text:
(Min understregning).
 Skatterådet fandt, at der ikke forelå en definitiv og effektiv udskillelse af kapitalen fra stifterens formuesfære, hvorfor fonden ikke kunne anses som et selvstændigt skattesubjekt. Ved vurderingen lagde Skatterådet særlig vægt på
 at stifterens ægtefælle var indsat som begunstiget i vedtægterne,
 at selvom det fremgik af vedtægterne, at fondens formue aldrig skulle kunne tilbageføres til stifteren, fulgte det også samtidig af vedtægterne, at bestyrelsen kunne ændre vedtægterne,
 at stifteren havde mulighed for at blive en del af fondsbestyrelsen,
 at der ikke var en fornøden adskillelse mellem fonden, fondens ledelse og stifteren, idet der ikke kunne siges at være en selvstændig ledelse og administration, som der kræves i dansk ret.
 Afkastet fra fonden skulle derfor skattemæssigt henføres til stifteren.
 Vedrørende de begunstigede fandt Skatterådet, at udlodninger fra fonden skulle anses for ydet direkte fra stifteren, hvorefter udlodninger skulle anses som skattepligtige gaver for de begunstigede i Danmark i medfør af statsskattelovens § 4, dog med de undtagelser og fritagelser, der gjaldt efter gaveafgiftsreglerne. Ved stifterens død ville kapitalen blive anset for at tilhøre stifterens formuesfære, og skattemæssigt blive anset for at falde i arv til de begunstigede, der herefter ville få en ideel ejendomsret til formuen.
 De nærmere omstændigheder omkring fonden i den pågældende sag er direkte sammenlignelige med forholdene i nærværende sag.
 Der kan endvidere henvises til den retspraksis, som der er henvist til nedenfor under spørgsmål 2, for så vidt angår spørgsmålet om den effektive og endelige udskillelse af stifters formue i forhold til liechtensteinske fonde.
 Det er Spørgernes opfattelse, at spørgsmål 2 skal besvares med et "ja".
 Som nævnt ovenfor under spørgsmål 1, følger det af praksis, at den skattemæssige behandling af uddelinger til fordel for en dansk skattepligtig fra en udenlandsk fond i stifters levende live, afhænger af hvordan den udenlandske fond karakteriseres efter dansk skatteret i forhold til stifteren af fonden.
 Efter stifterens død skal der imidlertid ved den skattemæssige behandling af en sådan fonds aktiver og afkastet heraf, i forhold til fondens begunstigede, som er skattepligtige til Danmark, foretages en konkret, selvstændig vurdering af fonden set i forhold til de begunstigede, dvs. om fondens midler kan anses for effektivt og uigenkaldeligt udskilt fra de begunstigedes formuesfære.
 Dette følger af Højesterets dom i SKM2015.9.HR.
 Højesteret fastslog således i dommen, at vurderingen af, hvorvidt en udenlandsk (liechtensteinsk) fond i forhold til en dansk begunstiget person skal anses for et selvstændigt skattesubjekt, beror på en selvstændig vurdering af forholdet mellem fonden og den begunstigede:
 "Spørgsmålet om beskatning af fondens indtægter hos A [den begunstigede] må efter vores opfattelse bero på en selvstændig vurdering af, hvorvidt fonden i forhold til ham må anses for et selvstændigt skattesubjekt efter dansk skatteret." (Min understregning).
 Højesterets flertal udtalte i den forbindelse, at stifternes beføjelser ikke automatisk ville overgå til de begunstigede i forbindelse med arv:
 "Efter det oplyste om liechtensteinsk ret lægger vi til grund, at de særlige beføjelser til at råde over en fonds midler, som stifteren af fonden efter liechtensteinsk ret kan forbeholde sig, ikke kan overføres til


text:
andre, heller ikke ved arv, og den bedømmelse af forholdet mellem F og dennes stiftere, som fremgår af Østre Landsrets dom af 14. januar 2005, kan allerede af denne grund ikke overføres på forholdet mellem F og A, som ikke var stifter af fonden." (Min understregning).
 Højesterets flertal fandt endvidere, at det var uden betydning for fondens status over for den begunstigede, hvorvidt fondens formue ikke var uigenkaldeligt udskilt fra stifterens formue:
 "Vurderingen af fondens selvstændighed i forhold til A's økonomi må tage udgangspunkt i de seneste vedtægter for F dateret 21. april 1998. Ifølge disse var det bestemt, at bl.a. stifteren C selv kunne begunstiges. Dette havde betydning for bedømmelsen af C's skattemæssige stilling, idet fondens formue dermed ikke var uigenkaldeligt udskilt fra hans formue. Denne omstændighed er efter vores opfattelse imidlertid ikke afgørende for, om fondens formue skal anses for ejet af A. Vi finder, at der heller ikke er andet i disse vedtægter, der må føre til, at A i realiteten har en sådan rådighed over fondens formue, at denne må anses for ejet af ham. Vi finder endvidere, at det ikke er godtgjort, at formuen er overgået ved arv fra C til A." (vores understregning)
 Konkret fandt Højesteret således, at den begunstigede danske person ikke skulle anses for at være ejer i skattemæssig henseende af fondens midler.
 Skatterådet har efterfølgende i et andet tilfælde i SKM 2017.476.SR i fuld overensstemmelse med højesteretsdommen fastslået, at der - efter stifterens død - i forhold til en begunstiget skal foretages en selvstændig vurdering af en fonds skattemæssige status:
 "Af højesteretsdommen SKM2015.9.HR kan udledes, at der efterfølgende skal foretages en ny selvstændig vurdering af, om formuen i en fond/kan anses for overgået til arvinger/begunstigede.
 Der skal herefter foretages en selvstændig vurdering af, om Fund B i forhold til stifters søster, X, der er arving og begunstiget i Fund B, er et selvstændigt skattesubjekt (...)
 Det afgørende er, om formuen i Fund B kan anses for at være overgået til arving og begunstiget." (Vores understregning).
 I sagen skulle den oprindelige fond, som havde hjemsted i Liechtenstein, opdeles til stifterens arvinger/begunstigede i tre nye fonde ved stifterens død. Skatterådet fandt, at den nye fond ikke var et selvstændigt skattesubjekt i forhold til arvingen/den begunstigede, idet fondsformuen ikke var uigenkaldeligt udskilt. Ved vurderingen blev der lagt særligt vægt på
 at bestemmelserne i vedtægterne kunne ændres,
 at fonden kunne opløses, hvis den begunstigede ønskede det,
 at den begunstigede var den eneste begunstigede i fonden, og at samtlige af fondens midler ville tilfalde den begunstigede over en fast årrække.
 Skatterådet redegjorde i sagen i øvrigt for de sædvanlige betingelser, der stilles vedrørende en definitiv og effektiv udskillelse af de overførte midler vedrørende stifteren, som nærmere angivet ovenfor under Spørgsmål 1.
 Besvarelsen af Spørgsmål 2 bygger således på, om Fondens formue - efter Stifterens død - kan anses som definitivt og effektivt udskilt fra Spørgernes formue, idet Fonden i bekræftende fald må anses som et selvstændigt skattesubjekt i forhold til Spørgerne. Det er altså ikke i

type: other


text:
sig selv afgørende, at det under besvarelsen af Spørgsmål 1 måtte være fastslået, at fonden i sig selv kan anses som et selvstændigt skattesubjekt i forhold til Stifteren.
 Henset til de beføjelser og begunstigelser, som Fondens vedtægter tillægger Spørgerne efter Stifterens død, bør der imidlertid ikke være tvivl om, at de krav til en effektiv og uigenkaldelig udskillelse fra de begunstigedes formue, der stilles efter praksis, herunder som bl.a. fastslået i den netop nævnte afgørelse fra Skatterådet fra 2017, ikke kan anses at være opfyldt i nærværende sag.
 Væsentligst er det forhold, at Spørgerne er Fondens hovedbegunstigede sammen med deres mor. En eventuel formue og afkastet heraf vil dermed i væsentligt omfang tilfalde Spørgerne. Som det fremgår af Vedtægterne må der ikke gøres forskel på Spørgerne, hvad angår uddelinger.
 Hertil kommer, at Spørgerne efter Stifterens død i det væsentlige indtræder i Stifterens rådighedsret for så vidt angår ledelse m.v. Spørgerne kan således - på trods af at de er begunstigede - efter Vedtægternes § 9, stk. 3, udpege flertallet af bestyrelsesmedlemmerne - der kan være Spørgerne selv - og dermed indirekte "styre" ledelsen og dermed uddelingerne til sig selv. Spørgerne vil efter omstændighederne kunne foranledige Fonden opløst, i hvilket tilfælde midler vil tilfalde dem som begunstigede.
 Betingelsen, som opstillet af Skatterådet i SKM 2017.476.SR, om at der skal være en selvstændig bestyrelse som en vigtig garanti for, at der er uafhængig rådighed, er således ikke opfyldt.
 Det skal videre bemærkes, at Spørgerne efter Stifterens testamente vil arve alle aktiver, der ikke er specifikt testeret til Stifterens ægtefælle. Fondens aktiver er af åbenbare grunde ikke nævnt deriblandt.
 Sammenfattende må det dermed konkluderes, at fondsformuen - efter Stifterens død - ikke kan siges at være definitivt og endeligt udskilt fra Spørgernes formuesfære på en sådan måde som det kræves efter praksis, hvorfor Fonden ikke i forhold til Spørgerne kan anses for at være et selvstændigt skattesubjekt.
 Dette er i fuld overensstemmelse med såvel resultatet i SKM2011.740.SR (som omtalt under spørgsmål 1) som i SKM2017.476.SR.
 Det er også i overensstemmelse med resultatet i Højesterets dom i SKM.2015.9.HR, hvor Højesteret ganske vist nåede til det modsatte resultat - selv om den begunstigede også var universalarving til stifterens formue. Forholdene i den pågældende sag var dog anderledes på den afgørende måde, at der var en række andre begunstigede familiemedlemmer til fondens midler - dvs. den konkrete begunstigede havde ikke er retskrav på at modtage en bestemt andel af formuen eller afkastet heraf. Det afgjordes således suverænt af fondens bestyrelse, i hvilket omfang den ønskede at yde støtte til den begunstigede. Og nok så væsentligt måtte fondens ledelse - bestyrelsen - anses at være uafhængig i forhold til den begunstigede. De begunstigede havde således ingen indflydelse på udpegningen af bestyrelsesmedlemmerne eller på ledelsen og administrationen af fonden i øvrigt.
 I nærværende sag vil Spørgerne (efter Stifterens død), som nævnt, efter omstændigheder kunne udvirke en opløsning af fonden og dermed (lige) uddeling af midlerne til Spørgerne.
 Konsekvensen af, at Fonden ikke i forhold Spørgerne kan anses for


text:
at være et selvstændigt skattesubjekt, er, at Spørgerne i dansk skattemæssig henseende anses for at arve Fondens aktiver ved Stifterens død (svarende til deres forholdsmæssige arveandel fra Stifteren), og at de herefter vil være skattepligtige af afkast, gevinst/tab m.v. heraf.
 Det ønskes bekræftet, at en uddeling af midler - i stifterens levende live - fra fonden, til Spørgerne, der er begunstigede i fonden, anses som en gave ydet af fondens stifter.
 Spørgsmålet angår, hvorvidt H1 (herefter: "Fonden") - i stifterens levende live - skal kvalificeres som et selvstændigt skattesubjekt eller en skattetransparent enhed efter dansk skatteret. Hvis Fonden anses for en skattetransparent enhed, vil uddeling af midler mv. fra Fonden til Spørgerne, der er begunstigede i Fonden, skulle anses som en gave ydet direkte af Fondens stifter. Omvendt vil der være tale om en uddeling fra Fonden, hvis denne kvalificeres som et selvstændigt skattesubjekt.
 En forudsætning for at kunne anse en udenlandsk trust for et selvstændigt skattesubjekt, er at trustens kapital er definitivt og effektivt udskilt fra stifterens formuesfære. Heri ligger, at stifteren ikke må have mulighed for at tilbagekalde trusten, så den udskilte kapital igen indgår i stifterens formuesfære. Desuden må stifteren ikke fortsat have rådighed over den udskilte kapital. Hvis en af disse betingelser ikke er opfyldt, kan Fonden ikke anses for et selvstændigt skattesubjekt. Se Den juridiske vejledning 2020-1, afsnit C.B.2.15.2.
 Det følger af praksis, at følgende betingelser i hvert fald skal være opfyldt:
 De overførte midler må aldrig kunne tilbageføres til stifteren. Dette gælder såvel for så vidt angår Fondens kapital som afkastet af denne.
 Midlerne skal være overført til Fonden på en sådan måde, at stifteren såvel i levende live som ved testamente er afskåret fra at råde over disse.
 Der skal være en selvstændig ledelse/administration af Fonden. Dette er en væsentlig garanti for, at en ny uafhængig ejerrådighed er tilvejebragt. Se bl.a. SKM2016.257.SR, SKM2014.493.SR og SKM2014.491.SR.
 Skattestyrelsen er på baggrund af ovenstående af den opfattelse, at Fonden - i stifterens levende live - skal kvalificeres som en skattetransparent enhed efter dansk skatteret. Det er ved afgørelsen tillagt vægt, at stifteren fortsat må anses for at have rådighed over den udskilte kapital, idet Fonden ikke kan anses for at have en selvstændig ledelse/administration. Stifteren er således bl.a. berettiget til at udpege alle medlemmerne af bestyrelsen, der samtidig vælges for en begrænset periode på 2 år. Hertil kommer, at stifteren i henhold til vedtægterne er berettiget til at forvalte kapitalen i samarbejde med bestyrelsen, ligesom at stifteren kan modtage betaling for arbejdet i den forbindelse. Desuden kan Fondens vedtægter i vid udstrækning ændres af bestyrelsen.
 Det kan derfor bekræftes, at uddeling af midler - i stifterens levende live - fra Fonden, til Spørgerne, der er begunstigede i Fonden, anses som en gave ydet af stifteren. Dette skyldes, at Fonden skal anses for en skattetransparent enhed efter dansk skatteret.
 Det ønskes bekræftet, at Spørgerne ved Stifterens død i skattemæssig henseende anses for at have arvet en andel af Fondens aktiver svarende til deres forholdsmæssige arveandel fra Stifteren


text:
- og at Spørgerne herefter vil være skattepligtige af afkast heraf.
 Spørgsmålet angår, hvorvidt Fonden - ved stifterens død - skal kvalificeres som et selvstændigt skattesubjekt eller en skattetransparent enhed efter dansk skatteret. Afgørende er i den forbindelse, hvorvidt Spørgerne i realiteten har en sådan rådighed over Fondens formue, at denne må anses for ejet af dem. Se SKM2015.9.HR, SKM2017.476.SR og Den juridiske vejledning 2020-1, afsnit C.B.2.15.2.
 Spørgerne er både arvinger og begunstigede i Fonden efter stifterens død. Der skal derfor foretages en selvstændig vurdering af, hvorvidt Fonden skal kvalificeres som et selvstændigt skattesubjekt eller en skattetransparent enhed i forhold til Spørgerne. Det er i den forbindelse ikke i sig selv er afgørende, om Fonden skal anses for et selvstændigt skattesubjekt eller en skattetransparens enhed i forhold til stifteren.
 Skattestyrelsen er på baggrund af ovenstående af den opfattelse, at Fonden - ved stifterens død - skal kvalificeres som en skattetransparent enhed efter dansk skatteret. Det er ved afgørelsen tillagt vægt, at Spørgerne må anses for at have en sådan rådighed over Fondens formue, at denne må anses for ejet af dem, idet Fonden ikke kan anses for at have en selvstændig ledelse/administration i forhold til Spørgerne. Spørgerne kan således bl.a. vælge flertallet af bestyrelsen, der samtidig vælges for en begrænset periode på 2 år. Desuden kan Fondens vedtægter i vid udstrækning ændres af bestyrelsen.
 Det kan derfor bekræftes, at Spørgerne ved Stifterens død i skattemæssig henseende anses for at have arvet en andel af Fondens aktiver svarende til deres forholdsmæssige arveandel fra Stifteren, og at Spørgerne vil være skattepligtige af afkastet heraf.
 Skatterådet fandt, at en trust hjemmehørende i Liechtenstein efter dansk skatteret ikke kunne anses for at være et selvstændigt skattesubjekt, idet kapitalen ikke var definitivt og effektiv udskilt af stifterens formuesfære. Formuen skulle derfor anses for overgået til den begunstigede. Derudover fandt Skatterådet, at den begunstigede efter en konkret vurdering først havde erhvervet ret til afkastet på kundskabstidspunktet
 Skatterådet besvarer spørgsmål 1 benægtende således, at The A Foundation ikke anses for et selvstændigt skattesubjekt efter dansk skatteret. Ud fra en samlet vurdering af sagens omstændigheder, herunder stifteren og protektorernes relationer, finder Skatterådet ikke, at formuen kan anses for definitivt og effektivt udskilt fra stifterens formuesfære, da protektorerne ikke er uafhængige af stifteren. Betingelsen om, at der skal være tilvejebragt en ny uafhængig ejerrådighed af trustens formue, anses ikke for opfyldt. Spørgsmål 2, om lånet vil blive anset for indskud omfattet af fondsbeskatningslovens § 3 A, stk. 2, og ligningslovens § 16 K, bortfalder, allerede fordi det i spørgsmål 1 er fastslået, at The A Foundation skattemæssigt anses for at være transparent. Dermed finder ligningslovens § 16 K ikke anvendelse. Sagen er påklaget til Skatteankestyrelsen/Landsskatteretten
 SKM2014.493SR
 Stifteren af The X Will Trust har ved testamente besluttet at oprette Trusten ved sin død. Vurderingen af Trustens skattemæssige kvalifikation efter dansk ret skal foretages i forhold til sønnen, idet sønnen som begunstiget anses for at råde over Trustens midler. Hertil lægges der vægt på, at der ikke er en uafhængig bestyrelse/administration


text:
af Trusten, idet trustee på foranledning af sønnen vil opløse Trusten. På denne baggrund anses The X Will Trust skattemæssigt for at være transparent, hvorfor sønnen skal beskattes af det løbende afkast i Trusten. Sønnen arver trustkapitalen direkte ved stifterens død, og da boet er skiftet i UK, hvor stifteren var hjemmehørende, og der ikke indgår aktiver i boet i form af fast ejendom i Danmark eller virksomhed med fast driftssted i Danmark, skal der ikke betales boafgift til Danmark i forbindelse med arveerhvervelsen. Skatterådet bekræfter, at den del af trustens midler, som stammer fra arven, kan udbetales til sønnen, hans hustru og børnene eventuelt med gaveafgift på 15 pct., uden at der derudover forfalder danske skatter og afgifter, når The X Will Trust opløses. Skatterådet bekræfter, at den del af trustens midler, som stammer fra afkast af arven, og under forudsætning af at sønnen er beskattet af afkastet, kan udbetales til sønnen, hans hustru og børnene, eventuelt med en gaveafgift på 15 pct., uden at der derudover forfalder danske skatter og afgifter, når The X Will Trust opløses.
 Udbetalinger fra en af afdøde A oprettet trust i USA til afdødes enke B anses for arv, da den oprettede trust ifølge vedtægterne er "revocable" og dermed transparent. Trustformuen er ikke definitivt og effektivt udskilt fra stifterens fomuesfære, hvorfor udbetaling af trustformuen til stifterens enke må anses som arv, der ikke medfører indkomstskattemæssige konsekvenser. SKAT bemærker, at efter at B arver trustformuen, anses trusten tillige for at være transparent i forhold til hende, idet hun har råderet over trusten i form af, at hun efter 36 måneder til enhver tid kan afsætte trustee og indsætte en ny. Derfor skal hun beskattes af det løbende afkast fra trusten.
 Spørger ønskede oplyst, hvorledes de begunstigede til en i 1994 oprettet "Foundation" med hjemsted i Liechtenstein skal beskattes, herunder om de udbetalte legater beskattes som arv, gave eller indkomst. Skatterådet fandt, at eftersom fonden ikke kan anses som et selvstændigt skattesubjekt eller en båndlagt kapital efter danske regler, vil indestående i fonden og afkastet heraf skattemæssigt skulle henføres til spørgeren, og midler hidrørende fra fonden til begunstigede i Danmark skal anses for at være ydet direkte af spørgeren og vil være skattepligtig indkomst for de begunstigede. Ved fondsstifterens død, vil fondens kapital blive anset for at tilhøre spørgerens formuesfære og skattemæssigt blive anset for at falde i arv til fondens begunstigede.
 Den juridiske vejledning 2020-1, afsnit C.B.2.15.2.
 Skattemyndighederne fik af Landsskatteretten medhold i, at A skulle beskattes af skønsmæssigt ansatte renteindtægter af en formue i en fond, F, i Liechtenstein. A var nevø til en af stifterne af F. Stifterne var alle afgået ved døden. A og A's familie var begunstigede efter F's vedtægter. A havde gennem årene modtaget udlodninger fra F. A indbragte sagen for domstolene i en sag mod Skatteministeriet, S. Til støtte for kravet mod A anførte S, at F ikke var et selvstændigt skattesubjekt efter dansk ret, og at A i skattemæssig henseende måtte anses som ejer af formuen i


text:
F. A gjorde gældende, at liechtensteinsk ret udelukkede, at han havde mulighed for at råde over F. Landsretten gav S medhold, men Højesteret nåede til det modsatte resultat. Højesteret fandt, at spørgsmålet om beskatning af F's indtægter hos A måtte bero på en selvstændig vurdering af, om F i forhold til A måtte anses som et selvstændigt skattesubjekt efter dansk skatteret. Højesteret fandt det på baggrund af bl.a. F's vedtægter ikke godtgjort, at F's formue var overgået til A, og A var derfor ikke rette indkomstmodtager til afkastet af formuen, jf. statsskattelovens § 4. (Dissens). Tidligere instans: ØLD i TfS 2014, 43 og Landsskatterettens kendelse af 17. februar 2012, j.nr. 09-00390 (SKM2012.294.LSR)
 SKM 2017.476.SR.


text:
Medarbejderaktier omfattet af Funktionærlovens §17 A - Moalem Weitemeyer Bendtsen
 Medarbejderaktier omfattet af Funktionærlovens §17 A
 Dato 25 okt. 2010
 Højesteret har den 15. oktober 2010 afsagt dom i en række sager, der alle vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt en række medarbejdere (herefter ”Medarbejderne”) ansat i en række pengeinstitutter (herefter ”Pengeinstitutterne”), men opsagt eller fratrådt før tidspunktet for tildeling af favør- og gratisaktier, havde krav på forholdsmæssig tildeling af aktier i medfør af funktionærlovens § 17 a.
 Pengeinstitutterne havde betinget erhvervelsen af, at Medarbejderne på tildelingstidspunktet var i uopsagt stilling. Højesteret fandt, at både favør- og gratisaktier er omfattet af § 17 a, og at Medarbejderne derfor havde krav på en forholdsmæssig tildeling af favør- og gratisaktier for de pågældende optjeningsår.
 Pengeinstitutterne havde alle, på baggrund af nogle år med god indtjening, besluttet at indføre medarbejderaktieordninger, hvorved Medarbejderne blev tildelt aktier i Pengeinstitutterne. Nogle pengeinstitutter tildelte gratisaktier, mens andre gav mulighed for at købe aktier til favørkurs.
 Ordningerne blev meddelt Medarbejderne ved cirkulæreskrivelser, på intranettet eller på lignende måde. Det var fælles for ordningerne, at de indeholdte en række forskellige kriterier for, under hvilke omstændigheder aktierne ville blive tildelt, herunder krav til anciennitet eller antal arbejdstimer. Fælles for alle ordningerne var derudover, at aktierne blev tilbudt til alle Medarbejderne, ligesom de blev uddelt efter objektive, almene kriterier. Der var således tale om generelle ordninger. Endelig var det fælles for alle ordningerne, at tildelingen var betinget af, at den enkelte medarbejder var i uopsagt stilling på tidspunktet for tildelingen.
 Funktionærloven (lovbekendtgørelse nr. 81 af 3. februar 2009 om retsforholdet mellem arbejdsgivere og funktionærer) bestemmer i § 17 a, at:
 "En funktionær, der ifølge aftale eller sædvane delvis vederlægges med tantieme, gratiale eller lignende ydelser, fratræder sin stilling i et løbende regnskabsår, tilkommer der ham en i forhold til hans ansættelsestid i regnskabsåret afpasset andel af den ydelse, han ville have fået udbetalt, dersom han havde været ansat i virksomheden ved regnskabsårets afslutning eller på det tidspunkt, ydelserne i øvrigt udbetales."
 Funktionærlovens § 17 a finder anvendelse på ydelser, der i henhold til aftale eller sædvane udgør en fast påregnelig del af lønnen. Bestemmelsen finder tillige anvendelse, hvis en medarbejder har fået en forventning om at få tildelt den pågældende ydelse. Dette kan eksempelvis være, fordi der foreligger en (stiltiende) aftale herom. Medarbejdernes forventninger tillægges betydning, hvilket betyder, at medarbejderen kan opnå et retskrav på ydelsen, som ikke har været tiltænkt fra arbejdsgiverens side.
 Funktionærlovens § 21 angiver, at aftaler efter Funktionærlovens § 17 a ikke ved aftale kan fraviges til ugunst for medarbejderen. Det følger heraf, at såfremt en ydelse anses som værende omfattet af Funktionærlovens § 17 a, kan tildelingen heraf ikke gøres betinget eller på anden måde senere fratages medarbejderen.
 Af Ligningsloven (lovbekendtgørelse nr. 176 af 11. marts 2009 om påligningen af indkomstskat til staten) § 7a, stk. 1, nr. 1 og stk. 2 følger, at værdien af en ret til at tegne aktier i det selskab, hvor en given medarbejder er ansat, ikke regnes med i den skattepligtige indkomst.


text:
Det er en betingelse for reglens anvendelse, at medarbejderen sidder i en uopsagt stilling på erhvervelsestidspunktet, ligesom aktierne skal tildeles som led i en generel medarbejderordning, idet dog objektive og generelle fordelingskriterier kan anerkendes.
 Sø- og Handelsretten fandt, at favøraktierne skulle betragtes som et køb med et favørelement og ikke en pligtig ydelse i arbejdsforholdet. Henset til, at Medarbejderne skulle betale et ikke uvæsentligt beløb for at deltage i ordningen og påtog sig en kursrisiko, fandt Sø- og Handelsretten, at ordningerne med favøraktier faldt uden for anvendelsesområdet for Funktionærlovens § 17 a, hvorfor en betingelse om, at Medarbejderne skal være i uopsagt stilling på tildelingstidspunktet kunne opretholdes af arbejdsgiveren.
 For så vidt angår gratisaktierne fandt Sø- og Handelsretten derimod, at Funktionærlovens § 17 a fandt anvendelse. Tildelingen af gratisaktier skulle derfor opfattes som en ydelse, der skulle tilfalde alle, der var ansat i tildelingsåret - og forholdsmæssigt til de ansatte, der alene var ansat i en del af tildelingsåret. Da udlodningen til de fratrådte medarbejdere skete på baggrund af Funktionærlovens præceptive regler og ikke efter ligningslovens bestemmelser, fandt Sø- og Handelsretten tillige, at vilkårene om båndlæggelse skulle bortfalde.
 Højesteret fastslog indledningsvist, at Ligningslovens § 7a, stk. 2, alene angår det skatteretlige spørgsmål om, hvorvidt en ordning er skattefri for medarbejderen, og at den skatteretlige vurdering af forholdet ikke er afgørende for, hvorledes retsforholdet mellem en arbejdsgiver og en medarbejder i henhold til Funktionærlovens § 17 a skal bedømmes.
 I relation til Funktionærlovens § 17 a fandt Højesteret, modsat Sø- og Handelsretten, at køb af medarbejderaktier til favørkurs indebar en overførsel af en økonomisk værdi som led i ansættelsesforholdet, og at denne overførsel af økonomisk værdi kunne sidestilles med tantieme eller gratiale. Det faktum, at medarbejderen for at oppebære værdien skulle betale en vis købesum, og påtog sig en risiko for at miste investeringen som følge af kurstab, kunne ikke føre til et ændret resultat. Følgelig anså Højesteret både favøraktier og gratisaktier for værende omfattet af Funktionærlovens § 17 a.
 Højesteret bemærkede endvidere, at bekendtgørelse af en generel ordning ved cirkulæreskrivelse blandt medarbejderne, over intranettet eller lignende, indebar et løfte fra arbejdsgiveren, der var bindende i forhold til den enkelte medarbejder. Det faktum, at en medarbejder var fratrådt ved bekendtgørelsestidspunktet betyder ikke, at løftet ikke omfatter den pågældende medarbejder, såfremt denne i øvrigt har været ansat i en del af den periode, som er omfattet af den generelle ordning.
 På baggrund af disse vurderinger fandt Højesteret, at både favør- og gratisaktierne var omfattet af de ufravigelige regler i Funktionærlovens § 17 a, med den følge at Medarbejderne havde krav på en forholdsmæssig andel af aktietildelingen, uanset at disse var fratrådt eller i opsagt stilling på tildelingstidspunktet.
 For så vidt angår spørgsmålet om båndlæggelse fandt Højesteret, at de fratrådte medarbejdere skulle behandles på samme måde som de øvrige modtagere, og at vilkåret om båndlæggelse derfor måtte fastholdes. Det faktum, at de fratrådte medarbejdere ikke ville opnå skattefrihed for tildelingen, kunne ikke i sig selv føre til, at vilkåret om båndlæggelse skulle bortfalde


text:
for så vidt angår disse medarbejdere.
 Vurdering og konsekvenser
 Funktionærlovens § 17 a omfatter ydelser, der kan karakteriseres som lønandele. De danske domstole har generelt anlagt en vid fortolkning af lønbegrebet, og det har således længe været kendt, at ikke alene kontante vederlag omfattes af bestemmelsen, men også vederlag, der betales ved andre former end penge.
 Med afgørelsen har Højesteret fastslået at både favør- og gratisaktier omfattes af bestemmelsen. For så vidt angår favøraktierne gælder dette, uanset at ordningen indeholdte elementer af egenbetaling og risiko for kursfald. Konsekvensen heraf er, at en opsagt medarbejder har ret til en forholdsmæssig tildeling af aktierne.
 Højesteret fastholder vilkåret om båndlæggelse også over for fratrådte medarbejdere, således at disse medarbejdere ikke opnår en mere fordelagtig tildeling end virksomhedens øvrige medarbejdere. Man bør dog som modtager af favør- eller gratisaktier i dette tilfælde være opmærksom på, at tildelingen kan få ufordelagtige skattemæssige konsekvenser, da der skal betales skat af aktiernes værdi, desuagtet at man ikke har mulighed for at råde over aktierne før efter udløbet af båndlægningsperioden.
 Fra arbejdsgiverens side vil tildelingen af ekstraordinære ydelser i form af eksempelvis favør- eller gratisaktier, ofte ske ud fra et ønske om at belønne og fastholde medarbejderne. Konsekvensen af afgørelsen er imidlertid, at også opsagte og fratrådte medarbejdere vil kunne fremsætte krav om en forholdsmæssig andel af de tildelte favør- eller gratisaktier, hvilket set fra arbejdsgiverens side kan være svært foreneligt med hensigten om at knytte medarbejderne tættere til virksomheden og belønne gode og langsigtede resultater. Arbejdsgiveren bør derfor have denne konsekvens for øje, inden der udarbejdes en generel medarbejderaktieordning.
 Hvis du har spørgsmål eller ønsker yderligere information om afgørelserne eller ansættelsesret i øvrigt, er du velkommen til at kontakte advokat Pernille Nørkær (pno@mwblaw.dk) eller advokatfuldmægtig Pinar Gökcen (pgo@mwblaw.dk).


text:
Statssuccessionssagen – U.2007.1533H
 Forsiden chevron_right Folkeret
 Højesterets dom i sag 39/2006. Refereret af andre i U.2007.1533H.
 Tobias Holm Yde Tobias Holm Yde
 Kendelse afsagt af Højesteret
 Tema: Folkerettens subjekter
 Baggrunden for sagen er omvæltningerne i Sovjetunionen og den deraf følgende politiske proces, der fandt sted i de tidligere sovjetrepublikker som følge af Sovjetunionens opløsning.
 Sagen drejer sig mere konkret om ejendomsretten til de tidligere ambassadebygninger for Sovjetunionen i Danmark og denne rettighedsdokumentation over for tingslysningsdommeren. Mere præcist omhandler sagen spørgsmålet om en ændring af adkomsthavers navn fra USSR til Den Russiske Føderation i tingbogen.
 Anmelderen, Den Russiske Føderation, havde til brug for tinglysningsdommerens behandling af ændringen vedlagt en erklæring fra Udenrigsministeriet, hvoraf det fremgik; at "Danmark har anerkendt Den Russiske Føderation som successor- og efterfølgerstaten til Unionen af Socialistiske Sovjetrepublikker", og at "Den Russiske Føderation har overtaget alle rettigheder og forpligtelser med hensyn til fast ejendom i udlandet, herunder med hensyn til de ovenfor nævnte ejendomme."
 Adkomstberigtigelserne blev dog kæret af Ukraine, der gjorde gældende, at det ikke var godtgjort, at det var Den Russiske Føderation, der havde ejendomsretten til de pågældende ejendomme.
 Højesteret afgjorde sagen til fordel for Den Russiske Føderation, idet den udtalte, at Udenrigsministeriets erklæring er udtryk for, at Danmark har anerkendt Den Russiske Føderation som efterfølgerstaten, hvorfor Højesteret som følge heraf fandt, at de foretagne adkomstberigtigelser var foretaget med det fornødne grundlag,
 Folkerettens subjekter
 I den folkeretlige teori er det fast antaget, at udgangspunktet for de folkeretlige regler er staterne, hvorfor staterne omtales som folkerettens hovedsubjekt. Staterne har internationale rettigheder og er desuden underlagt folkeretlige forpligtelser. Internationale organisationer og statslige repræsentanter kan desuden nævnes som andre typer af subjekter inden for folkeretten.
 Spørgsmålet er der dog herefter hvad der skal til for at en stat anerkendes som et folkeretligt subjekt. Denne tvivl kan bl.a. opstå i forbindelse med nye statsdannelser. I den folkeretlige teori er der to forskelligartede teorier som står over for hinanden med hensyn til besvarelsen af dette spørgsmål:
 Ifølge den deklaratoriske teori er politisk anerkendelse uden betydning for en stats status som folkeretssubjekt. Derimod bygger den deklaratoriske teori på et effektivitetsprincip, der går ud på, at det afgørende for en stats eksistens er effektiviteten af det statslige styre.
 Heroverfor står den konstitutive teori, som anser den politiske anerkendelse som en betingelse for, at en ny stat kan anses som et folkeretligt subjekt.
 En tredje teori går dog ud på, at man må anlægge en helhedsbetragtning, hvor man inddrager alle relevante forhold, herunder de ovenstående teorier.
 Nærværende dom omhandler netop spørgsmålet om retsvirkningerne af anerkendelse, hvorimod selve ankerkendelses problematikken ikke i sig selv blev behandlet af domstolene. Højesteret bemærkede som nævnt, at Udenrigsministeriets erklæring var en anerkendelse af, at Danmark havde anerkendt Den Russiske Føderation som efterfølgerstaten med det til følge, at Den Russiske Føderation havde overtaget rettigheder og forpligtelser med hensyn til fast ejendom her i landet. Det kan ikke udledes af dommen at Højesteret tilslutter sig den ene eller den anden teori. Derimod kan det udledes, at Højesteret anerkender regeringsprærogativet i grundlovens


text:
§ 19, som netop går ud på, at regeringen er den kompetente statsmagt i mellemfolkelige anliggender.
 Følgende tekststykke er tiltænkt som et eksempel på en kort og præcis reference til afgørelsen U 2007.1533 H:
 "I den folkeretlige teori er det fast antaget, at udgangspunktet for de folkeretlige regler er staterne, hvorfor staterne omtales som folkerettens hovedsubjekt. Spørgsmålet er der dog herefter hvad der skal til for at en stat anerkendes som et folkeretligt subjekt. Denne tvivl kan bl.a. opstå i forbindelse med nye statsdannelser. U 2007.1533 H er et eksempel på, at Højesteret anerkender, at Den Russiske Føderation var arvtager af USSR's rettigheder og forpligtelser med hensyn til fast ejendom i Danmark"


text:
Rækkevidden af Højesterets dom om bevisbyrden efter ligebehandlingsloven
 Højesteret har den 20. februar 2012 afsagt en dom om rækkevidden af beskyttelsen efter ligebehandlingsloven, og har behandlet spørgsmålet om, hvilken betydning det har i forhold til ligebehandlingsloven, at arbejdsgiver ikke har kendskab til lønmodtagerens graviditet, da arbejdsgiver vælger at opsige lønmodtageren.
 Lønmodtageren tiltrådte ansættelsesforholdet den 1. marts 2008. Hun havde sin første fraværsdag den 24. marts 2008, hvor hun sygemeldte sig på grund af kvalme.
 Hun var efterfølgende den 26. marts 2008 hos sin læge, der konstaterede, at lønmodtageren var gravid. Arbejdsgiveren fik dog ikke besked herom.
 Fredag den 4. april 2008 måtte lønmodtageren midt på arbejdsdagen sygemelde sig, da hun kastede op. Dette afstedkom, at arbejdsgiveren samme dag skriftligt indkaldte hende til en samtale mandag den 7. april 2008 for at diskutere hendes fravær.
 Lønmodtageren var fortsat syg mandag den 7. april 2008, hvilket hun om morgenen meddelte på SMS. Arbejdsgiveren besluttede derfor på dette tidspunkt at opsige hende og udfærdigede en opsigelse, som blev afsendt samme dag.
 Sidst på formiddagen ringede lønmodtageren til arbejdsgiveren for at oplyse, hvornår hun forventede at komme tilbage på arbejde. Under denne samtale blev lønmodtageren opsagt begrundet i hendes fravær. Da lønmodtageren var blevet oplyst om opsigelsen, oplyste hun, at hun var gravid.
 Byretten i Koldings dom
 Byretten i Kolding lagde til grund, at det er lønmodtagerens bevisbyrde, at arbejdsgiver kendte til graviditeten, da beslutningen om afskedigelse blev truffet.
 Byretten lagde til grund, at arbejdsgiveren ikke kendte til lønmodtagerens graviditet, før hun i telefonsamtalen den 7. april 2008 oplyste herom. Byretten fandt herefter, at beslutningen om at opsige lønmodtageren blev truffet den 7. april 2008 om morgenen, altså før lønmodtageren havde oplyst om sin graviditet. Herefter konkluderede byretten, at afskedigelsen af lønmodtageren ikke var sket med baggrund i hendes graviditet, hvorfor arbejdsgiveren blev frifundet.
 Østre Landsret lagde til grund, at opsigelsen af lønmodtageren skete, mens denne var gravid, og at opsigelsen var begrundet i lønmodtagerens fravær, der – bortset fra en enkelt dag – var begrundet i graviditetsbetinget sygdom.
 Østre Landsret konkluderede herefter med baggrund i EU-domstolens praksis, at direktivet, der ligger til grund for ligebehandlingsloven, er til hinder for en dansk lovbestemmelse, hvorefter tilkendelse af en godtgørelse for skade som følge af forskelsbehandling på grundlag af køn i forbindelse med ansættelse er betinget af culpa.
 Da en godtgørelse efter EU-praksis ikke må betinges af culpøs adfærd fra arbejdsgivers side, var det uden betydning, om arbejdsgiveren kendte til lønmodtagers graviditet, da beslutning om at opsige lønmodtageren blev truffet.
 Da opsigelsen var begrundet i graviditetsbetinget sygdom, havde arbejdsgiver ikke mulighed for at løfte bevisbyrden i ligebehandlingslovens § 16, stk. 4 for, at opsigelsen ikke var begrundet i lønmodtagerens graviditet.
 Østre Landsret udmålte herefter i henhold til praksis en godtgørelse svarende til 6 måneders løn.
 Højesterets stadfæstede med en lidt ændret begrundelse Østre Landsrets dom.
 Højesteret konkluderede, at ligebehandlingslovens § 9 efter sit formål må forstås på den måde, at den omfatter afskedigelse på grund af graviditetsbetinget fravær, selvom arbejdsgiveren på opsigelsestidspunktet hverken var eller burde


text:
være bekendt med graviditeten.
 Højesteret nåede endvidere frem til, at en arbejdsgiver, der har overtrådt ligebehandlingslovens § 9 i en særlig situation som nævnt, ikke skal betale en godtgørelse, hvis denne vælger at omgøre sin beslutning om opsigelse, efter arbejdsgiveren er blevet bekendt med graviditeten.
 Da opsigelsen af lønmodtageren var begrundet i dennes graviditetsbetingede sygdom, og da arbejdsgiveren ikke omgjorde sin beslutning om opsigelse efter at være blevet bekendt med lønmodtagerens graviditet, var forbuddet i ligebehandlingslovens § 9 overtrådt.
 Højesteret stadfæstede herefter udmålingen af godtgørelsen svarende til 6 måneders løn.
 Højesterets afgørelse er for det første en statuering af, at beskyttelsen i ligebehandlingslovens § 9 også omfatter afskedigelse på grund af graviditetsbetinget sygefravær. Dette fremgår ikke direkte af ligebehandlingslovens § 9 eller denne bestemmelses henvisning til barsellovens § 6, stk. 2, hvorefter det er et krav, at graviditeten har et sygeligt forløb, der ved fortsat beskæftigelse vil medføre risiko for kvindens helbred eller fosteret.
 Højesterets afgørelse er på dette punkt en bekræftelse af den retstilstand, der blev fastslået af Højesteret allerede i U2000.2249H, hvor Højesteret tiltrådte Sø- og Handelsrettens begrundelse om, at direktivet, der ligger bag ligebehandlingsloven, er til hinder for, at opsigelse af en kvindelig lønmodtager, på et hvilket som helst tidspunkt mens hun er gravid, er saglig, når begrundelsen for opsigelsen er uarbejdsdygtighed forårsaget af graviditeten. At dette er tilfældet nåede EU-domstolen i øvrigt frem til den 30. juni 1998 i sagen C-394/96 (Mary Brown).
 Højesterets afgørelse af 20. februar 2012 tager alene stilling til, hvad der gælder ved opsigelse begrundet i lønmodtagerens fravær, der så viser sig at være foranlediget af et særligt forhold, der ikke sagligt kan danne grundlag for en afskedigelse.
 Afgørelsen omhandler således ikke opsigelse begrundet i virksomhedens forhold eller opsigelse begrundet i lønmodtagerens forhold i andre tilfælde end graviditetsbetinget sygdom. Det er SJ Laws opfattelse, at det fortsat er uafklaret, hvilken betydning arbejdsgiverens ukendskab til lønmodtagerens graviditet har i forhold til arbejdsgiverens bevisbyrde efter ligebehandlingslovens § 16, stk. 4, hvis arbejdsgiveren notorisk ikke kendte til graviditeten, og opsigelsen er begrundet i forhold, der ikke udspringer af den særligt beskyttede tilstand.
 Spørgsmålet, om hvem der har bevisbyrden i de situationer hvor der er tvist om kendskabet til graviditeten, synes således allerede afklaret af Højesteret med U2004.2701H. I denne sag var der tvist om, hvorvidt arbejdsgiveren var bekendt med lønmodtagerens graviditet. Højesteret udtalte, at det forhold, at arbejdsgiveren havde kendskab til lønmodtagerens graviditet, havde betydning for den samlede vurdering af, hvorvidt arbejdsgiveren havde løftet sin bevisbyrde efter ligebehandlingslovens § 16, stk. 4. Det kommer således arbejdsgiveren bevismæssigt til skade, såfremt denne ikke kan bevise, at han ikke havde viden om, at den opsagte lønmodtager var gravid. Såfremt arbejdsgiveren derimod kan bevise, at han ikke kendte til graviditeten, vil dette naturligvis være et vægtigt argument for, at opsigelsen af den gravide lønmodtager ikke var begrundet i lønmodtagerens graviditet.
 Højesterets afgørelse medfører endvidere tilsyneladende en mulighed for arbejdsgiveren for at omgøre sin beslutning om opsigelse.
 Det er SJ Laws vurdering, at rækkevidden af denne mulighed for arbejdsgivere


text:
er begrænset til opsigelse begrundet i fravær, der viser sig at være foranlediget af graviditetsbetinget sygdom, da Højesteret specifikt anfører, at muligheden for omgørelse alene er mulig i ”denne særlige situation”.
 SJ Law er tilfreds med, at Højesteret fastslår, at arbejdsgiverens adgang til at omgøre en afgivet opsigelse er meget snæver, og at arbejdsgiver ikke kan undgå sanktion af en overtrædelse af ligebehandlingslovens regler ved at omgøre sin beslutning om opsigelse generelt, blot fordi denne ikke kendte til lønmodtagerens graviditet.
 Arbejdsgiverens mulighed for omgørelse foreligger efter vores opfattelse alene ved opsigelse pga. graviditetsbetinget sygdom i en situation, hvor arbejdsgiveren ikke kendte til lønmodtagerens graviditet.
 Dommen kan rekvireres ved henvendelse til Henriette Svankjær på hsv@sjlaw.dk.
 Spørgsmål til dommen kan rettes til advokat Thue Hessellund the@sjlaw.dk.


text:
domstol.dk - Spørgsmål om anvendelsesområdet for kærebegrænsningsreglen i retsplejelovens § 389 a.
 Spørgsmål om anvendelsesområdet for kærebegrænsningsreglen i retsplejelovens § 389 a.
 Procesbevillingsnævnet har den 4. september 2015 meddelt tre ansøgere tilladelse til kære til Højesteret af en kendelse, der er afsagt af Østre Landsret den 3. juli 2015 i tre kæresager vedrørende en byrets kendelse i tre sager, om at dommeren i sagerne ikke er inhabil. Ved kendelsen afviste landsretten kæremålet med henvisning til, at det følger af retsplejelovens § 389 a og dens forarbejder, at der i medfør af retsplejelovens § 64, 2. pkt., ikke længere er fri adgang til at kære byretsdommerens kendelse om ikke at vige sit sæde, når kendelsen er afsagt under sagens forberedelse, og at afgørelsen derfor kun kan kæres med Procesbevillingsnævnets tilladelse.
 Procesbevillingsnævnet har ligeledes den 4. september 2015 meddelt to ansøgere tilladelse til kære til Højesteret af en kendelse, der er afsagt af Østre Landsret den 13. maj 2015 i to kæresager vedrørende en byrets kendelse om retsafgift. Ved kendelsen afviste landsretten kæremålet. Landsretten henviste til, at det fremgår af retsplejelovens § 389 a, som affattet ved lov nr. 737 af 25. juni 2014, at kendelser og beslutninger, der afsiges af en byret under hovedforhandlingen eller dennes forberedelse, kun kan kæres med Procesbevillingsnævnets tilladelse, og at retsafgiftslovens § 64, stk. 6, hvorefter byrettens kendelser vedrørende retsafgift kan påkæres i den borgerlige retsplejes former, ikke blev ændret ved loven fra 2014, ligesom forarbejderne til ændringsloven ikke indeholder særskilte bemærkninger vedrørende spørgsmålet om kære i medfør af retsafgiftsloven. Herefter henviste landsretten til, at byrettens kendelse var afsagt under sagernes forberedelse, og at Procesbevillingsnævnets tilladelse ikke forelå.
 Sagerne er behandlet i Procesbevillingsnævnet under j.nr. 2015-22-0423, 2015-22-0424 og 2015-22-0425 henholdsvis 2015-22-0276 og 2015-22-0277.
 Opmærksomheden henledes på, at Procesbevillingsnævnet tidligere den 21. november og 3. december 2015 har meddelt tilladelse til kære til Højesteret i fire andre sager vedrørende anvendelsesområdet for retsplejelovens § 389 a. En af disse sager blev ikke indbragt for Højesteret. Højesteret afsagde den 23. april 2015 kendelser i de tre øvrige sager, hvoraf to sager vedrørte byretsafgørelser om ikke at genoptage en sag, og en sag vedrørte en byretsafgørelse om ikke at tillægge et søgsmål opsættende virkning. Der henvises til Højesterets sagsnumre 250/2014, 257/2014 og 262/2014.
 Endvidere meddelte Procesbevillingsnævnet den 15. maj 2015 tilladelse til kære til Højesteret i yderligere to sager vedrørende anvendelsesområdet for retsplejelovens § 389. Højesteret afsagde den 23. juli 2015 afgørelse i den ene af disse sager, der vedrørte en afgørelse truffet under behandlingen af en anmodning om isoleret bevisoptagelse. Der henvises til Højesterets sag 114/2015. Den anden sag, der vedrører en byrets afgørelse om midlertidigt at tillægge moderen forældremyndigheden under behandlingen af en forældremyndighedssag, er endnu ikke afgjort i Højesteret.


text:
MUNTLIG PROCESSORDNING I ANDRA INSTANS. | SvJT
 HUR BÖR VID MUNTLIG
 FÖRFARANDET I ANDRA
 INSTANS ORDNAS?
 INDLEDNINGSFOREDRAG1
 Anledningen til, at man har ment, at det kunde have Interesse at høre, hvilke Erfaringer Juristerne i Danmark har gjort med Hensyn til Spørgsmaalet om Ordningen af den mundtlige Procesmaade i 2. Instans, er den, at vi, som De alle ved, i Danmark i lang Tid i Retspraksis har arbejdet med Hovedgrundsætningerne i den moderne Retspleje.
 Jeg erindrer herved om, at Højesteret i snart 300 Aar har arbejdet paa Grundlag af fuld Mundtlighed og Offentlighed med fuld kontradiktorisk Procesmaade og med overordentlig stærk Koncentration i een Hovedforhandling, med Afgørelse af baade Faktum og Jus, men uden Umiddelbarhed.
 Endvidere vil jeg gerne fremhæve, at Sø- og Handelsretten i København i Tiden fra Rettens Oprettelse i 1861 til omkring et Formandsskifte i Aaret 1905 arbejdede paa Grundlag af Mundtlighed, Offentlighed og kontradiktorisk Procesmaade, men med noget svag Umiddelbarhed og manglende Koncentration. Dette sidste vil jeg særlig fremhæve overfor forskellige Betænkeligheder i Lagberedningens Motiver, fordi denne manglende Koncentration skyldtes, at den skriftlige Forberedelse, ganske vist inden for Lovens Bogstav, men i Strid med dens Aand, svulmede op til egentlig skriftlig Procedure, der i høj Grad svækkede Koncentrationen ved Hovedforhandlingen og medførte, at Sagerne trak urimeligt længe ud.
 1 Her gengivet efter Indlederens Notater.
 Ø. AHNFELT-RØNNE.
 612 Ø. AHNFELT-RØNNE. Fra Formandsskiftet Aar 1905 og indtil den Dag i Dag hersker der derimod i Sø- og Handelsretten fuld Umiddelbarhed og udpræget Koncentration med stærk Tilbagetrængen af det skriftlige, hvilket er et Erfaringsbevis for, at Rettens Ledelse har det i sin Haand at begrænse Forberedelsen saaledes, at den holdes indenfor de ved Loven forudsatte snævre Rammer.
 Erfaringerne fra Sø- og Handelsretten indeholder saaledes baade en Bekræftelse paa den i de svenske Forarbejder udtalte Frygt for, at Forberedelsen kan brede sig ud til skriftlig Procedure til Skade for Hovedforhandlingen, og en Bekræftelse paa den her ligeledes udtalte Tro paa, at denne Fare kan overvindes, naar den nye Lovs Regler gennem Rettens Ledelse føres ud i Livet i den Aand, hvori de er givet.
 Den danske Procesreform af 1919, Retsplejeloven, lod i Hovedsagen Højesteret og Sø- og Handelsretten urørt, men indførte iøvrigt en almindelig Procesordning for Underret og Overret (Landsret), der hviler paa Koncentration i een Hovedforhandling.
 Endnu vil jeg gerne indledningsvis fremhæve, at det danske Processystem i Princippet bygger paa, at Retssager kun behandles i to Instanser: for borgerlige Sagers Vedkommende saaledes, at de mindre Sager anlægges ved Underret og appelleres til Landsret som sidste Instans, og de store Sager anlægges ved Landsret og appelleres til Højesteret som sidste Instans. Straffesagerne behandles som almindelig Regel (bortset fra de meget faa Nævningesager) og særlig med Hensyn til Beviset kun ved Underret og Landsret, hvorimod Højesteret kun undtagelsesvis faar egentlige Straffesager og særlig Beviset i Straffesager til Afgørelse.
 Jeg vil dernæst, for at man i det hele kan forstaa mit Standpunkt til en Række Detailspørgsmaal, fremsætte nogle Bemærkninger vedrørende danske Juristers Erfaringer med Hensyn til de processuelle Hovedgrundsætninger — som ikke blot


text:
er »Principper», men levende Realiteter i den danske Retsplejeordning.
 Der er herefter ingen Tvivl om, at det bærende i den gældende danske Retspleje gennem samtlige Instanser er Koncentrationen i een Hovedfordhandling.
 Jeg erindrer herved om, at en af Deltagerne i Diskussionen under Forhandlingerne i Stockholm for Justitsministeren i Juni 1939 (p. 89) formulerede de svenske Juristers Standpunkt saaledes:
 MUNTLIG PROCESSORDNING I ANDRA INSTANS. 613
 MUNTLIG PROCESSORDNING I ANDRA INSTANS. 613 »Alla äro ense om att vinnande av en koncentrerad förhandling är själva kärnpunkten i rättegångsreformen. Fördelarna av en koncentrerad förhandling behöver jag inte framhålla. Det är ju praktiskt taget ostridigt, att en muntlig, koncentrerad förhandling ger det bästa underlaget för en tillförlitlig dom.»
 Alle synes saaledes at være enige om, at en ny Procesordning først og fremmest maa hvile paa Koncentration i een Hovedforhandling, og det er da tvingende nødvendigt at gennemføre Mundtligheden strikte og konsekvent gennem hele Procesordningen — ikke for »Princippet»s Skyld, men for Koncentrationens Skyld.
 Det kan endvidere med Rette siges, at denne Koncentration forsaavidt angaar Procesmaaden i 2. Instans forekommer i 2. Potens, fordi der her er Tale om for Danmarks Vedkommende sidste Instans i saa godt som alle Sager, for Sveriges Vedkommende sidste Instans i et overmaade stort Antal Sager, og fordi selve Procesmaterialet gennem Behandlingen i 1. Instans er saaledes sigtet, at Behandlingen i 2. Instans i udpræget Grad kan koncentreres om de ganske faa Punkter, hvorpaa enhver Sags Afgørelse til syvende og sidst beror. Dette er netop det karakteristiske for Behandlingen i 2. Instans og maa derfor sætte afgørende Præg baade paa Forberedelsen og paa Hovedforhandlingen.
 Dernæst vil jeg gerne og særlig overfor svenske Jurister fremhæve det kontradiktoriske Princips Betydning.
 Under Forhandlingen for Justitsministeren i Stockholm i Juni 1939 udtryktes det kontradiktoriske Princip saaledes, at intet maa indføres i Processen, som ikke den anden Part har haft Lejlighed til at imødegaa, bedømme og belyse.
 Enhver vil naturligtvis være enig i, at denne Grundsætning har den Funktion, som saaledes her er fremhævet, men en dansk Jurist vil, naar det kontradiktoriske Princip bestemmes paa denne ganske vist vigtige, men noget negative Maade, føle Trang til at fremhæve, at denne Grundsætnings Hovedfunktion utvivlsomt er af positiv Art og i denne Funktion af gennemgribende Betydning for den moderne Procesordning.
 Grundsætningen staar naturligtvis i nær Forbindelse med den saakaldte Forhandlingsmaxime, men har sin særlige Betydning derved, at det derigennem understreges, ikke blot hvad der ligger i den noget passive og flade Forhandlingsmaxime, at kun det som
 614 Ø. AHNFELT-RØNNE.Parterne har fremført under Processen kan tages i Betragtning af Domstolene, men det videregaaende og overordentlig betydningsfulde, at Parterne og deres Sagførere paa ethvert Stadium af Processen selvstændigt og aktivt bearbejder Procesmaterialet hver ud fra den Interesse, han repræsenterer, hvilket i Retspraksis viser sin Virkning derved, at hver af Parterne aktivt arbejder for Fremskaffelsen af nye Beviser. Dette sidste er netop af særlig gennemgribende Betydning for Behandlingen i 2. Instans, fordi den, der forstaar at bedømme Forløbet af Sagen i første Instans, og som forstaar at vurdere Rettens Dom, vil


text:
se, hvor det er, Beviset har glippet, og hvor der derfor er særlig Grund til at sætte ind.
 Det er jo i det hele, ogsaa i 2. Instans, Parternes og deres Sagføreres ubetingede Hovedopgave til Sagens sidste Dag, Domsforhandlingsdagen, at skaffe Beviser, Beviser og atter Beviser, og dette kan kun opnaas under det kontradiktoriske Princips Herredømme. Overfor dette har den forensiske Veltalenhed og den dialektiske Argumentationsevne højst underordnet Betydning. Enhver, der har arbejdet under den mundtlige Procedureform, ved, at Stoffet aldrig stivner, men at det er levende lige til det Øjeblik, Sagen optages til Dom, og Parternes bedste Vaaben er derfor indtil den sidste Dag at belyse Virkeligheden, det faktisk passerede, saa intensivt som muligt, d. v. s. skaffe alle de Oplysninger frem, som det overhovedet er muligt at forelægge Retten.
 Det ligger i det, jeg her har fremhævet, at föredragningssystemet er absolut uforeneligt med en Procesordning efter moderne Retsgrundsætninger, og det maa derfor for en dansk Jurist staa saaledes, at de Overvejelser, der findes i Lagberedningens Motiver (p. 52—53) om Fordelene og Manglerne henholdsvis ved en föredragningsordning eller en Ordning som den her skitserede, viser, at Betydningen af det kontradiktoriske Princip næppe hidtil har været tilstrækkeligt paaagtet af svenske Jurister. Danske Jurister vil derfor heller ikke kunne forstaa den Konklusion, Lagberedningen kommer til Side 53 om, at Hensynet til den Tiltalte skulde tale for, at Referent-Föredragning med Hensyn til Procesmaterialet i Straffesager i et vist Omfang bør opretholdes. Fra dansk Side vil man tværtimod være af den Opfattelse, at det netop for den Tiltalte er af stor Betydning, at hele Procesmaterialet i hans Interesse bearbejdes selvstændigt og aktivt og ikke blot referatmæssigt.
 MUNTLIG PROCESSORDNING I ANDRA INSTANS. 615
 MUNTLIG PROCESSORDNING I ANDRA INSTANS. 615 Endelig vil jeg gerne i denne Sammenhang fremhæve, at det er danske Juristers Opfattelse, at jo vanskeligere og mere indviklet en Sag er, des vigtigere er den mundtlige Koncentration i een Domsforhandling, ja, der er vistnok Enighed om, at en saadan mundtlig Slutningsforhandling efter de gjorte Erfaringer er af ganske særlig Betydning netop i de mest indviklede Sager.
 Den danske Retsplejelov (§ 385) indeholder Hjemmel for, at bl. a. Landsretterne »i vidtløftige Regnskabssager og andre indviklede Retssager» paa ethvert Trin af Forhandlingerne kan anordne skriftlig Behandling af Sagen. Denne Bestemmelse, der i og for sig efter sit Indhold kunde give Landsretterne Adgang til i betydeligt Omfang at anvende skriftlig Procedure i saadanne Sager, er, bortset fra de første Par Aar efter Retsplejelovens Ikrafttræden 1919, vistnok overhovedet ikke anvendt af Landsretterne.
 En dansk Jurist vil derfor ogsaa føle sig foranlediget til at tage Afstand fra de Bemærkninger, som Lagrådet har fremsat til Forslagets 50:21 (p. 242—43), hvor det bl. a. fremhæves, at mundtlig Forhandling ikke skulde være nødvendig i Tilfælde, hvor Materialet ofte ikke kan gøres tilgængeligt eller anskueligt i mundtlig Form »såsom i vissa räkenskapsmål, patentmål o. d.». Den samme Opfattelse har altsaa foresvævet den danske Retsplejelovs Fædre i sin Tid, men Erfaringerne i Retslivet har vist, at saadanne Bestemmelser er overflødige, og at det


text:
derfor er bedst helt at undgaa dem.
 Endelig vil jeg gerne foruden at henvise til Koncentrationen og det kontradiktoriske Princip som de bærende Grundsætninger for den moderne Retspleje i Danmark fremhæve, at Formaalet med Behandlingen i 2. Instans baade i Straffesager og i borgerlige Sager, saavidt jeg formaar at se, i første Række ikke er og heller ikke bør være en »överprövning» af Underrettens Dom, altsaa en Afgørelse af, hvorvidt Underrettens Dom var »rigtig» paa Grundlag af det for Underretten fremlagte Bevismateriale, men en ny og selvstændig Bedømmelse af det materielle Retsforhold gennem et Dommerkollegium, der er sammensat saaledes, at det præsumptivt frembyder særlige Garantier for den rigtige Afgørelse.
 Dette Synspunkt fører med sig, at Procesmaaden i 2. Instans ikke i første Række bør indrettes paa, om Underrettens Dom var
 616 Ø. AHNFELT-RØNNE.rigtig, hvilket efter Dommens Appel i sig selv er af forholdsvis underordnet Betydning, men at Ankeinstansen indenfor Lovens almindelige Ramme bør kunne tilrettelægge Hovedforhandlingen saaledes, at Ankeinstansen saa frit og saa effektivt som muligt kan komme til en retfærdig Afgørelse af Tvisten paa det sikrest mulige faktiske Grundlag.
 Ud fra dette Synspunkt maa jeg tage Afstand fra en Udtalelse fremsat under Forhandlingen i Stockholm for Justitsministeren i Juni 1939 (p. 207), hvor det fremhæves, at de virkelig store Vanskeligheder ved at opbygge en Rettergangsordning kommer frem, naar man kommer ind paa Spørgsmaalet om, hvordan man skal kunne ordne det saaledes, at et Materiale, som har været forelagt Underretten, skal kunne »upprepas» i 2. Instans.
 Jeg tror, jeg tør sige, at dette Spørgsmaal efter Erfaringerne fra de danske Domstole er af underordnet Betydning. Det gælder efter vor Opfattelse netop ikke en »upprepning», men en ny og selvstændig Forelæggelse af Procesmaterialet i 2. Instans, og jeg kan ikke se, at de Rammer, der i Lagberedningens Forslag er givet for 2. Instansbehandlingen, paa nogen Maade kunstigt skulde kunne rejse Vanskeligheder af denne Art.
 Jeg skal derefter gaa over til visse af de enkelte Spørgsmaal i Forslaget om Procesmaaden i 2. Instans.
 Det erklæres saaledes af Lagberedningen 50:8, at Sagen gennem Behandlingen for Underretten i Almindelighed vil være saaledes udredet, at en mere omfattende Forberedelse ikke er nødvendig i Overretten. Dette kan i og for sig tiltrædes, men den almindelige Erfaring i Danmark er, at der trods Behandlingen i 1. Instans meget ofte, ja man tør vist sige som oftest, kommer nyt relevant Stof frem i 2. Instans.
 Jeg skal senere gaa ind paa Betydningen heraf, men vil gerne, skønt det maaske falder noget udenfor mit Tema, fremhæve, at det efter Erfaringerne i Danmark er en meget kort Frist, naar det i 50: 1 fastsættes, at »vad» skall anmeldes for Underretten inden en Uge fra den Dag, Dommen blev afsagt. For danske Jurister vil det staa saaledes, at en saa kort Frist vil fremkalde uoverlagte Ankesager; der maa aabnes Mulighed for Parten til at raadføre sig med en Sagfører eller i hvert Fald til selv at tænke sig omhyggeligt om, før han anmelder Appel.
 Dernæst vil man standse ved Bestemmelsen i 50:


text:
4 om, at Ap-
 MUNTLIG PROCESSORDNING I ANDRA INSTANS. 617
 MUNTLIG PROCESSORDNING I ANDRA INSTANS. 617pellanten (vadekäranden) i sit Indlæg bl. a. skal angive Grundene for Appellen med Angivelse af, i hvilken Henseende Underrettens Domsbegrundelse efter Appellantens Mening er urigtig. I samme Kapitels 7 § siges det, at hvis vadeinlagan ikke opfylder bl. a. disse Forskrifter, skal Hovrätten henstille til Appellanten at afhjælpe Manglerne. Efter Erfaringerne i Danmark maa det ventes, at disse Krav i § 4 i Praksis næppe vil kunne kræves opretholdt, fordi de særlig i Ankeinstansen vistnok er overflødige.
 Jeg henviser herved til, at den gældende danske Retsplejelovs § 398, II. gaar ud paa, at Ankestævningen (vadeinlagan) skal indeholde »en Angivelse af Ankens Genstand og Hensigt», medens den oprindelige Formulering, som blev forladt som uopfyldelig, gik ud paa, at Stævningen skulde indeholde en fuldstændig og tydelig Angivelse af Ankegrunden og den Paastand, der agtedes nedlagt, altsaa en noget lignende Bestemmelse, som den, der nu er indført i Lagberedningens Forslag i § 4.
 En dansk Jurist vil dernæst standse ved samme Kapitel § 8 og § 10.
 Efter disse Bestemmelser skal vadeinlagan forkyndes for Indstævnte (vadesvaranden) med Pligt for ham til at fremkomme med skriftligt Genmæle, og Hovrätten har Adgang til efter sit Skøn at anordne en yderligere Skriftveksling.
 Heroverfor maa det findes naturligt at fremhæve, at et saadant skriftligt Genmæle formentlig er overflødigt i alle (og det vil sige de fleste) Tilfælde, hvor Indstævnte alene paastaar Stadfæstelse. De gældende danske Regler gaar da ogsaa kun ud paa, at hvis Indstævnte vil paastaa Dommen forandret, skal dette ske skriftligt, men vel at mærke uden Begrundelse, idet denne jo indeholdes i Underrettens Dom.
 Det tilkommer naturligvis ikke en dansk Jurist at give Raad om, hvorledes disse Bestemmelser i Paragrafferne 8—10 skal føres ud i Livet, men det skal blot fremhæves, at det for Sagens Forberedelse i Overretten efter danske Erfaringer er overflødigt at have andet end den skriftelige Paastand »fra Appellanten i Stævningen og den skriftlige Paastand fra Indstævnte, hvis han paastaar Dommen forandret. Efter Erfaringerne i de danske Landsretter vil der aldrig være Anledning til at anordne yderligere Skriftveksling, og efter hvad jeg har kunnet bringe i Erfaring er en saadan yderligere Skriftveksling aldrig blevet an-
 618 Ø. AHNFELT-RØNNE.ordnet, skønt Landsretterne anses for at i og for sig have Hjemmel hertil.
 Det staar for mig saaledes, at den nye Procesmaade vil være bedst tjent med, at Overretterne virker hen til, at baade Stævningen og det obligatoriske Svar bliver saa kortfattet som muligt, og ved, at der aldrig anordnes yderligere Skriftveksling.
 Med Hensyn til Overgangen fra Forberedelsen til Hovedforhandlingen vil jeg gerne fremdrage Forslagets 50: 15, hvorefter Reglerne for Hovedforhandlingen i Ankesager (vademål) i det væsentlige er ordnet efter samme Grundsætninger som Reglerne for Hovedforhandlingen i Underret.
 Under Forhandlingerne i Stockholm for Justitsministeren i Juni 1939 angik en væsentlig Del af Forhandlingerne imidlertid et Problem, som af en af Deltagerne i Diskussionen (p. 83) blev betegnet som »luckan mellan förberedelsen och huvudförhandlingen». Da det tilsvarende Spørgsmaal foreligger under Behandlingen


text:
i 2. Instans, vil jeg gerne gøre nogle Bemærkninger herom.
 Problemet blev (p. 80) formuleret saaledes: Hvorvidt Fakta, som Parterne har paaberaabt sig under Forberedelsen, men som ikke paaberaabes under Hovedforhandlingen, skal kunne tages i Betragtning under Hovedforhandlingen, og særlig blev det (p. 92) udtrykt saaledes, at der skal tages Stilling til det ulykkelige Tilfælde, at det gaar saa ilde, at Parterne forbiser en vis Omstændighed, og Rettens Leder heller ikke observerer den, og at Dommerne saaledes først under Voteringen kommer til at tænke paa denne Omstændighed.
 Hos den danske Jurist, der læser denne lange Forhandling, der gaar over 35 trykte Sider, maa det vække Forundring, at Problemet har kunnet optage Sindene i den Grad som sket, og han vil driste sig til at mene, at dette skyldes, at man ikke i Sverige har Erfaringer for, hvorledes det kontradiktoriske Princip i Forbindelse med Mundtligheden medfører en saadan Koncentration og skarp Belysning af alle relevante Fakta, at dette, at et saadant Faktum skulde kunne glemmes baade af Sagførerne, Parterne og Dommerne under Hovedforhandlingen, overhovedet ikke vil komme til at foreligge.
 Skulde dette alligevel ske, vil man i Danmark ordne Sagen gennem en Reassumption ex officio, hvorved det for danske Ju-
 MUNTLIG PROCESSORDNING I ANDRA INSTANS. 619
 MUNTLIG PROCESSORDNING I ANDRA INSTANS. 619rister vil være aldeles klart — hvad der virkelig blev draget i Tvivl under Forhandlingen i Juni 1939 — at et saadant Faktum naturligvis under ingen Omstændigheder maa tages op i Begrundelsen, uden at Parterne eller deres Sagførere har haft Lejlighed til at udtale sig herom.
 Med Hensyn til selve Hovedforhandlingen (Domsförhandlingen) skal efter Lagberedningens Udkast 50: 16 hver Part efter Dommens Oplæsning udvikle »sin talan».
 Dette stemmer med dansk Ret, hvorved der dog maaske kan være Anledning til at nævne, at der er visse Nuancer mellem Landsretterne indbyrdes, hvilket dels staar i Forbindelse med, at der i de to Retter og disses forskellige Afdelinger kan være nogen Forskel med Hensyn til, hvilken Fremgangsmaade man traditionelt vælger, dels forklares ved, at Retterne, hvilket meget maa anbefales, i vidt Omfang overlader til Parterne selv at lægge Proceduren til Rette efter hver Sags Karakter, idet Fremgangsmaaden naturligt bliver forskellig alt eftersom Sagens Afgørelse hovedsagelig hviler paa Dokumentbevis eller paa Parts- og Vidneforklaring.
 Da det jo efter Lagberedningens Udkast i det væsentlige er overladt til Hovrätternas eget Skøn at bestemme, hvorledes Proceduren i 2. Instans skal forme sig, kan der maaske være Anledning til att sige nogle Ord om, hvordan de enkelte Spørgsmaal er ordnet indenfor den danske Retsplejes Ramme.
 I Almindelighed indskærpes det, at den, der taler først, skal begynde med sin Paastand og med en kort Redegørelse for, hvad Sagen drejer sig om, og derefter gaa over til en objektiv Sagsfremstilling og herunder oplæse det, der er relevant af Dokumentbeviset, herunder Sagkyndiges Erklæringer og herunder som Regel ogsaa i Hovedsagen det af Modparten fremlagte Dokumentmateriale, saaledes at Retten gennem denne Forelæggelse fra Begyndelsen faar et samlet objektivt Overblik over Sagen.
 Derimod skal det, som Parter og Vidner i Henhold til tidligere


text:
optagne Protokollater har forklaret, saavidt muligt holdes udenfor Forelæggelsen og gemmes til Afhøringen senere hen.
 Den juridiske Argumentation skal være kort og præcis med Henvisning til Domme og Retslitteratur, men uden »Belæring» eller Doceren.
 Derefter faar Modparten Ordet paa tilsvarende Maade.
 620 Ø. AHNFELT-RØNNE. Det fremgaar heraf, at en Del af Bevisførelsen altsaa tages op i Parternes Forelæggelse, hvilket jo fremmer Koncentrationen og dermed Rettens hurtige Forstaaelse af Sagen.
 Med Hensyn til Tilrettelæggelse af Bevisførelsen iøvrigt vil Fremgangsmaaden være noget forskellig særlig med Hensyn til, om man vil afhøre Vidnerne eller Parterne først.
 Med Hensyn til Afhøringen af Vidner i 2. Instans maa det erindres, at Materialet i betydlig Grad er forenklet paa Vejen fra Underretten til 2. Instans, saaledes at Vidneførslen her normalt er begrænset til visse Hovedpunkter, hvis Relevans fremgaar af Underrettens Dom og Sagens Forelæggelse i det hele. Naturligvis er det rigtigt, som det er sagt saa mange Gange, at Vidner er ringere 2. Gang, de afhøres, men Ulemperne herved er efter min Mening meget overdrevet og opvejes i betydelig Grad derved, at man i 2. Instans i Reglen straks med stor Sikkerhed ved, hvor man skal sætte ind, og ved, at Vidnerne særlig i borgerlige Sager, selvom de kender Dommen, ofte ikke vil være klar over, hvad Hensigten er med de Spørgsmaal, der rejses.
 Hvad dernest Partsafhøringen angaar bør det fremhæves, at Erfaringerne fra Danmark gaar ud paa, at Afhøringen af Parterne i 2. Instans er et mindst lige saa vigtigt Oplysningsmiddel som i første Instans. Erfaringen viser, at Parterne saa godt som altid møder frivilligt, og at Sagførerne i høj Grad medvirker til, at deres respektive Parter møder, fordi Sagførerne altid vil være intresseret i at have deres Klienter tilstede baade for at kunne stille Spørgsmaal til dem, og for at Klienterne kan forvisse sig om, at intet bliver forsømt under Domsforhandlingen.
 Der er jo talt og skrevet saa meget om Partsafhøringen, men jeg tror, at det med Rette kan siges, att kun den, der har oplevet Partsafhøringsinstitutet i Praksis, fuldtud forstaar, hvilken gennemgribende Betydning dette Bevismiddel har. Der er vel heller ikke nu længere hos svenske Jurister nogen Tvivl om, at Partsafhøringen i en Retspleje, der bygger paa Umiddelbarhed og fri Bevisdømmelse, som Presidenten Ivar Afzelius i sin Tid udtrykte det, er »själva hjärtpunkten» i denne Retspleje.
 Endnu vil jeg gerne fremhæve, at i Danmark baade Dommere og Sagførere er enige om, at de bedste Resultater opnaas derved, at Afhøringen sker af Parterne selv eller deres Sagførere. Alle kender jo de Betragtninger, der i Tidens Løb har været fremsat for og imod denne Afhøringsform, og jeg skal derfor indskrænke
 MUNTLIG PROCESSORDNING I ANDRA INSTANS. 621
 MUNTLIG PROCESSORDNING I ANDRA INSTANS. 621mig til angaaende dette saa vigtige Punkt blot at understrege, at Erfaringerne i dansk Retspraksis er, at Retsplejen er bedst tjent med, at Afhøringen foretages af Parterne selv eller deres Sagførere.
 I Lagberedningens Udkast 50: 25 findes en vigtig Regel gaaende ud paa, at en Part ikke i Hovrätten maa paaberaabe sig en Omstændighed


text:
eller et Bevis, som ikke tidligere er forebragt, hvis han har kunnet paaberaabe sig Omstændigheden eller Beviset ved Underretten, og det kan antages, at han har undladt at gøre dette i utilbørlig Hensigt eller af grov Uagtsomhed. Der findes ogsaa i dette Kapitel Bestemmelser, der tager Sigte paa, hvorvidt Fremskaffelsen af nyt Bevismateriale kan nødvendiggøre en Udsættelse af Hovedforhandlingen. Jag skal dog ikke komme nærmere ind paa disse efter dansk Opfattelse noget stive Regler, men blot nævne, at man ikke har fundet det nødvendigt at optage Bestemmelser af lignende Art i den danske Retsplejelov.
 Derimod vil jeg gerne fremhæve, at det kontradiktoriske Princip efter Erfaringerne i Danmark spiller en særlig stor Rolle for Fremskaffelsen af nye Bevisdata netop i 2. Instans.
 Til Belysning heraf skal jeg give følgende Oplysninger vedrørende 562 Domme afsagt af Danmarks Højesteret i borgerlige Sager i en omtrentlig 5 Aars Periode fra 1935—40:
 Af disse Domme gik 324 eller 57.6 % ud paa Stadfæstelse, uden at de nye Oplysninger, der har været fremskaffet i et betydeligt Antal af disse Sager, havde kunnet føre til Ændring af den indankede Dom.
 I de resterende 238 Sager (42.4 %) ændrede Højesteret Landsrettens Dom og i 82 af disse Sager (34.4 %) begrundede Højesteret sit Resultat med Fremkomsten af nye Bevisligheder; i de resterende Sager var Resultatet begrundet ved en anden Retsopfattelse eller en anden Vurdering af Beviset.
 Dette vil altsaa sige, at Fremskaffelsen af nye Beviser paa Vejen fra Landsret til Højesteret i godt og vel en Trediedel af de Sager, i hvilke Dommene blev ændret, førte til et andet Resultat end det, Landsretten var kommet til; men hertil kommer den Betydning nye Bevisligheder kan have haft og ganske givet har haft i Størstedelen af de andre Sager, bl. a. ogsaa til Bestyrkelse af den indankede Doms Rigtighed i de Tilfælde, hvor Højesteret stadfæstede denne.
 622 Ø. AHNFELT-RØNNE. Det er som om hele dette uendelig vigtige Spørgsmaal om Fremskaffelse af nye Beviser og Ydelsen af enhver tænkelig Støtte hertil — ogsaa og særlig i 2. Instans — har spillet en meget underordnet Rolle under Forberedelserne til de svenske Proceslovudkast.
 Og det er vist ikke for dristigt at tro, at dette nøje hænger sammen med, at föredragningssystemet ikke interesserer sig synderlig for nye Oplysninger, ikke kalder paa Interessen herfor, men lægger den alt overvejende Vægt paa den objektive, lidenskabsløse Forelæggelse af det givne Stof.
 Men en Proces er nu engang ikke en Idyl og bør heller ikke være en Raadslagning »indenfor Murene». En Proces er netop Parternes lidenskabelige Bearbejdelse af Retssagens Stof og Dommernes derpaa følgende, objektive Vurdering af dette.
 Og det er af den største Betydning — ogsaa for 2. Instans — at denne Processens dobbelte Funktion baade holdes skarpt adskilt og af Lovgivningen styrkes med alle Midler til saa stor Selvstændighed som muligt.
 Under Forhandlingen for Justitsministeren i Juni 1939 udtalte en af Diskussionsdeltagerne (p. 113) i Forbindelse med Spørgsmaalet om den koncentrerede Hovedforhandling, at han havde været i Danmark og havde talt baade med Højesteretsdommere og Højesteretssagførere.


text:
Han udtalte, at Højesteretsdommerne var meget tilfredse, hvad der ikke undrede ham, men »när man talar med en höjesteretsadvokat och märker hans leende, när han skildrar dessa förhandlingar, blir man litet mer betänksam».
 Denne Udtalelse er bogstavlig talt uforstaaelig for en dansk Jurist, og Forklaringen kan formentlig kun være den, at det danske Smil her som saa ofte ellers er blevet misforstaaet.
 Der er ingensomhelst Tvivl om de danske Juristers Opfattelse af den i Danmark gældende Procesmaade, særlig ogsaa forsaavidt angaar 2. Instans i borgerlige Sager, og ingen dansk Jurist hverken Dommer eller Sagfører kunde i Drømme tænke sig at vende tilbage til en skriftlig Procesmaade eller blot tænke sig at støtte en Tendens i Retning af en saadan Procesmaade, f. Eks. ved at gøre Forberedelsen mere skriftlig.
 Da den citerede Udtalelse er fremsat under officielle Forhold og mulig kan have gjort Indtryk paa de andre den Gang tilstedeværende svenske Jurister, maa det for en dansk Jurist være
 MUNTLIG PROCESSORDNING I ANDRA INSTANS. 623
 MUNTLIG PROCESSORDNING I ANDRA INSTANS. 623magtpaaliggende at slaa fast, at her foreligger en absolut Misforstaaelse, og at der i Danmark kun hersker een Oppfattelse om de herhenhørende Spørgsmaal, nemlig den paa Mundtlighed hvilende Koncentrations ubetingede Fortrin fremfor enhver Form for større eller mindre Skriftlighed. Vi der har arbejdet under begge Procesmaader kan aflægge et efter vor Mening troværdigt Vidnesbyrd herom.
 En dansk Forfatter har en Gang udtalt, at »Virkeligheden er alle Tings Prøve», og Virkeligheden, som den udfolder sig i de danske Retssale, er et eneste, for os afgørende Erfaringsbevis for, at Rättsskipningen kun kan indrettes paa en for Landets Borgere betryggende Maade, naar den bygger paa disse bærende Hovedprincipper.


text:
Alle dommeKontrakterSelskabsretRetssagerKonkurrenceret / immaterialretAftalerKonkurrence / immaterielretErstatningKonrakterSelskabsrsetKonkurs- og insolvensretKontrakter - AftalerVaremærkeretAnsættelsesretKontrakter og AftalerKonkurrence / immaterialretKonkurrenceret/immaterialretAdvokaterAnsættelsessretkontrakterretssagerkonkurs- og insolvensretejeraftaleFast ejendomBestyrelsesarbejdeKonkrurrenceret / immaterialretansættelsesretleasingkontrakterkonkurrenceret / immaterialretselskabsretvoldgiftFinansieringKonkurrenceret / immaterielrettadvokatervirksomhedsoverdragelseinnovative vækstvirksomhederkategori: dommekategori: kontaktKonkurrenceret / immaterielretRetssagTransportretVirksomhedsoverdragelsekonkurrenceret / immaterialeretRetssagereImmaterialretKonkurrenceretPatentForsikringForsikringsretImmaterialeretMarkedsføringPantMarkedsføringslovenTransport og kommunikationUdbudEU-udbudErhvervsretUdbudsretTroels Wenzel ØstergaardKonkurenceret / immaterialretKonkurrenceret / ImmaterialretAnssættelsesretOphavsretArbejdsretAnsættelesregGældRetsplejeFunktinærforholdKonkursPatentretErhvervslejekontrakterDommeKlagenævnet for Udbud, kendelse af 20. juni 2012: Tecan Nordic AB mod Statens Serum InstitutDom afsagt 20. juni 2012 ved Klagenævnet for Udbud
 Statens Serum Instituts beslutning af 6. oktober 2011 om at
 indgå kontrakt med Hamilton Robotics ApS annulleres.
 Patent - protein - T-0009-07Dom afsagt 15. juni 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Et europæisk patent på anvendelse af proteinet HNL/NGAL
 som diagnostisk markør for humane sygdomme var delvist ugyldigt som
 følge af manglende opfindelseshøjde. Et diagnostisk kitsæt, som
 anvendte proteinet til at diagnosticere akut nyreskade, krænkede
 ikke patentet i den udstrækning, som det blev
 Immaterialret - V-0120-10Dom afsagt 12. juni 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Det var ikke dokumenteret, at en spinningcykel produceret
 af Body Bike i sig selv nød ophavsretlig beskyttelse eller
 beskyttelse som varemærke, og Dansk Supermarkeds anvendelse af et
 billede af cyklen i en reklame for spinning og motionstøj fandtes
 ikke at krænke Body Bikes rettigheder.
 Noma - Varemærkekrænkelser - V-0054-11Dom afsagt 15. juni 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Mikkelsen Media ApS havde produceret internetannoncering
 for Homeenter ABs chokoladeklub, hvor der skete brug af
 henvisninger til Restaurant Noma. Brugen var en krænkelse af Nomas
 rettigheder efter markedsføringsloven og varemærkeloven.
 Aftaler - H-0011-11Dom afsagt 25. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Salgsagent i en flyhandel var for tiden ikke berettiget
 til at modtage yderligere betaling, da det endnu ikke var afklaret
 mellem køber og sælger, om sælger var berettiget til at beholde et
 depositum, der var betalt af køber
 Tilbagekøb af aktier - F-0001-09Dom afsagt 15. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Beregning af købesum for aktier i forbindelse med
 afståelse på grund af bortvisning fra ansættelse som adm. direktør
 i den pågældende koncern.
 Salg af anparter - H-0063-10Dom afsagt 16. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
 I forbindelse med salg af anparter i et selskab var
 aftalt, at sælgeren skulle have udbetalt løn, idet sælgeren dog i
 stedet kunne vælge at fremsende faktura. Det lagdes til grund, at
 der ikke var nogen realitet i udtrykket "løn" og anvendelsen af
 ansættelsesretlig terminologi som "ansat" og "fritstillet", idet
 der ikke var vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold, men
 vederlag for anparterne. Idet anpartshavere i et anpartsselskab
 eller aktionærer i et aktieselskab heller ikke i øvrigt kan anses
 for at have noget "tjeneste- eller samarbejdsforhold" til deres
 selskaber, fandt reglen i markedsføringslovens § 19 om
 erhvervshemmeligheder ikke anvendelse.
 God markedsføringsskik - V-0105-10Dom afsagt 3. april 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Spørgsmål om, hvorvidt en ansat ejendomsmægler havde
 handlet illoyalt overfor sin arbejdsgiver forud for og i
 forbindelse med den pågældendes opsgielse af sin stilling og
 opstart af egen ejendomsmæglervirksomhed, herunder om der var sket
 uberettiget brug af arbejdsgiverens varemærke.
 Montana Møbler A/S - Tivoli A/S - varemærkeret V- 0124-10Dom afsagt 8. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Montanas benyttelse af kendetegnet TIVOLI,


text:
alene og som
 sammensat mærke, for nogle stole, designet af Verner Panton, var en
 krænkelse af Tivolis eneret til varemærket TIVOLI.
 Konkursloven - P-0036-09Dom afsagt 27. april 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Varemærkeret - V-0051-11Dom afsagt 3. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Samtidig køb og import af 5 varemærkeforfalskede
 armbåndsure mrk. HUBLOT fra kinesisk internetbutik skabte en stærk
 formodning for, at indførslen var sket med henblik på
 erhvervsmæssig brug, og denne formodning fandtes ikke afsvækket af
 de sagsøgtes forklaringer for retten. Vederlag fastsat til 500 kr.
 pr. ur og erstatning for udgifter til destruktion mv. ligeledes 500
 kr. pr. ur. SKATs suspension af frigivelsen af urene blev
 stadfæstet. De sagsøgte blev pålagt at afstå urene til statskassen
 til destruktion og fik forbud mod at importere, sælge eller
 markedsføre produkter, som bærer et eller flere af HUBLOTs
 registrerede varemærker.
 Konkurs - P-0033-11Dom afsagt 16. marts 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Sagsøgeren påstod sit krav tillagt status som sekundært
 massekrav. Da kravet fandtes stiftet før, fallenten var trådt i
 betalingsstandsning, var kravet et simpelt krav.
 Ansættelses- og arbejdsret - V-0002-11Dom afsagt 6. marts 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Funktionær kunne ikke foretage "delvis" opsigelse af sin
 stilling. Ikke grundlag for godtgørelse efter funktionærlovens §
 2b. Bortvisning uberettiget.
 Ophavsret - Montana / ABC reoler - V-0028-05Dom afsagt 6. marts 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Sagsøgte frifundet i sag om, hvorvidt sagsøgte ved at fremstille
 og markedsføre reolsystemet ABC Quadrant har krænket Peter Lassens
 og Montana Møbler A/S' (herefter Montana) rettigheder i henhold til
 ophavsretsloven og markedsføringsloven til MONTANA reolen, og om
 ABC-Reoler som følge heraf skal betale erstatning, og vederlag til
 Montana og Peter Lassen samt godtgørelse til Peter Lassen.
 Ophavsret - armatur - Vola - Damixa - V-0130-10Dom afsagt 28. februar 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Armaturet Osier fra Damixa A/S og armaturet blanco Finess
 fra Andersen & Nielsen A/S var ikke en krænkelse af Vola A/S ́s
 ophavsret til armaturet VOLA KV1.
 Konkursret - P-0089-10Dom afsagt 27. februar 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Sagsøgers separatiststilling i forhold til et aktiedepot
 og en bankkonto, oprettet i den senere konkursramte skyldner navn.
 Sammenblanding af økonomi.
 Højesteret - 78/2011 - Dagbøder for uberettiget videregivelse af fortrolige oplysningerDom afsagt 21. februar 2012 ved Højesteret
 Dagbøder for uberettiget videregivelse af fortrolige
 DR sendte den 21. maj 2006 i Magasinet Søndag en kritisk
 udsendelse om forholdene på omsorgscentret Fælledgården. I
 udsendelsen blev vist optagelser af blandt andet 4 beboere i meget
 intime situationer. Optagelserne var foretaget med skjult kamera af
 T2 under hendes 2 måneders ansættelse som vikarmedhjælper på
 Fælledgården samtidig med, at hun var ansat som
 journalistpraktikant hos et filmproduktionsselskab. T1 var
 medindehaver af det pågældende produktionsselskab. Optagelserne
 blev videregivet til DR med henblik på udsendelsen den 21. maj
 Højesteret bemærkede, at T2 som ansat på Fælledgården var
 underlagt tavshedspligt med hensyn til fortrolige oplysninger, hun
 fik kendskab til i forbindelse med sit arbejde, herunder om
 beboernes helbredsforhold. T2 handlede efter forudgående aftale med
 og tilskyndelse fra T1, som derfor kunne straffes for medvirken til


text:
overtrædelse af straffelovens § 152 om tavshedspligt begået af T2.
 T1 og T2 havde videregivet filmoptagelser i ikke-sløret form til
 produktionsselskabet og DR, hvoraf dele i sløret form blev vist i
 tv. Filmoptagelserne havde indeholdt fortrolige oplysninger,
 herunder om de pågældende beboeres helbredsforhold.
 Efter en afvejning af hensynene til de pågældende beboere på
 Fælledgården over for hensynet til pressens ytringsfrihed kom
 Højesteret frem til, at videregivelsen af de fortrolige oplysninger
 ikke var berettiget efter straffelovens § 152, stk. 1, jf. § 152 e,
 nr. 2, som bestemmelsen må fortolkes i lyset af artikel 10 i Den
 Straffen blev fastsat til 10 dagbøder på hver 500 kr. til hver
 af de tiltalte.
 Højesteret - 40/2010 - Godtgørelse til afskediget gravid kvindeDom afsagt 21. februar 2012 ved Højesteret
 Den kvindelige medarbejder, K, blev den 1. marts 2008 ansat hos
 Plejeringen som social- og sundhedshjælper med 3 måneders prøvetid.
 I begyndelsen af april blev hun afskediget under henvisning til, at
 hun havde haft for meget sygefravær. Det kunne lægges til grund, at
 der var tale om graviditetsrelateret sygdom, men der var uenighed
 mellem parterne om, hvorvidt Plejeringen var klar over dette på
 opsigelsestidspunktet.
 K påstod sig tilkendt godtgørelse svarende til 6 måneders løn
 under henvisning til, at afskedigelsen var sket i strid med
 ligebehandlingslovens § 9.
 Højesteret slog fast, at beskyttelsen mod afskedigelse som følge
 af graviditetsrelateret fravær efter bestemmelsens formål også
 omfatter den situation, hvor arbejdsgiveren på
 afskedigelsestidspunktet hverken var eller burde være bekendt med
 graviditeten. En pligt for arbejdsgiveren til at betale godtgørelse
 må dog i denne situation være betinget af, at arbejdsgiveren ikke
 omgør sin beslutning om afskedigelse efter at være blevet bekendt
 med graviditeten. Da Plejeringen ikke havde omgjort beslutningen om
 afskedigelse efter at være blevet bekendt med K's graviditet, var
 hun berettiget til godtgørelse svarende til 6 måneders løn.
 Højesteret - 104/2010 - Ikke hjemmel til at afvise aktieoverdragelseDom afsagt 22. februar 2012 ved Højesteret
 Ikke hjemmel til at afvise
 Arbejdernes Landsbank ønskede at overdrage sine aktier i A/S
 Roskilde og Omegns Fællesbageri til selskabet Basen Invest A/S.
 Fællesbageriet nægtede at godkende overdragelsen, idet man henviste
 til, at der jf. selskabets vedtægter ikke blot skulle ske en
 notering af overdragelsen, men at selskabets bestyrelse tillige
 skulle godkende aktieoverdragelsen. Bestyrelsen nægtede at godkende
 overdragelsen, da man ikke anså Basen Invest A/S for at være en
 kooperativ virksomhed, hvilket var et krav i henhold til
 Fællesbageriets vedtægter.
 Arbejdernes Landsbank anlagde herefter sag ved domstolene med
 krav om, at Fællesbageriets skulle foretage notering i
 aktieprotokollen af overdragelsen. Fællesbageriets påstod
 Under sagen gjorde Fællesbageriet bl.a. gældende, at
 bestemmelsen om notering tillige indeholdt en
 omsættelighedsbegrænsning, idet bestyrelsen også skulle godkende
 aktieoverdragelsen. En sådan godkendelse er ikke afhængig af en
 specifik henvisning til en vedtægtsbestemmelse, idet bestemmelsen
 giver bestyrelsen mulighed for at skønne over om en overdragelse er
 i Fællesbageriets interesse. Arbejdernes Landsbank gjorde bl.a.
 gældende, at vedtægtsbestemmelsen alene indeholdt hjemmel til at
 notere aktieoverdragelsen i de tilfælde, hvor erhververen i øvrigt
 opfyldte vedtægternes krav, om at denne skulle være en kooperativ
 virksomhed, og


text:
at dette var tilfældet for Basen Invest A/S. Dette
 fulgte endvidere af, at Fællesbageriet i 1985 netop havde ophævet
 to ordrette bestemmelser om henholdsvis samtykke og udelukkelse af
 For Højesteret var der mellem parterne enighed om, at Basen
 Invest A/S opfyldte vedtægternes krav om at være en kooperativ
 virksomhed. Højesteret udtalte, at vedtægtens bestemmelse efter sin
 ordlyd angår notering af overdragelse i selskabets aktieprotokol,
 og at reglen var indsat i 1940 sammen med de to bestemmelser om
 samtykke og udelukkelse af aktionærer. Der forelå ikke nærmere
 oplysninger om baggrunden eller formålet med vedtægtsændringen i
 1985. På denne baggrund og efter vedtægternes indhold i øvrigt var
 der ikke grundlag for at forstå bestemmelsen, som en bestemmelse,
 hvorefter bestyrelsen har en almindelig kompetence til at afvise en
 aktieoverdragelse, f.eks. fordi bestyrelsen finder, at den ikke
 stemmer overens med selskabets interesser, men bestemmelsen giver
 bestyrelsen adgang til at påse, at erhververen opfylder
 vedtægternes krav til selskabsdeltagelse. Hverken oplysninger om
 selskabets praksis eller kooperative grundprincipper, kunne føre
 til et andet resultat
 Immaterialret - V-0104-10Dom afsagt 21. februar 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Vederlag og erstatning for brug af kendetegnet HARDSTYLERS
 i forbindelse med arrangering af rejser.
 Immaterialret - V-0034-10Dom afsagt 14. februar 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Markedsføring og salg af et opvaskesæt og en sæbedispenser
 udgjorde ikke en krænkelse i henhold til markedsføringslovens,
 designforordningen eller designlovens. Europæisk registrering af
 opvaskesættet kendt ugyldig
 Patent - T-0017-09Dom afsagt 24. januar 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Hverken anvendelse af pyrethroidforbindelser til
 patologist behandling af fisk for skadedyrsangreb i form af
 fiskelus i umodne stadier eller forebyggende behandling mod
 fiskelus i modne stadier var patenterbar.
 Erstatning uden for kontraktforhold - H-0075-09Dom afsagt 20. januar 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Sagsøgte ansås for erstatningsansvarlig for tab lidt af de
 sagsøgte som følge af fejl og mangler ved prospekt for et 10
 mands-kommanditselskab udformet af sagsøger. Sagsøger ansås
 forpligtet til at erstatte sagsøgernes indskudte anpartspaital
 såvel som at friholde sagsøgerne for eventuelle
 resthæftelser.
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 8.12.2009: Ricoh Danmark A/S mod Statens og Kommunernes Indkøbs Service A/S og Kommunernes Indkøbs Service A/SDom afsagt 8. december 2009 ved Klagenævnet for Udbud
 Ved udbudsbekendtgørelse nr. 2009/S 38-055690 af 23. februar 2009
 udbød Statens og Kommunernes Indkøbs Service A/S som
 offentligt udbud efter direktiv 2004/18/EF om samordning af
 fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige
 vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter
 og offentlige bygge- og anlægskontrakter (Udbudsdirektivet) en
 rammeaftale omfattende levering af printere, kopimaskiner og
 multifunktionsmaskiner med tilhørende services.
 Rammeaftalen var opdelt i 6 delaftaler, herunder delaftale 1
 vedrørende miljøvenlige printere og
 multifunktionsmaskiner. Denne sag vedrører delaftale 1. Det
 fremgik af udbudsbetingelserne, at Statens og Kommunernes Indkøbs
 Service A/S ville vælge 4 - 8 leverandører inden for
 delaftalen.
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 19. maj 2009: Anker Hansen & Co. A/S mod Rudersdals KommuneDom afsagt 19. januar 2009 ved Klagenævnet for Udbud
 Den anvendte pointmodel var uegnet til at blive anvendt ved
 vurderingen af tilbuddene i relation til underkriteriet
 "tilbudspris".
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 21. april 2009; Hoffmann A/S mod A/B Hørsholm KarleboDom afsagt


text:
21. april 2009 ved Klagenævnet for Udbud
 En pointmodel kunne under ekstreme forudsætninger føre til
 uhensigtsmæssige resultater, men havde ikke gjort det i det
 konkrete tilfælde, hvorfor den ikke var egnet til at identificere
 det økonomisk mest fordelagtige tilbud.
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 10. juli 2008: European Land Solutions A/S mod KystdirektoratetDom afsagt 10. juli 2008 ved Udtalt at principperne om ligebehandling og gennemsigtighed var
 overtrådt ved anvendelse af en pointmodel, der bevirkede, at
 forskelle i tilbudspriser havde vilkårlige konsekvenser.
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 19. juli 2007: ISS Facility Services A/S mod KystdirektoratetDom afsagt 19. juli 2007 ved Klagenævnet for Udbud
 Ikke taget stilling til principielt spørgsmål om, hvorvidt en
 evalueringsmodel, som kunne føre til forkerte resultater, generelt
 var i strid med udbudsreglerne.
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 6. september 2006: Sahva A/S mod Københavns KommuneDom afsagt 6. januar 2006 ved Klagenævnet for Udbud
 Særligt om rammeaftaler (art. 32) Udtalt at udbyderen skal
 sammenligne tilbudspriserne for hver enkelt af de udbudte ydelser
 på grundlag af en saglig forhåndsvurdering af den forventede mængde
 anskaffelse af hver ydelse, og at udbyderen herefter skal foretage
 en egentlig beregning af, hvilket tilbud, der har den lavest
 samlede tilbudspris. Udbyders vurdering af et underkriterium om
 pris skal således ske ved en eksakt beregning i det omfang, det er
 muligt, og må ikke ske ved et rent skøn.
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 5. september 2006: Kirudan A/S mod Kolding Kommune m.fl.Dom afsagt 5. januar 2006 ved Klagenævnet for Udbud
 Klager klagede over, at udbyder havde
 overtrådt gennemsigtighedsprincippet ved at undlade i
 udbudsbetingelserne at angive, hvorledes alternative tilbud ville
 blive sammenlignet med ordinære tilbud. Ikke taget til følge, da
 klagenævnet fandt, at dette var angivet i udbudsbetingelserne. Det
 skal med andre ord fremgå.
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 13. marts 2006: Kirudan A/S mod Kolding Kommune m.fl.Dom afsagt 13. marts 2006 ved Klagenævnet for Udbud
 Om bevisbyrde: udtalt at udbyder ikke havde godtgjort, at
 tilbudsvurderingen var saglig
 Erstatning - H-0070-01Dom afsagt 16. januar 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Sagsøgte, der blev anset for at være kontraherende fragtfører,
 ansås at have udvist grov uagtsomhed ved gennemførelsen af en
 transport til Rusland, der fandtes at være omfattet af CMR-loven.
 Sagsøgte blev pålagt at betale erstatning for erstatningstransport
 og følgeskader
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 2. marts 2005: Pumpex A/S mod Hedensted KommuneDom afsagt 2. marts 2005 ved Klagenævnet for Udbud
 Udtalt at udbyderen havde vurderet
 tilbud på en måde, der var uigennemskuelig for tilbudsgiverne, at
 den anvendte beregningsmodel førte til, at selv meget store
 forskelle i tilbudspriserne blev opvejet af ret små forskelle med
 hensyn til øvrige underkriterier, og at tilbudsgiverne ikke med
 rimelighed kunne forudse, at tilbuddene ville blive vurderet efter
 en beregningsmodel med disse egenskaber.
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 30.november 2004: Finn F. Hansen mod Boligselskabet VendersboDom afsagt 30. november 2004 ved Klagenævnet for Udbud
 Udtalt at der manglede gennemsigtighed
 om, hvilke objektive grundlag, der ville blive anvendt ved
 tildelingen efter laveste pris, og at indklagede intet havde
 fastsat herom i udbudsbetingelserne, men


text:
blot efterfølgende
 ved evaluering af tilbuddene havde truffet beslutning om at
 tillægge 5% til den samlede tilbudssum i tilbuddene fra
 tilbudsgivere, som enkeltvis var lavestbydende vedrørende
 fagentrepriser.
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 13. maj 2004: Bravida Danmark A/S mod Rødovre almennyttige BoligselskabDom afsagt 13. maj 2004 ved Klagenævnet for Udbud
 Inddragelse af fx driftsøkonomiske forhold i vurdering af pris.
 Udtalt at et kriterium som tidlig færdiggørelse kan tages i
 betragtning, hvis det økonomisk mest fordelagtige tilbud er valgt
 som tildelingskriterium forudsat at det pågældende
 kriterium indgår som underkriterium hertil.
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 27. februar 2002: Vindtek Ventilation mod Holstebro KomuneDom afsagt 27. februar 2002 ved Klagenævnet for Udbud
 Udtalt at underkriteriet delpriser var ulovligt, idet
 tilbuddenes angivelse af delpriser alene var en beskrivelse af,
 hvorledes den samlede tilbudssum fremkom
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 14. september 1998: Det danske Handelskammer mod Danmarks StatistikDom afsagt 14. september 1998 ved Klagenævnet for Udbud
 Udtalt at et tildelingskriterium er lovligt, hvis det har til
 formål og er egnet til at identificere det økonomisk mest
 fordelagtige tilbud, og at vurderingen heraf skal ske ved at
 sammenholde tildelingskriteriet med udbudsbetingelserne, og at
 tildelingskriteriet i tilfælde, hvor der er adgang til at afgive
 alternative tilbud skal være egnet til at identificere det
 økonomisk mest fordelagtige tilbud blandt de tilbud, der opfylder
 samtlige udbudsbetingelser og de tilbud, der alene opfylder
 minimumsbetingelserne.
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 14. december 2000: Renoflex A/S mod I/S VestforbrændingDom afsagt 14. december 2000 ved Klagenævnet for Udbud
 Udtalt at klagenævnet ikke havde tilstrækkeligt grundlag for at
 fastslå, at den valgte tilbudsgiver ikke havde afgivet det
 økonomisk mest fordelagtige tilbud, men fastslog, at den anvendte
 evalueringsmodel indebar uigennemsigtighed i bedømmelsen og indebar
 risiko for forskelsbehandling af de bydende.
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 27.6.2000: Deponering af Problemaffald ApS mod I/S Vestforbrændingen, I/S Amagerforbrændingen og Nordvestsjællands Renovationsselskab I/S)Dom afsagt 27. juni 2000 ved Klagenævnet for Udbud
 Udtalt at evalueringsmodel ikke forekommer realistisk, allerede
 fordi den under visse forudsætninger kan føre til absurde
 resultater. Klagenævnet ej taget yderligere stiling, idet der
 annulleres af andre årsager.
 Klagenævnet for Udbud, kendelse af 23.1.1996: Praktiserende Arkitekters Råd mod Glostrup KommuneDom afsagt ved Klagenævnet for Udbud
 Kendelse af 23. januar 1996 ( Praktiserende Arkitekters Råd mod
 Danske Bank - Kaution og garanti - H-0034-10Dom afsagt 10. januar 2012 ved Sø- og Handelsretten
 Principalen var forpligtet til at skadesløsholde det
 instruerende pengeinstitut, som i forhold til garanten havde været
 forpligtet til at honorere sin kontragaranti, der ligesom
 hovedgarantien var en ubetinget anfordringsgaranti.
 Figurmærket PUCH - V-0018-09Dom afsagt 9. januar 2009 ved Sø- og Handelsretten
 Figurmærket PUCH, som siden 1940 havde været registreret
 for motorcykler, cykler og visse dele og tilbehør hertil, havde i
 Danmark aldrig været brugt for cykler og, siden produktionen i
 Østrig af køretøjer på to hjul var ophørt i 1987 og restlageret
 solgt, heller ikke for knallerter. Små forhandleres videresalg til
 brug for reparationer fra gamle lagre af reservedele med
 figurmærket påført kunne ikke anses som en normal
 markedsføringsmæssig aktivitet fra mærkeindehaverens side og
 udgjorde


text:
således ikke reel brug af mærket. Brugen af varemærket
 havde derfor været ophørt uden afbrydelser i 5 år forud for
 begæringen om udslettelse, og figurmærket blev ophævet. At ganske
 mange danskere stadig forbinder kendetegnet PUCH med knallerter,
 kunne under de foreliggende omstændigheder ikke medføre, at
 kendetegnet PUCH ansås som et vitterligt kendt udenlandsk
 varemærke, som var til hinder for en dansk supermarkedskædes
 registrering og brug af ordmærket PUCH for cykler mv.
 Engrosdistribution af betalings-kanaler - U-0004-10Dom afsagt 20. januar 2020 ved Sø- og Handelsretten
 Vilkår om placering og om såkaldt minimumspenetration i
 distributionsaftaler, som udbyder af betalingskanaler via kabelnet
 indgik med antenneforeninger mv., og som i realiteten pålagde disse
 at placere kanaludbyderens egne kanaler i den såkaldte
 mellem-pakke, fandtes at have til formål at hindre, begrænse eller
 fordreje konkurrencen på markedet for engrosdistribution af
 betalings-kanaler via kabelnet., jf. TEUF artikel 101 og
 konkurrencelovens § 6. Konkurrencerådet frifandtes derfor for
 kanaludbyderens på-stande om hel eller delvis ophævelse af Rådets
 af Konkurrencenævnet stadfæstede påbud om at ophæve disse
 Vildledende reklame - H-0009-10Dom afsagt 30. december 2011 ved Sø- og Handelsretten
 En plastemballageproducents udsagn på sin hjemmeside og i
 en brochure om de miljømæssige fordele ved plastemballage frem for
 metalemballage udgjorde vildledende sammenlignende reklame i strid
 med markedsføringsloven.
 Markedsføring - H-0039-10Dom afsagt 30. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
 Ikke godtgjort, at sagsøgeren havde været eneforhandler af
 sagsøgtes sodavandsprodukt i Spanien. Sagsøgtes adfærd i
 forbindelse med ophævelse af samarbejdet samt henvendelse til
 sagsøgerens sælger og kunder var ikke i strid med
 Krænkelse af varemærke - V-0122-08Dom afsagt 29. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
 Ommærkning af parallelimporteret lægemiddel var ikke objektivt
 nødvendig og indebar krænkelse af varemærkeindehaverens
 Transport og kommunikation - S-0007-10Dom afsagt 29. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
 Afsenderen hæftede ikke for krav på demurrage opstået som følge
 af modtagerens forsinkede tilbagelevering af containere.
 Markedsføringsloven - erstatningsansvarsloven - V-0029-11Dom afsagt 22. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
 Sagen vedrører spørgsmålet, om de sagsøgte (herefter: Det
 Faglige Hus) har overtrådt varemærkeloven og markedsføringsloven
 ved i forbindelse med en kampagne for hvervning af medlemmer
 at have indrykket annoncer i dagbladene 24 Timer og
 Urban, som indeholdt sagsøger 1, Fagligt Fælles
 Forbund (herefter: 3F)'s logo og navn. Sagen vedrører
 tillige spørgsmålet, om anvendelsen af et manipuleret billede
 af 3F's forbundsformand, Poul Erik Skov Christensen, i samme
 annoncer udgør en retsstridig krænkelse
 Godtgørelse efter ligebehandlingsloven - sag 349/2008Dom afsagt 11. november 2011 ved Højesteret
 Sagen drejede sig om, hvorvidt As ret til ligebehandling var
 blevet krænket i forbindelse med besættelsen af en stilling som
 frisørassistent og stedfortræder i frisørforretningen Shape
 Højesteret bemærkede, at eftersom A var ansat tidsbegrænset som
 frisørassistent i et barselsvikariat og var fratrådt efter udløbet
 af den tidsbegrænsede ansættelse, skulle forholdet ikke bedømmes
 som en afskedigelse efter ligebehandlingslovens § 9 og § 16, stk.
 4. Det forhold, at A ikke blev tilbudt fortsat ansættelse, skulle i
 stedet bedømmes efter ligebehandlingslovens § 2 og § 16 a.
 På baggrund af bevisførelsen fandt Højesteret, at det måtte
 lægges til grund, at Lene Hansen havde