreditorforfølgning mod livs- og ulykkesforsikringer siges, at spørgsmålet efter afsigelsen af UfR 2001.2372 H


text:
må anses for uafklaret i såvel den forsikringsretlige som den fogedretlige litteratur. Litteraturen hælder på baggrund af UfR 2001.2372 H mest til, at livs- og ulykkesforsikringer generelt ikke er omfattet af beskyttelsen i RPL § 513, stk. 1, således at der kan foretages kreditorforfølgning. Der er forskellige opfattelser i litteraturen af, hvorvidt ” konkrete omstændigheder” kan begrunde, at udlægsbeskyttelsen i RPL § 513, stk.1 også kan udstrækkes til forsikringsydelser. En del af den nyere litteratur har dog helt undladt at tage stilling til UfR 2002.1742 H vedrørende livsforsikring, og UfR 2001.2581 Ø ses kun refereret i den Kommenteret Retsplejelov, 7. udg.
 I det følgende skal der ses nærmere på, om der er forskel på de enkelte forsikringsydelser, således at nogle forsikringsydelser eventuelt kan være omfattet af RPL § 513, stk. 1, mens andre ikke er det.
 Begrebet ”invaliditet” er i erstatnings- og forsikringsretten identisk med begrebet ”varigt mén”. Invaliditetsgraden/méngraden fastsættes efter en medicinsk vurdering og en fastsat méntabel, og anvendes bl.a. også til at fastsætte invaliditetserstatninger i forbindelse med ulykkesforsikringer.
 ”Erstatning for invaliditet” må dog i overensstemmelse med de anvendte begreber i EAL ikke kun omfatte varigt mén, men også erstatning for erhvervsevnetab[49]. Herfor taler, at RPL § 513, stk. 1 blev gennemført på et tidspunkt, hvor der ikke var nogen opdeling af erstatningskravet for skader med varige følger i godtgørelse for varigt mén og erstatning for erhvervsevnetab[50].
 Tab af erhvervsevne er i forsikrings- og erstatningsretten identisk med tab af arbejdsevne[51] og begge betegnelser anvendes om skadelidte, der har mistet hele eller en del af evnen til at tjene penge som følge af arbejdsudygtighed. Ved tab af erhvervsevne/arbejdsevne er der dermed tale om et rent økonomisk kriterium, og ved bedømmelsen af erhvervsevnen vurderes skadelidtes evne til at skaffe sig indtægt ved et arbejde, der med rimelighed kan forlanges af ham.
 Ivan Sørensen har forladt sin tidligere sondring i ”Den private Syge- og Ulykkesforsikring”, 1. udg. og ”Forsikringsret”, 1. udg., hvorefter invaliditetserstatning (udmålt på grundlag af den forsikredes medicinske invaliditet) nød beskyttelse, hvorimod det var mere tvivlsomt, om hvorvidt arbejdsevne- og erhvervsevnetabserstatning (økonomisk invaliditet) og dødsfaldserstatning var omfattet. Da erstatning for tab af erhvervsevne udgør en løbende ydelse og faktisk skal kompensere for det indtægtstab, ville det ifølge forfatteren være nærliggende at lade denne ydelse, i lighed med dag-penge, være beskyttet på samme måde som tabt arbejdsfortjeneste, jf. RPL § 513, stk. 3, som yder en ringere beskyttelse end § 513, stk. 1. Sondringen mellem medicinsk og økonomisk invaliditet blev i relation til livsforsikringer afvist ved UfR 2002.1742 H, hvor en erhvervsevnetabserstatning (økonomisk invaliditet) fra et livsforsikringsselskab fandtes at være udlægsbeskyttet efter RPL § 513, stk. 1. Det samme må gælde for ulykkesforsikringer, jf. herved UfR 2001.2532 V, hvor en erhvervsevnetabserstatning (økonomisk invaliditet) fra et ansvarsforsikringsselskab helt generelt fandtes at være omfattet af RPL § 513, stk. 1, men dog ikke i det konkrete tilfælde. At sondringen dog ikke helt har mistet sin betydning i nyere juridisk rådgivning, ses bl.a. i Spørg advokaten fra 30.11.2004, hvor advokaten bruger sondringen som svar


text:
i relation til spørgsmålet om mulighederne for kreditorbeskyttelse af en livsforsikring, jf. bilag 4.
 Før afsigelsen af UfR 2001.1588 V/2372 H var teorien enig om, at invalideerstatninger var omfattet af RPL § 513, stk. 1. Gomard behandler spørgsmålet i sit notat fra 1990 ”Notat om Retsplejelovens § 513 og invalideerstatning efter en personforsikring”[52]. Gomard konkluderer på side 3 med henvisning til den opremsede ældre litteratur, at ”behovet for beskyttelse af en udbetalt kapitalerstatning for invaliditet (og forsørgertab) er det samme, hvad enten erstatningen (og godtgørelsen) stammer fra ansvarlig skadevolder personlig, en ansvarlig skadevolders ansvarsforsikrer, en arbejdsskade-forsikring eller en privatpersonforsikring. Så vidt ses har da heller ingen i den juridiske litteratur udtalt sig imod, at reglen i RPL § 513, stk. 1 skulle være anvendelig også for erstatningsbeløb for invaliditet fra personforsikringer”. Gomard vil dermed behandle alle typer af personforsikringer ens, herunder også livs- og ulykkesforsikringer[53].
 For så vidt angår ulykkesforsikringer har Jørgen Nørgaard i UfR 1976B.273, note 10, fortolket ordene ”erstatning for invaliditet” i RPL § 513, stk. 1 således, at beskyttelsen mod udlæg også omfatter ulykkesforsikringssummer af enhver art.
 I UfR 2001.1588 V - som stadfæstedes af Højesteret i UfR 2001.2372 H i henhold til grundene - udtalte landsretten, at formålet med erstatning for invaliditet og tab af forsørger er at kompensere for det tab, der måtte være lidt ved en skadegørende handling, og erstatningen udmåles efter de regler, der er fastsat herom i erstatningsansvarsloven. Landsretten slår endvidere fast, at udbeta-linger i henhold til privattegnede forsikringer afhænger af den aftale, der er indgået herom mellem forsikringstageren og det pågældende forsikringsselskab, og at der ikke er nogen sammenhæng mellem det lidte tab og forsikringssummen. Herefter foretager landsretten en ren ordlydsfortolkning af RPL § 513, stk. 1, således at bestemmelsen alene omfatter erstatning for invaliditet og tab af forsørger eller godtgørelse i forbindelse hermed (efter EAL – min tilføjelse). Afgørelsen vedrørte imidlertid ikke direkte udbetalinger som følge af invaliditet i henhold til en privattegnet forsikring. Landsretten har imidlertid indirekte klart givet udtryk for, at udbetalinger som følge af invaliditet i henhold til privattegnede forsikringer ikke er omfattet af udlægsbeskyttelsen i RPL § 513, stk. 1.
 I UfR 2001.2581 Ø kom landsretten til det modsatte resultat i en sag, som vedrørte kreditorforfølgning mod udbetalte ménerstatninger (invaliditetserstatninger – min tilføjelse) fra et ulykkesforsikringsselskab. Ménerstatningerne fandtes generelt at være omfattet af RPL § 513, stk. 1, men beskyttelsen fandtes dog konkret at være bortfaldet som følge af manglende klar adskillelse.
 I den ovenfor refererede afgørelse i UfR 2002.1742 H kom Højesteret som nævnt til det resultat, at invaliderenteydelser fra en privattegnet erhvervsevnetabsforsikring var omfattet af RPL § 513, stk. 1.
 Spørgsmålet er herefter, om retspraksis i modsætning til teorien og forarbejderne har villet sondre mellem, om kreditorbeskyttelsen vedrørte udbetalte invaliditetserstatninger/ménerstatninger eller udbetalte erhvervsevnetabserstatninger. Retspraksis har, således som nævnt i afgørelserne UfR 2001.2532 V og UfR 2002.1742 H, klart forudsat, at erhvervsevnetabserstatninger fra forsikrings-selskaber helt generelt kan være omfattet af RPL § 513, stk. 1, hvis betingelserne i bestemmelsen er opfyldt. Det er tvivlsomt, om