text:
§ 59, stk. 2.
 Først når en tilbagesendelsesprocedure i henhold til udsendelsesdirektivets artikel 8 har været anvendt, og tredjelandsstatsborgeren fortsat opholder sig her i landet uden gyldig begrundelse for den manglende tilbagevenden, og der i øvrigt har været anvendt de nødvendige tvangsforanstaltninger i henhold til artikel 8, kan der pålægges frihedsstraf for ulovligt ophold i medfør af udlændingelovens § 59, stk. 2. I tilfælde af, at tredjelandsstatsborgeren har været administrativt frihedsberøvet med henblik på udsendelsens forberedelse og gennemførelse, skal tredjelandsstatsborgeren have været frihedsberøvet i den maksimale periode herfor.
 På samme måde kan en tredjelandsstatsborger ikke – under en tilbagesendelsesprocedure – idømmes frihedsstraf for overtrædelse af udlændingelovens § 40, stk. 4, om pligt til at meddele politiet nødvendige oplysninger af relevans for udsendelsen.
 Direktivet finder ikke anvendelse i sager mod tredjelandsstatsborgere, som udvises på grund af kriminalitet, jf. udlændingelovens §§ 22-24, § 25 a, stk. 1, eller § 25 c.
 Anvendelsen af § 59, stk. 2, i denne situation er nærmere omtalt i tillægsbetænkning 131 af 13. maj 2014, afgivet af Udvalget for Udlændinge- og Integrationspolitik vedrørende L 131 af 5. februar 2014 og i L 95 af 12. december 2014, de specielle bemærkninger til bestemmelsen.
 Det bemærkes desuden, at der ikke kan ske retsforfølgning af udlændinge, der uden tilladelse indrejser eller opholder sig i Danmark, hvis den pågældende uden ophold har henvendt sig til de danske myndigheder med henblik på at søge asyl, jf. flygtningekonventionens artikel 31. Se nærmere herom i Rigsadvokatmeddelelsen afsnittet om Dokument- og personelfalsk.
 5.2. Strafpåstande ved ulovligt arbejde, jf. udlændingelovens § 59, stk. 3 og 4.
 Efter bestemmelsen i § 59, stk. 3, straffes en udlænding, der arbejder i Danmark uden fornøden tilladelse. Strafferammen for overtrædelse af § 59, stk. 3, er bøde eller fængsel indtil 1 år. Efter § 59, stk. 4, skal det ved strafudmålingen betragtes som en skærpende omstændighed, at udlændingen også opholder sig ulovligt i Danmark, eller at overtrædelsen er begået i gentagelsestilfælde.
 Følgende bødetakster/sanktionspåstande skal som udgangspunkt anvendes i sager om ulovligt arbejde:
 § 59, stk. 3 (arbejde uden fornøden tilladelse):
 – Bøde på 3.000 kr. stigende med 1.500 kr. for hver måned ud over den første
 § 59, stk. 4, jf. stk. 3 (skærpende omstændigheder):
 – I sager, hvor udlændingen ikke har ret til at opholde sig her i landet, eller hvor der er tale om gentagelsestilfælde, nedlægges der påstand om en skærpet bøde
 – I sager, hvor udlændingen ikke har ret til at opholde sig her i landet, og hvor der samtidig er tale om grove overtrædelser af enten længerevarende, tilbagevendende eller organiseret karakter, nedlægges der påstand om fængselsstraf
 Sanktionsniveauet er nærmere omtalt i forarbejderne til bestemmelsen (L 78 af 23. februar 2005, de specielle bemærkninger til bestemmelsen, og L 95 af 12. december 2014, de almindelige bemærkninger pkt. 3.3).
 5.3. Strafpåstande ved indrejse i strid med indrejseforbud eller tilhold, jf. udlændingelovens § 59 b
 Efter udlændingelovens § 59 b straffes en udlænding, der indrejser i Danmark i strid med et indrejseforbud eller et tilhold meddelt i henhold til


text:
tidligere udlændingelove.
 5.3.1. Indrejse i strid med et indrejseforbud – udlændingelovens § 59 b, stk. 1
 Strafferammen for overtrædelse af § 59 b, stk. 1, er bøde eller fængsel indtil 3 år.
 Anklagemyndigheden skal som udgangspunkt anvende følgende bødetakster/sanktionspåstande i sager om overtrædelse af § 59 b, stk. 1:
 1. gangstilfælde: 10-60 dages fængsel
 2. gangstilfælde: 2-4 måneders fængsel
 3. gangstilfælde: mere end 4 måneders fængsel
 I sager, hvor der på baggrund af en konkret vurdering af sagens omstændigheder ikke er grundlag for at idømme en ubetinget fængselsstraf i 1. gangstilfælde, skal anklagemyndigheden nedlægge påstand om en bøde på ikke under 5.000 kr.
 Strafpositionerne angivet ovenfor fremgår af forarbejderne til lov nr. 601 af 14. juni 2011, hvor strafferammen for udlændinges indrejse i Danmark i strid med et indrejseforbud blev forhøjet fra fængsel indtil 2 år til fængsel indtil 3 år.
 Hensigten med lovændringen var at skærpe straffen for udlændinges indrejse her i landet i strid med et indrejseforbud eller tilhold, særligt i gentagelsestilfælde. Dette fremgår af forarbejderne (L 168 af 17. marts 2011, de almindelige bemærkninger, pkt. 3.). Det vil således tale i skærpende retning, hvis udlændingen er udvist af landet på grund af kriminalitet og må formodes at være indrejst i strid med indrejseforbuddet eller tilholdet med det formål at begå ny kriminalitet.
 5.3.2. Indrejse i strid med et indrejseforbud med skærpende omstændigheder – udlændingelovens § 59 b, stk. 2
 Den skærpede straf i udlændingelovens § 59 b, stk. 2, blev indsat ved lov nr. 174 af 27. februar 2019 og trådte i kraft 1. marts 2019.
 Hvis det overtrådte indrejseforbud er meddelt i forbindelse med en dom med udvisning og straf af mindst 3 månederes ubetinget fængsel eller anden strafferetlig retsfølge, der indebærer eller giver mulighed for frihedsberøvelse, for en lovovertrædelse, der ville have medført en straf af denne varighed, straffes overtrædelsen af indrejseforbuddet med fængsel fra 1 år indtil 3 år, jf. udlændingelovens § 59 b, stk. 2.
 Det fremgår af forarbejderne til bestemmelsen, at straffen for overtrædelse af et indrejseforbud i disse tilfælde mindst skal være 1 års fængsel, og det forudsættes, at straffen normalt skal fastsættes som en ubetinget fængselsstraf. Anklagemyndigheden skal på den baggrund i førstegangstilfælde nedlægge påstand om 1 års ubetinget fængsel.
 Lovændringen indebærer, at der fastsættes en minimumsstraf, som er bindende for domstolene, og som alene kan fraviges i medfør af straffelovens § 83, 1. pkt., hvorefter straffen kan nedsættes under den foreskrevne strafferamme, når oplysningerne om gerningen, gerningsmandens person eller andre forhold afgørende taler herfor. Det er endvidere forudsat i forarbejderne til loven, at straffen skal skærpes i gentagelsestilfælde. Det nærmere strafniveau i gentagelsestilfælde fremgår ikke af forarbejderne.
 Fastsættelsen af straffen vil i øvrigt fortsat bero på domstolenes konkrete vurdering i det enkelte tilfælde af samtlige omstændigheder i sagen, og det angivne strafniveau vil kunne fraviges i op- og nedadgående retning, hvis der i den konkrete sag foreligger skærpende eller formildende omstændigheder, jf. herved de almindelige regler om straffens fastsættelse i straffelovens kapitel 10.
 Det er uden betydning, om udlændingen

type: other


text:
ved dommen er dømt for et eller flere strafbare forhold, om straffen er idømt for overtrædelse af straffeloven eller anden lov, og om straffen er en fællesstraf.
 Hvis det overtrådte indrejseforbud er meddelt i forbindelse med en dom med udvisning og straf af mindre end 3 måneders ubetinget fængsel eller anden strafferetlig retsfølge, der indebærer eller giver mulighed for frihedsberøvelse, der ville have medført en straf af denne varighed, skal der udmåles en straf efter udlændingelovens § 59 b, stk. 1, efter retningslinjerne ovenfor i pkt. 5.3.1.
 5.3.3. Udvisning på ny
 Anklagemyndigheden skal være opmærksom på, at der ved dom for overtrædelse af indrejseforbud efter udlændingelovens § 59 b, skal nedlægges påstand om udvisning, når betingelserne herfor er opfyldt.
 Der henvises til afsnittet om udvisning ved dom i Rigsadvokatmeddelelsen, pkt. 3.1.1.
 5.4. Strafpåstande ved ulovlig beskæftigelse af udlændinge, jf. udlændingelovens § 59, stk. 5 og 6.
 Efter bestemmelsen i § 59, stk. 5, er det strafbart at beskæftige en udlænding uden fornøden arbejdstilladelse eller i strid med de for en arbejdstilladelse fastsatte betingelser. Strafferammen for overtrædelse af § 59, stk. 5, er bøde eller fængsel indtil 2 år. Efter § 59, stk. 6, skal det ved strafudmålingen betragtes som en skærpende omstændighed, at overtrædelsen er begået forsætligt, at der ved overtrædelsen er opnået eller tilsigtet en økonomisk fordel for den pågældende selv eller andre, eller at udlændingen opholder sig ulovligt i Danmark.
 Ved lov nr. 428 af 9. juni 2004 blev bestemmelsen i § 59 ændret med det formål at skærpe strafniveauet for at sikre, at der ikke er en økonomisk fordel ved ulovlig beskæftigelse af udlændinge. Der er i forarbejderne til lovændringen angivet et udgangspunkt for strafniveauet for overtrædelse af bestemmelsen.
 Anklagemyndigheden skal på baggrund heraf som udgangspunkt anvende følgende bødetakster/sanktionspåstande i sager om ulovlig beskæftigelse af udlændinge:
 § 59, stk. 5 (beskæftigelse uden arbejdstilladelse):
 – Bøde på 10.000 kr. pr. beskæftiget udlænding pr. påbegyndt måned
 § 59, stk. 5, jf. stk. 6 (skærpende omstændigheder):
 – Bøde på 20.000 kr. pr. beskæftiget udlænding pr. påbegyndt måned i de tilfælde, hvor én af de betingelser for en skærpet bedømmelse, der er nævnt i stk. 6, er opfyldt
 – I sager, hvor der er opnået eller tilsigtet en økonomisk fordel, vil der dog skulle anvendes en forhøjet bøde (i forhold til taksterne for bødepåstand med og uden skærpende omstændigheder angivet ovenfor), medmindre der sker konfiskation, eller der rent faktisk ikke er opnået eller tilsigtet en økonomisk fordel af nogen betydning, jf. pkt. 5.4.1. om udlændingelovens § 59, stk. 7
 – Foreligger der flere skærpende omstændigheder efter § 59, stk. 6, nedlægges der påstand om en skærpet bøde, jf. pkt. 5.4.1. om § 59, stk. 7
 Der er i retspraksis forskellige eksempler på, at det bødeniveau, der fremgår af forarbejderne, er fraveget på baggrund af en konkret vurdering.
 Ved Højesterets dom af 25. november 2009, gengivet i U. 2010.549H, blev T fundet skyldig i at have beskæftiget en filippinsk kvinde med rengøringsarbejde 3 timer om ugen, selvom hun hverken havde arbejds- eller


text:
opholdstilladelse. Højesteret lagde til grund, at T havde modtaget rengøringsbistand i i hvert fald 6 kalendermåneder. Højesteret pegede på, at det fremgår af forarbejderne til lov nr. 428 af 9. juni 2004, at hensigten med lovændringen var, at skærpe bødeniveauet, således at der i sager om overtrædelse af udlændingelovens § 59, stk. 4, skal tages udgangspunkt i en bøde på 10.000 kr. pr. beskæftiget udlænding pr. påbegyndt måned, og således at der i tilfælde, hvor der foreligger skærpende omstændigheder efter lovens § 59, stk. 5 - herunder tilfælde, hvor udlændingen ikke har ret til at opholde sig her i landet - skal tages udgangspunkt i et bødeniveau på 20.000 kr. pr. påbegyndt måned. Højesteret bemærkede, at der ved strafudmålingen således måtte tages udgangspunkt i dette bødeniveau. Under hensyn til det meget begrænsede ugentlige timetal fandt Højesteret, at bødestørrelsen måtte ansættes til 10.000 kr. månedligt. Da en bødefastsættelse på grundlag af antallet af måneder, i en situation som den foreliggende med et meget begrænset månedligt timetal, ville føre til en uforholdsmæssig høj bødestraf, fastsatte Højesteret bøden til 40.000 kr.
 FT 1999-2000, till. A. 7383-84 og 7400-01, FT 2003-04, till. A, s. 7449-53, og till. B, s. 2282-84 og 2288-90, TfK 2006.191 V, TfK 2006.630/2 V, U 2007.1154 Ø og U 2008.1346 V.
 Ved Højesterets dom af 24. oktober 2011, gengivet i U. 2012.304H, var T fundet skyldig i at have beskæftiget A i sin virksomhed max. 12 timer om ugen i en periode på 29 måneder. Det blev lagt til grund, at A ikke havde opholdstilladelse, at T havde handlet forsætligt, og at T havde opnået eller tilsigtet en økonomisk fordel ved at have beskæftiget A. Højesteret udtalte, at det følger af forarbejderne til udlændingeloven, at der i tilfælde, hvor der foreligger flere skærpende omstændigheder, som udgangspunkt skal udmåles en bøde, der overstiger 20.000 kr. pr. måned. Under hensyn til ansættelsens begrænsede ugentlige timetal burde der - ligesom i Højesterets dom i U 2010.549 - ske en nedsættelse af den ifølge forarbejderne vejledende månedlige bødestørrelse. Under hensyn til at der forelå flere skærpende omstændigheder, herunder at overtrædelsen var begået forsætligt, og at T herved havde tilsigtet at opnå en økonomisk fordel, kunne der dog ikke tages udgangspunkt i en bødestørrelse på under 15.000 kr. månedligt. Da der var tale om lang tids ansættelse i et begrænset månedligt timetal i en mindre virksomhed med en beskeden indtjening, ville en bødefastsættelse på grundlag af en månedlig bøde på 15.000 kr. imidlertid samlet føre til en uforholdsmæssig høj bødestraf. På denne baggrund burde bøden som udgangspunkt fastsættes til 250.000 kr. Under hensyn til lang sagsbehandlingstid - efter det oplyste lå sagen stille uden anden begrundelse end byrettens berammelsestid i tiden fra byrettens modtagelse af anklageskriftet i maj 2007 og frem til december 2008 - nedsattes bøden med 50.000 kr., jf. herved straffelovens § 82, nr. 13, og artikel 6 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Højesteret fastsatte herefter straffen til en bøde på 200.000 kr.
 I sager, hvor den manglende arbejdstilladelse beror på en procedurefejl eller


text:
en forglemmelse i forbindelse med ansøgning om forlængelse af tilladelsen, og hvor der ikke har været tilsigtet en økonomisk vinding, er der flere eksempler i retspraksis på, at der er sket en nedsættelse af den vejledende månedlige bødestørrelse, der er angivet i forarbejderne.
 Til eksempel kan nævnes U. 2017.2775, hvor et rederi havde beskæftiget en udlænding, A, uden arbejdstilladelse i næsten 5 måneder. A havde forud for de 5 måneder haft arbejdstilladelse og fik det igen ved ansøgning efter de 5 måneder. Landsretten nedsatte bøden fra 50.000 kr. til 10.000 under henvisning til, at det ubestridt beroede på en fejl, at arbejdstilladelsen ikke var blevet forlænget, idet A af uvisse årsager ikke havde fået ansøgt om arbejdstilladelse for denne periode, og at selskabet ikke havde tilsigtet eller opnået en økonomisk fordel ved ikke at have ansøgt om forlængelsen.
 I TfK 2015.108 nedsatte landsretten en bøde fra 250.000 kr. til 100.000 kr. Landsretten lagde herved vægt på, at overtrædelsen havde karakter af en systemfejl, idet overtrædelsen var en følge af en fejl i den tiltalte kommunes ansættelsesprocedure.
 Anklagemyndigheden skal ved strafpåstanden tage udgangspunkt i det bødeniveau, der som nævnt ovenfor fremgår af bestemmelsens forarbejder. På baggrund af retspraksis på området kan anklagemyndigheden efter en konkret vurdering af den enkelte sag nedlægge påstand om en lavere bøde end angivet i forarbejderne.
 Det vil i lyset af retspraksis efter Rigsadvokatens opfattelse særligt kunne være relevant i tilfælde, hvor
 – bødens størrelse vil være uforholdsmæssig høj i forhold til overtrædelsen, f.eks. fordi der er tale om et begrænset ugentligt/månedligt timeantal, eller fordi der er tale om en mindre alvorlig tilsidesættelse af vilkår i arbejdstillladelsens betingelser, eller
 – det skyldes en fejl, at der ikke er søgt og modtaget arbejdstilladelse
 Hvis anklagemyndigheden vurderer, at der er grundlag for at nedlægge påstand om en lavere bøde end det udgangspunkt, der er angivet i forarbejderne, vil det bero på en konkret vurdering af den enkelte sag, hvilken bødepåstand der skal nedlægges. Da sagerne kan være meget forskellige, er det ikke umiddelbart muligt at angive mere konkrete bødepåstande.
 Ud over de domme, der er henvist til ovenfor, kan der henvises til følgende domme, hvor retten efter en konkret vurdering har idømt en lavere bøde end det udgangspunkt, der er angivet i forarbejderne:
 – Uforholdsmæssig bøde:
 – TfK 2017.415
 – TfK 2017.1099
 – TfK 2015.119
 – U. 2010.2675Ø
 – TfK 2015.439
 – Fejl:
 – AM2017. 10.25Ø2
 – TfK 2014.299
 – TfK 2016.1301
 I sager, hvor der foreligger flere skærpende omstændigheder, skal dette således betragtes som en særlig skærpende omstændighed og medføre, at den vejledende bødetakst fraviges i skærpende retning. I forarbejderne til bestemmelsen er det således anført, at hvis overtrædelsen er begået forsætligt, og der samtidig er opnået en økonomisk fordel, skal dette betragtes som en særlig skærpende omstændighed og medføre, at den vejledende bødestørrelse på 20.000 kr. pr. beskæftiget udlænding pr. påbegyndt måned fraviges i skærpende retning. Der henvises til bemærkningerne til § 59, stk. 3 og 4 (dagældende stk. 2 og 3) i betænkning over lovforslag, L


text:
217 af 31. marts 2004.
 Ved flere beskæftigede og ved beskæftigelse af en eller flere udlændinge i længere tid foretages der som udgangspunkt en sammenlægning af de nævnte bødestørrelser uden reduktion (absolut kumulation). Det er dog i forarbejderne til lov nr. 425 af 31. maj 2000 (L 264 af 30. marts 2000, de specielle bemærkninger til § 59) anført, at domstolene i sager, hvor der er begået en flerhed af lovovertrædelser, efter en samlet afvejning vil kunne fastsætte en skønsmæssig bøde uden absolut kumulation af den nævnte bødestørrelse for hver enkelt overtrædelse.
 Som eksempel herpå kan der henvises til U 2010.549H, hvor Højesteret fraveg udgangspunktet for bødefastsættelsen og nedsatte bøden til 40.000 kr. i en sag, hvor tiltalte i 6 påbegyndte måneder i et meget begrænset omfang havde fået gjort rent af en udlænding, der ikke havde opholds- og arbejdstilladelse.
 I det omfang, der er opnået eller tilsigtet en økonomisk fordel, og der ikke sker konfiskation, kan der således efter omstændighederne blive spørgsmål om i relation til bødeberegningen at fordele den økonomiske fordel på de enkelte tiltalte, jf. herved U 2003.1908Ø. I modsat fald vil den samlede reaktion kunne blive væsentligt strengere, end hvis fordelen blev inddraget ved konfiskation. I sådanne tilfælde kan der tages udgangspunkt i, at bøden til den enkelte tiltalte må fastsættes i forhold til den del af den tilsigtede eller opnåede økonomiske fordel, der kan henføres til denne tiltalte. Se om konfiskation under pkt. 5.4.1.
 I gentagelsestilfælde og i særligt grove tilfælde, hvor der foreligger en mere langvarig, systematisk eller på anden måde konsekvent udnyttelse af udenlandsk arbejdskraft, nedlægges der påstand om frihedsstraf og eventuelt tillægsbøde (jf. Integrationsudvalgets betænkning over L 217 af 31. marts 2004).
 Påstand om tillægsbøde ved siden af frihedsstraf nedlægges i de tilfælde, hvor tiltalte har opnået eller tilsigtet at opnå en økonomisk fordel ved overtrædelsen, medmindre der sker konfiskation af hele den økonomiske fordel.
 Frihedsstraf forudsættes kun anvendt i særlige situationer, hvor der foreligger grove eller gentagne overtrædelser, herunder i tilfælde, hvor en højere grad af tilregnelse hos arbejdsgiveren kan påvises, og hvor der er tale om en mere langvarig, organiseret eller på anden måde konsekvent udnyttelse af udenlandsk arbejdskraft. Dette fremgår af bemærkningerne til § 59, stk. 3 og 4 (dagældende stk. 2 og 3 i betænkning over L 217 af 31. marts 2004).
 De angivne bødestørrelser er ikke til hinder for, at domstolene i konkrete tilfælde med konkret begrundelse fraviger disse i skærpende eller formildende retning. De vejledende bødestørrelser begrænser således ikke domstolenes frihed ved strafudmålingen, jf. herved de almindelige principper for strafudmålingen. Dette fremgår også af betænkningen.
 5.4.1. Konfiskation og vindingsbøde, jf. udlændingelovens § 59, stk. 7
 Efter bestemmelsen i § 59, stk. 7, kan en økonomisk fordel i form af et udbytte eller en besparelse, der er opnået ved overtrædelse af § 59, stk. 5 – ulovlig beskæftigelse af en udlænding – konfiskeres efter reglerne i straffelovens kapitel 9. Kan der ikke ske konfiskation, skal der ved udmåling af bøden tages særligt hensyn til størrelsen af en


text:
tilsigtet eller opnået økonomisk fordel.
 Bestemmelsen i § 59, stk. 7, om konfiskation og vindingsbøde har navnlig til formål at sikre, at ulovlig beskæftigelse af udenlandsk arbejdskraft ikke kan betale sig. Det skal således sikres, at der sker en neutralisering eller inddragelse af en tilsigtet eller opnået økonomisk fordel ved overtrædelsen enten i form af konfiskation eller i form af en forhøjet bøde.
 Bestemmelsen i § 59, stk. 7, begrænser ikke muligheden for ved siden af konfiskation at udmåle bøden under hensyn til en opnået eller tilsigtet økonomisk fordel. Dette fremgår af forarbejderne til lov nr. 425 af 31. maj 2000, hvorved bestemmelsen blev indført (L 264 af 30. marts 2000, de specielle bemærkninger til § 59).
 Bestemmelsen i § 59, stk. 7, har fået sit nuværende indhold ved lov nr. 324 af 18. maj 2005 som § 59, stk. 6.
 Tilfælde, hvor der er tilsigtet en økonomisk fordel
 Hvis tiltalte alene har tilsigtet, men ikke (beviseligt) opnået en økonomisk fordel ved overtrædelsen, kan der ikke ske konfiskation. I stedet anvendes en bøde, der fastsættes under hensyn til den tilsigtede økonomiske fordel.
 Følgende retningslinjer for udmåling af forhøjet bøde efter udlændingelovens § 59, stk. 7, anvendes i sager om ulovlig beskæftigelse af udlændinge efter udlændingelovens § 59, stk. 5:
 – Hovedregel: Bøden bør i almindelighed klart overstige den tilsigtede økonomiske fordel. Der kan henvises til U 2003.1908Ø, hvor bøden til den ene tiltalte blev fastsat til det dobbelte af normalbøden, således at den klart oversteg den tilsigtede økonomiske fordel.
 – Undtagelse: Hovedreglen kan fraviges, hvis det må lægges til grund, at der rent faktisk ikke er opnået nogen økonomisk fordel eller kun er opnået en ubetydelig fordel, der ikke lader sig opgøre mere præcist. I så fald anvendes den sædvanlige bødetakst for overtrædelse af § 59, stk. 5, jf. stk. 6, på 20.000 kr. pr. beskæftiget udlænding pr. måned, idet denne bødestørrelse i sig selv må antages at være udtryk for den skærpelse, som en sådan tilsigtet, men ikke beviseligt opnået økonomisk fordel kan begrunde. I tilfælde, hvor en eller flere af de øvrige betingelser i § 59, stk. 6, for en skærpet bedømmelse ligeledes er til stede, nedlægges der påstand om en yderligere skærpet bøde.
 Der er en glidende overgang mellem tilfælde, hvor der ikke kan føres bevis for en økonomisk fordel, og tilfælde, hvor der er opnået en økonomisk fordel, men hvor det ikke er muligt mere præcist at opgøre størrelsen eller værdien heraf. I det følgende behandles disse situationer under ét.
 Den tilsigtede økonomiske fordel kan i almindelighed opgøres til underbetalingen. I U 2003.1908Ø blev denne opgjort som forskellen mellem den faktisk udbetalte løn og det beløb, der skulle have været udbetalt, hvis man lægger en gennemsnitlig mestertimeløn inkl. moms til grund.
 Fra retspraksis kan således henvises til U 2003.1908Ø, hvor T1 og T2 blev fundet skyldige i overtrædelse af udlændingelovens § 59, stk. 5, jf. stk. 6 (dagældende § 59, stk. 2, jf. stk. 3), ved i en periode på ca. 6 måneder i 2001 på


text:
de tiltaltes ejendom at have beskæftiget to litauiske statsborgere med bygnings- og nedbrydningsarbejde, selv om udlændingene ikke havde arbejdstilladelse. Byretten udtalte, at udgangspunktet for en lovovertrædelse som den foreliggende er en bøde på 120.000 kr. (2 udlændinge i 6 måneder). Under hensyn til deres respektive ejerandele og dermed deres økonomiske interesse i lovovertrædelsen blev T1 straffet med en bøde på 100.000 kr. og T2 med en bøde på 20.000 kr. De tiltalte blev frifundet for en påstand om konfiskation, da størrelsen af det opnåede udbytte ikke kunne fastslås.
 Landsretten lagde til grund, at de to udlændinge havde udført arbejde på de tiltaltes ejendom i mindst 500 timer tilsammen, og at de tiltalte derved havde tilsigtet at opnå en økonomisk fordel på mindst 140.000 kr. Beløbet var opgjort på grundlag af forskellen mellem den faktiske timeløn på 60 kr. og en gennemsnitlig mestertimeløn inkl. moms på 343 kr. Landsretten fandt ligesom byretten ikke grundlag for konfiskation. Med en udtrykkelig henvisning til forarbejderne til udlændingelovens § 59, stk. 6 og 7 (dagældende stk. 3 og 4), hvorefter der ved udmåling af bøde i tilfælde, hvor der ikke kan ske konfiskation, skal tages særligt hensyn til en opnået eller tilsigtet opnået økonomisk fordel, blev bøden forhøjet til 200.000 kr. for T1 (dissens for 150.000 kr.). Landsretten fandt, at der ikke var grundlag for at nedsætte bøden på 20.000 kr., for så vidt angik T2.
 I U 2005.450Ø blev T fundet skyldig i overtrædelse af udlændingelovens § 59, stk. 5, jf. stk. 6 (dagældende § 59, stk. 2, jf. stk. 3), ved på sit autoværksted over en sommer at have beskæftiget 4 polske statsborgere uden fornøden arbejdstilladelse. Byretten fastsatte bøden til 130.000 kr. Landsretten anførte, at de 4 polske statsborgere havde udført arbejde i mindst 1.000 timer tilsammen. T havde udbetalt en samlet løn på 36.000 kr. Da den normale timeløn udgjorde mindst 178 kr., havde T tilsigtet en økonomisk fordel på mindst 130.000 kr. Bøden blev herefter ud fra en bødestørrelse på 10.000 kr. pr. beskæftiget udlænding pr. påbegyndt måned sammenholdt med den økonomiske fordel fastsat til en samlet bøde på 200.000 kr.
 Tilfælde, hvor der er opnået en økonomisk fordel
 Kan det godtgøres, at tiltalte har opnået en økonomisk fordel ved overtrædelsen, skal denne fordel inddrages gennem konfiskation eller ved fastsættelse af en forhøjet bøde, jf. § 59, stk. 7.
 Der nedlægges påstand om konfiskation ved siden af påstand om almindelig straf, når der kan opgøres en relativ præcis fortjeneste/besparelse. Når fortjenesten/besparelsen alene kan opgøres ud fra et løsere skøn, nedlægges der påstand om forhøjet bøde.
 Sker der konfiskation af udbyttet, anvendes ved fastsættelsen af straffen de bødetakster, der er angivet ovenfor under pkt. 5.4.
 Sker der ikke konfiskation af udbyttet, f.eks. fordi det ikke er muligt mere præcist at opgøre størrelsen/værdien af den økonomiske fordel, der er opnået ved overtrædelsen, gælder det, der er anført ovenfor om tilfælde, hvor der er tilsigtet en økonomisk fordel.
 Bøden skal være af en sådan størrelse, at den klart overstiger størrelsen af arbejdsgiverens økonomiske fordel


text:
ved ulovlig beskæftigelse af udlændinge. Dette fremgår af forarbejderne til lov nr. 425 af 31. maj 2000 (L 264 af 30. marts 2000, de specielle bemærkninger til bestemmelsen).
 Fra retspraksis kan henvises til U 2003.777Ø, hvor henholdsvis en bygherre og en entreprenør blev fundet skyldig i overtrædelse af udlændingelovens § 59, stk. 5, jf. stk. 6 (dagældende stk. 2, jf. stk. 3), ved at have beskæftiget to litauiske statsborgere med håndværksarbejde på en ejendom. Byretten, der lagde til grund, at gerningsperioden var ca. to måneder, idømte de to tiltalte hver en bøde på 60.000 kr. og anførte, at der ved bødens størrelse var taget hensyn til, at den skete berigelse ikke kunne fastslås præcist, således at påstanden om konfiskation var frafaldet. Landsretten lagde bevismæssigt til grund, at der i en begrænset periode havde været beskæftiget to udlændinge uden arbejdstilladelse på ejendommen, og fastsatte straffen for hver af de tiltalte til en bøde på 30.000 kr.
 Der kan også henvises til U 2003.1639Ø og TfK 2003.643/2V samt TfK 2004.358Ø.
 Endelig kan der henvises til TfK 2009.266Ø, hvoraf fremgår, at det forhold, at bøden er udmålt i medfør af § 59, stk. 6, og der således ved strafudmålingen er taget hensyn til den opnåede økonomiske fordel, ikke udelukker, at der tillige i medfør af § 59, stk. 7, kan ske konfiskation af en opnået økonomisk fordel.
 Ved dommen blev T fundet skyldig i overtrædelse af udlændingelovens § 59, stk. 5, jf. stk. 6 (dagældende stk. 2, jf. stk. 3), ved i sin industrivirksomhed i tiden fra september til november 2004 at have beskæftiget 4 polske statsborgere uden arbejdstilladelse (forhold 1). T blev endvidere fundet skyldig i overtrædelse af arbejdsmiljøloven, idet en af de polske arbejdere havde anvendt en vinkelsliber, hvor sikkerhedsafskærmningen var fjernet, hvorved der opstod fare for skade (forhold 2). I byretten nedlagde anklagemyndigheden påstand om en bøde på 265.000 kr. samt konfiskation af 78.000 kr. Den samlede bøde blev i byretten fastsat til 265.000 kr. I forhold 1 lagde retten vægt på, at lovovertrædelsen var begået forsætligt og for at opnå en økonomisk fordel, og bøden for dette forhold blev derfor fastsat til 240.000 kr. svarende til 20.000 kr. pr. udlænding (4 udlændinge) pr. påbegyndt måned (3 måneder). Byretten fandt ikke grundlag for tillige at foretage konfiskation, da der ved bødens fastsættelse var taget hensyn til, at tiltalte havde opnået en økonomisk fordel. Landsretten stadfæstede bøden. Vedrørende påstanden om konfiskation udtalte landsretten, at det forhold, at bøden er udmålt i medfør af udlændingelovens § 59, stk. 6, ikke udelukker, at der i medfør af § 59, stk. 7, jf. straffelovens kapitel 9, kan ske konfiskation af en opnået økonomisk fordel. Landsretten fandt på baggrund af oplysningerne om bl.a. de konkrete arbejdstider samt den overenskomstmæssige løn, at der ved lovovertrædelsen var opnået en økonomisk fordel på ikke under 50.000 kr. Landsretten tog herefter påstanden om konfiskation til følge med dette beløb.
 Om retspraksis kan i øvrigt henvises til Rigsadvokatens Redegørelse afgivet maj 2008 om konfiskationspraksis i sager om ulovlig beskæftigelse af


text:
udenlandsk arbejdskraft. Redegørelsen kan findes i Vidensbasen.
 Om fordeling af den økonomiske fordel på flere tiltalte se pkt. 5.4.
 5.5. Strafpåstande ved bistand til ulovlig indrejse, ophold eller arbejde, jf. udlændingelovens § 59, stk. 8-10
 Efter bestemmelsen i § 59, stk. 8, nr. 1-6, er det strafbart forsætligt at bistå en udlænding med ulovligt ophold, indrejse og gennemrejse i Danmark eller i et andet land og forsætligt at bistå en udlænding til lovlig indrejse i Danmark med henblik på ulovlig indrejse fra Danmark til et andet land. Det er endvidere strafbart for vindings skyld at bistå en udlænding med at opholde sig ulovligt i et andet land eller at stille husrum eller transportmidler til rådighed for en udlænding og på den måde forsætligt yde bistand til en udlændings ulovlige arbejde i Danmark. Strafferammen for overtrædelse af § 59, stk. 8, er bøde eller fængsel indtil 2 år.
 I sager om forsætlig bistand til en udlændings ulovlige ophold i Danmark, jf. udlændingelovens § 59, stk. 8, nr. 2, skal det betragtes som en skærpende omstændighed, at bistanden er ydet for vindings skyld, eller i gentagelsestilfælde, eller at der ved samme dom dømmes for flere forhold af forsætlig bistand til ulovligt ophold i Danmark. Dette fremgår af § 59, stk. 9, i udlændingeloven.
 I sager om forsætlig bistand til en udlændings ulovlige arbejde i Danmark, jf. udlændingelovens § 59, stk. 8, nr. 6, skal det på samme måde betragtes som en skærpende omstændighed, at bistanden er ydet for vindings skyld eller i gentagelsestilfælde, eller at der ved samme dom dømmes for flere forhold af forsætlig bistand til en udlændings ulovlige arbejde i Danmark. Dette fremgår af § 59, stk. 10, i udlændingeloven.
 Følgende bødetakster/sanktionspåstande anvendes som udgangspunkt i sager om bistand til ulovligt ophold og ulovligt arbejde, jf. udlændingelovens § 59, stk. 8, nr. 2 og 6:
 Bistand til ulovligt ophold i Danmark:
 – Bøde på 2.000 kr. stigende med 500 kr. for hver måned ud over den første måned, maksimalt 5.000 kr.
 Bistand til ulovligt arbejde:
 – Er bistanden ydet for vindings skyld eller i gentagelsestilfælde, eller hvis der ved samme dom dømmes for flere tilfælde af bistand til ulovligt ophold, nedlægges der påstand om fængselsstraf.
 De ovenfor nævnte bødetakster fremgår af forarbejderne til lov nr. 427 af 9. juni 2004, hvor § 59 blev ændret i den hensigt at skærpe strafniveauet væsentligt for bistand til en udlændings ulovlige ophold i Danmark (L 171 af 20. februar 2004 og betænkning over lovforslaget afgivet af Folketingets Udvalg for Udlændinge- og Integrationspolitik den 11. maj 2004).
 Bestemmelserne i § 59, stk. 8-10, fik den nuværende ordlyd ved lov nr. 324 af 18. maj 2005 (som § 59, stk. 7-9), hvor bestemmelsen i § 59, stk. 8, nr. 6 (daværende stk. 7, nr. 6), om forsætlig bistand til en udlændings ulovlige arbejde i Danmark (ved at stille husrum eller transportmidler til rådighed) blev indsat.
 Baggrunden for indførelsen af § 59, stk. 8, nr. 6, er en dom fra Vestre Landsret af 13. januar 2003,


text:
hvor landsretten fastslog, at en udlænding, som er fritaget for krav om visum eller opholder sig her i landet i medfør af et visum, ikke kan anses for at opholde sig ulovligt her i landet, blot fordi den pågældende under opholdet arbejder uden fornøden tilladelse. Som konsekvens af dommens resultat var der inden indførelsen af § 59, stk. 8, nr. 6, i sådanne situationer ikke hjemmel til at kunne straffe for forsætlig bistand til ulovligt ophold efter udlændingelovens § 59, stk. 8, nr. 2 (dagældende stk. 5, nr. 2). Dommen er således ikke udtryk for gældende ret, men illustrerer baggrunden for indførelsen af bestemmelsen i udlændingelovens § 59, stk. 8, nr. 6. Dommen gennemgås nærmere i forarbejderne til lov nr. 324 af 18. maj 2005 (L 78 af 23. februar 2005, de almindelige bemærkninger, pkt. 4.).
 Det anføres endvidere i forarbejderne, at personer, der ved at stille husrum til rådighed for en udlænding forsætligt bistår denne med at arbejde ulovligt her i landet, bør kunne straffes på samme måde som personer, der beskæftiger en udlænding uden fornøden tilladelse. Det samme gælder den, der under samme omstændigheder stiller transportmidler til rådighed for en udlænding. Husrum omfatter ifølge forarbejderne ethvert sted anvendt til beboelse, herunder også eksempelvis skure, telte og campingvogne.
 Der er ikke i bemærkningerne til lovforslaget nærmere tilkendegivelser om bødeniveauet for forsætlig bistand til ulovligt arbejde. Integrationsministeriet tilkendegav imidlertid under Folketingets behandling af lovforslaget i et høringsnotat, at bødeniveauet efter ministeriets opfattelse bør være det samme som ved forsætlig bistand til ulovligt ophold.
 Bistand til ulovlig indrejse og transit:
 Der er ikke i forarbejderne til udlændingelovens § 59, stk. 8, angivet nærmere om straffen for bistand til ulovlig indrejse og transit.
 På baggrund af retspraksis er det Rigsadvokatens opfattelse, at anklagemyndigheden som udgangspunkt i førstegangstilfælde skal nedlægge følgende påstand, når der er tale om bistand ydet uden økonomisk vinding:
 – Ydet bistand til 1-3 personer: Fængsel i 30-40 dage
 Hvis der er ydet bistand til flere personer til ulovlig indrejse og transit, eller hvis der er tale om gentagelsestilfælde, skal anklagemyndigheden som udgangspunkt nedlægge påstand om en skærpet straf.
 Det gælder også, hvis bistanden er ydet for vindings skyld. Hvis der - udover vindingsmomentet - foreligger særligt skærpende omstændigheder, kan forholdet være omfattet af straffelovens § 125 a.
 Hvis der foreligger særdeles formildende omstændigheder, kan udgangspunktet om fængsel fraviges. Se i den forbindelse TfK2017. 129/2V, hvor tiltalte blev fundet skyldig i at have bistået sin lillebror på 13 år og lillebrorens ven på 14 år med at indrejse ulovligt i Danmark. Tiltalte blev idømt en bøde på 10.000 kr. (3 dommere ville idømme tiltalte en betinget straf på fængsel i 30 dage).
 Bistand til børn:
 Det synes i retspraksis uafklaret, hvorvidt det er ligeså strafværdigt at yde bistand til børn som voksne. Se til eksempel AM2016. 10.10V som også er gengivet nedenfor. I den pågældende sag havde tiltalte ydet bistand til ulovlig indrejse til 2 voksne og 2 børn. Vestre Landsret tilkendegav, at bistand til én udlændings ulovlige indrejse som


text:
udgangspunkt straffes med 30 dages fængsel. Landsretten idømte herefter tiltalte 40 dages fængsel.
 I Vestre Landsrets dom af 18. januar 2011, gengivet i AM2011. 01.18V, blev tiltalte fundet skyldig i at have bistået en mindreårig med at indrejse i Danmark. I byretten blev tiltalte straffet med 14 dages ubetinget fængsel på grund af den indsmuglede persons alder. Landsretten forhøjede straffen til fængsel i 30 dage, og tilkendegav i den forbindelse, at den omstændighed, at den indsmuglede person er mindreårig, ikke kan føre til en mildere straf.
 Der kan i praksis forekomme mange forskellige situationer, hvor børn eller mindreårige smugles ind i landet. Det kan derfor være vanskeligt at angive et mere fast udgangspunkt for anklagemyndighedens strafpåstand, som må fastlægges efter en konkret vurdering af omstændighederne i de enkelte sager. Der kan ved vurderingen blandt andet lægges vægt på børnenes alder, og hvorvidt de indsmuglede børn rejser sammen med nær familie. Hvis der for eksempel er tale om en ældre mindreårig (16-17 år) der rejser alene, skal anklagemyndigheden i overensstemmelse med Vestre Landsrets dom af 18. januar 2011 som udgangspunkt nedlægge påstand om det sædvanlige strafniveau i disse sager. Hvis der på den anden side i en gruppe af indsmuglede personer er børn med familiemæssig relation til de andre i gruppen, kan det tale for en lavere straf, end hvis der havde været tale om samme antal voksne, ligesom resultatet blev i Vestre Landsrets dom af 10. oktober 2016.
 Bistand til ulovlig indrejse og transit har forud for, at de nye regler om samfundstjeneste trådte i kraft den 1. maj 2015 (lov nr. 152 af 18. februar 2015), som udgangspunkt været straffet med ubetinget fængsel, jf. blandt andet Højesterets dom af 9. januar 2012, gengivet i UfR 2012.1101H og nedenfor under retspraksis.
 Højesteret har nu ved to domme af 4. oktober 2017 (AM2017. 10.04H og AM2017. 10.04H2) haft lejlighed til at tage stilling til spørgsmålet om anvendelse af samfundstjeneste i sager om bistand til ulovlig indrejse og transit, efter de nye regler om samfundstjeneste er trådt i kraft.
 I den første sag, AM2017. 10.04H, havde tiltalte bistået en person, A, som han ikke kendte, med ulovligt at indrejse fra Tyskland. Bistanden blev ydet efter forudgående aftale med en medgerningsmand og bestod i, at tiltalte og medgerningsmanden kørte til Tyskland i tiltaltes bil og transporterede A til Danmark. Tiltalte var ikke tidligere straffet.
 I den anden sag (AM2017. 10.04H2) havde tiltalte bistået sin fætter med ulovligt at indrejse fra Tyskland. Tiltalte og fætteren mødtes på færgen til Danmark, og bistanden bestod i, at fætteren kørte med tiltalte ind i Danmark. Tiltalte var ikke tidligere straffet.
 Højesteret tilkendegav i forbindelse med sagernes behandling blandt andet følgende:
 »Sager om overtrædelse af udlændingelovens § 59, stk. 8, nr. 1, kan omfatte forhold af forskellig karakter og grovhed. Straffen kan efter praksis variere fra bødestraf til ubetinget fængselsstraf. Det må afhænge af de konkrete omstændigheder, herunder overtrædelsens grovhed og tiltaltes personlige forhold, om en idømt fængselsstraf skal være ubetinget eller betinget med vilkår om samfundstjeneste.«
 Højesteret


text:
idømte i begge sager efter en samlet vurdering af kriminalitetens karakter og grovhed samt tiltaltes personlige forhold ubetinget fængsel i 30 dage.
 Det bemærkes endvidere, at Højesteret udtalte, at straffen kun i særlige tilfælde vil kunne være betinget uden vilkår om samfundstjeneste.
 På baggrund af sagernes karakter og grovhed (hvor der blev indsmuglet én person i begge sager) er det Rigsadvokatens opfattelse, at anklagemyndigheden som udgangspunkt skal nedlægge påstand om ubetinget fængsel i sager om bistand til ulovlig indrejse eller transit.
 For så vidt angår retspraksis i øvrigt kan nævnes følgende afgørelser:
 – I dom af 9. januar 2012, gengivet i UfR 2012.1101H, tilkendegav Højesteret, at efter praksis ved by- og landsretterne straffes en person, som forsætligt bistår en udlænding med ulovligt at indrejse i Danmark, som udgangspunkt med ubetinget fængsel i 30 dage, når bistanden ikke sker for vindings skyld. Højesteret tiltrådte denne praksis og fandt ikke grundlag for at nedsætte straffen på fængsel i 40 dage, selvom overtrædelsen var begået af en taxichauffør som led i hans erhvervsudøvelse. Tiltalte havde bistået tre udlændinge i at indrejse ulovligt i Danmark.
 – I dom af 25. november 2015, gengivet i AM2015. 11.25V2, fandt Vestre Landsret tiltalte skyldig i at have ydet bistand til 2 voksne i at indrejse ulovligt i Danmark. Vestre Landsret idømte tiltalte fængsel i 30 dage.
 – I dom af 10. oktober 2016, gengivet i AM2016. 10.10V, tilkendegav Vestre Landsret, at bistand til én udlændings ulovlige indrejse som udgangspunkt straffes med 30 dages fængsel. I den pågældende sag havde tiltalte ydet bistand til 2 voksne og 2 børn til at indrejse ulovligt i Danmark. Vestre Landsret idømte tiltalte 40 dages fængsel. Landsretten fandt ikke, at den omstændighed, at bistanden var blevet ydet til tiltaltes søster og hendes familie, kunne føre til, at udgangspunktet om fængsel skulle fraviges.
 – I dom af 19. maj 1999, gengivet i TfK1999. 26, fandt Vestre Landsret tiltalte skyldig i at have bistået en albansk familie, 2 voksne og 3 børn, med ulovlig indrejse i Danmark. Tiltalte blev straffet med 50 dages ubetinget fængsel.
 I sager, hvor der er tale om bistand til ulovlig indrejse eller transit til tiltaltes familie i lige op- eller nedstigende linje eller til tiltaltes ægtefælle, og hvor der ikke er noget vindingsmoment, skal anklagemyndigheden som udgangspunkt nedlægge påstand om en bøde på 5.000 kr. for hvert voksent familiemedlem og 2.500 kr. for hvert mindreårigt familiemedlem (under 18 år), der er ydet bistand til.
 Der foretages absolut kumulation op til 3-4 voksne med børn og herefter modereret kumulation.
 Fra retspraksis kan henvises til to byretsdomme (AM2016. 08.30B og AM2009. 06.02B4), som kan findes i Vidensbasen.
 Hvis der er tale om andre familiemedlemmer, eller hvis bistanden er ydet for vindings skyld, skal anklagemyndigheden som udgangspunkt nedlægge påstand om fængselsstraf, jf. ovenfor.
 Straffelovens § 125 a
 Anklagemyndigheden skal som udgangspunkt nedlægge påstand om ubetinget fængelsstraf i sager om overtrædelse af straffelovens § 125 a. Anklagemyndigheden kan i den forbindelse henvise til grovheden af overtrædelsen, herunder navnlig de forhold der bevirker, at


text:
der foreligger sådanne særligt skærpende omstændigheder, at forholdet er omfattet af straffelovens § 125 a.
 Der henvises i den forbindelse til følgende domme:
 – I TfK2016. 127 havde tiltalte for vindings skyld og som led i organiseret menneskesmugling bistået 5 palæstinensere i alderen 6-19 år med ulovligt at indrejse i Danmark, idet han mod betaling blandt andet lejede en udlejningsbil og formidlede kontakten til en person, som påtog sig opgaven som chauffør mod betaling. Østre Landsret idømte tiltalte 6 måneders fængsel.
 – Ved Vestre Landsrets dom af 20. januar 2011, gengivet i AM2011. 01.20V, var tiltalte fundet skyldig i at have hentet fem personer, hvoraf to var mindreårige, i Paris, og kørt disse til Danmark. Landsretten lagde til grund, at turen var arrangeret af en agent, der havde modtaget betaling. Landsretten fandt, at der var tale om menneskesmugling af organiseret karakter, og tiltalte blev idømt fængsel i 7 måneder.
 – Ved Retten i Koldings dom af 4. februar 2015, gengivet i AM2015. 02.04B3, blev tiltalte idømt fængsel i 7 måneder for at have ydet bistand til 6 voksne med at indrejse ulovligt i Danmark. Tiltalte havde transporteret de pågældende fra Milano til Kolding. Byretten lagde på baggrund af omstændighederne i forbindelse med planlægningen og udførelsen til grund, at der var tale om menneskesmugling af systematisk og organiseret karakter, og at tiltalte havde gjort det for vindings skyld.
 – Ved Retten i Koldings dom af 4. december 2014, gengivet i AM2014. 12.04B, blev tiltalte idømt fængsel i 7 måneder for ulovlig bistand til indrejse i Danmark til 6 voksne syrere. Tiltalte havde kørt de pågældende fra Milano til Danmark mod betaling. Byretten lagde herefter til grund, at der var tale om organiseret menneskesmugling.
 – Ved Vestre Landsrets dom af 14. januar 2015, gengivet i AM2015. 01.14V, blev tiltalte idømt fængsel i 8 måneder for at have ydet bistand til 9 personer, heraf 3 børn, med at indrejse ulovligt i Danmark. Tiltalte var chauffør og havde for vindings skyld kørt personerne fra Milano til Danmark.
 – Ved Retten i Sønderborgs dom af 27. januar 2015, gengivet i AM2015. 01.27B2, blev tiltalte idømt fængsel i 8 måneder for at have ydet bistand til 7 syriske statsborgeres ulovlige indrejse i Danmark. Tiltalte var chauffør og havde for vindings skyld transporteret de 7 personer fra Milano til Danmark.
 – I TfK2015. 643 V blev tiltalte idømt fængsel i 10 måneder for ulovlig bistand til 18 personers ulovlige indrejse, heraf var 4 børn. Tiltalte var chauffør og havde for vinding skyld kørt de pågældende fra Milano til Danmark.
 – Ved Retten i Koldings dom af 3. februar 2015, gengivet i AM2015. 02.03B, blev tiltalte idømt fængsel i 10 måneder for to ture med bistand til henholdsvis 4 og 5 personers ulovlige indrejse i Danmark.
 5.6. Strafpåstande ved transportøransvar, jf. udlændingelovens § 59 a
 Efter bestemmelsen i § 59 a, stk. 1, er det strafbart at bringe en udlænding til Danmark, hvis udlændingen ikke ved indrejsen i Danmark eller i transit i dansk lufthavn er i besiddelse


text:
af fornøden rejselegitimation og visum. Bestemmelsen finder ikke anvendelse ved indrejse fra et andet Schengenland, jf. § 59 a, stk. 2, medmindre der er truffet beslutning herom i tilknytning til, at der er indført midlertidig grænsekontrol jf. § 59 a, stk. 2, 2. led. Se nærmere herom i pkt. 3.1.2. Overtrædelse af § 59 a, stk. 1, straffes med bøde.
 Som udgangspunkt anvendes følgende bødetakst pr. person, der bringes her til landet, og som ved indrejse i Danmark eller i transit i en dansk lufthavn ikke er i besiddelse af fornøden rejselegitimation og visum, jf. udlændingelovens § 59 a:
 – Bøde på 12.000 kr.
 Der kan henvises til U 1991.700H, hvor Højesteret fastsatte straffen til en bøde på 8.000 kr. for hver udlænding, for hvis indrejse flyselskabet var ansvarlig efter udlændingelovens § 59 a.
 Der var i den pågældende sag tale om flyselskabers overtrædelse af § 59 a, stk. 1, jf. § 61, ved at have bragt udlændinge til Danmark, uanset at de pågældende ved indrejsen ikke var i besiddelse af fornøden rejselegitimation og visum til Danmark.
 Efterfølgende har dommen været fulgt ved bødefastsættelsen/sanktionspåstanden i sager om overtrædelse af udlændingelovens § 59 a, dog er beløbet blevet satsreguleret, hvorfor bødetaksten i dag er 12.000 kr. pr. udlænding.
 5.7. Strafpåstande ved tredjelandsstatsborgeres overtrædelse af kontrolbestemmelserne, jf. udlændingebekendtgørelsens §§ 48-49
 Efter udlændingebekendtgørelsens § 48 skal en tredjelandsstatsborger under dennes ophold her i landet til stadighed medføre dokumentation for dansk opholdstilladelse og efter bekendtgørelsens § 49 medføre dokumentation for en opholdstilladelse udstedt i et andet Schengenland eller rejselegitimation.
 Overtrædelse af disse bestemmelser straffes efter udlændingebekendtgørelsens § 56 med en bøde.
 Følgende bødetakst anvendes som udgangspunkt for overtrædelse af kontrolbestemmelserne i udlændingelovens §§ 48 og 49:
 – Bøde på 500 kr.
 Bødetaksten er fastsat på baggrund af tilkendegivelser i forarbejderne til lov nr. 463 af 18. maj 2011 (L 167 af 16. marts 2011, de almindelige bemærkninger, pkt. 6.6.3.), hvor der blev gennemført en ændring af forordning om ensartet udformning af opholdstilladelser til tredjelandsstatsborgere. Af forarbejderne fremgår det om bødeniveauet for overtrædelse af bekendtgørelsens § 48, at tredjelandsstatsborgere, der ikke medfører dokumentation for opholdstilladelsen i form af opholdskort med biometriske kendetegn, forudsættes straffet efter udlændingebekendtgørelsens § 56, jf. § 48 med en bøde på 500 kr.
 Det bemærkes, at der ikke i forarbejderne findes tilsvarende anvisninger vedrørende bødeniveauet for overtrædelse af udlændingebekendtgørelsens § 49 om under ophold her i landet at undlade at medføre rejselegitimation.
 – Lovbekendtgørelse nr. 1117 af 2. oktober 2017 af udlændingeloven
 – Lov nr. 174 af 27. februar 2019 om ændring af udlændingeloven og lov om dansk indfødsret (Ændring af reglerne om anbringelse af uledsagede mindreårige udlændinge, justering af klageadgang i sager om frihedsberøvelse, præcisering af reglerne vedrørende politiets visitation af udlændinge ved udsendelse, kompetenceændringer som følge af nedlæggelse af Statsforvaltningen m.v.)
 – Lov nr. 1499 af 11. december 2015 om ændring af udlændingeloven (Transportøransvar i forbindelse med midlertidig grænsekontrol ved indre Schengengrænser) (L 74 af 4. december 2015)
 – Lov nr. 271 af 25. marts 2015 om ændring af


text:
udlændingeloven (Styrkede kontrolmuligheder i grænseområder og lufthavne samt skærpelse af bødeniveau for udlændinges ulovlige indrejse, ophold og arbejde) (L 95 af 12. december 2014)
 – Lov nr. 516 af 26. maj 2014 om ændring af udlændingeloven (Ændring af reglerne om afvisning mv. til gennemførelse af direktiv 2008/115/EF om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (udsendelsesdirektivet) mv.) (L 131 af 5. februar 2014)
 – Lov nr. 601 af 14. juni 2011 om ændring af udlændingeloven og lov om ægteskabs indgåelse og opløsning (Reform af ægtefællesammenføringsreglerne mv.) (L 168 af 17. marts 2011)
 – Lov nr. 463 af 18. maj 2011 om ændring af udlændingeloven (Gennemførelse af forordning om ændring af forordning om ensartet udformning af opholdstilladelser til tredjelandsstatsborgere, præcisering af gennemførelsen af opholdsdirektivet mv.) (L 167 af 16. marts 2011)
 – Lov nr. 248 af 30. marts 2011 om ændring af udlændingeloven (Ændringer som følge af direktiv om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (udsendelsesdirektivet) mv.) (L 107 af 12. januar 2011)
 – Lov nr. 486 af 12. juni 2009 om ændring af udlændingeloven (Skærpelse af udvisningsreglerne og reglerne om indrejseforbud, udelukkelse mv. af udlændinge opført på FN’s og EU’s sanktionslister mv.) (L 174 af 25. marts 2009)
 – Lov nr. 313 af 28. april 2009 om ændring af udlændingeloven (Ophævelse af overgangsordningen for statsborgere i Bulgarien, Estland, Letland, Litauen, Polen, Rumænien, Slovakiet, Slovenien, Tjekkiet og Ungarn) (L 141 af 25. februar 2009)
 – Lov nr. 532 af 8. juni 2006 om ændring af udlændingeloven (Ændring af reglerne om meddelelse af opholdstilladelse på grundlag af beskæftigelse til statsborgere i Estland, Letland, Litauen, Polen, Slovakiet, Slovenien, Tjekkiet og Ungarn samt til statsborgere i Bulgarien og Rumænien mv.) (L 235 af 27. april 2006)
 – Lov nr. 301 af 19. april 2006 om ændring af udlændingeloven og lov om ægteskabs indgåelse og opløsning (Fremrykket ansøgningstidspunkt i sager om humanitær opholdstilladelse, indberetningspligt ved mistanke om genopdragelsesrejser, begrænsning af adgangen til familiesammenføring for personer, der er dømt for børnebortførelse, ændrede regler om undervisning og aktivering af voksne asylansøgere mv.) (L 94 af 30. november 2005)
 – Lov nr. 324 af 18. maj 2005 om ændring af udlændingeloven, lov om ægteskabs indgåelse og opløsning og repatrieringsloven (Skærpet straf for ulovlig beskæftigelse, afskaffelse af madkasseordningen, styrkelse af oplysningsgrundlaget i sager om helbredsbetinget humanitær opholdstilladelse, præcisering af Flygtningenævnets uafhængighed, fremhævelse af hensynet til familiens enhed, udvidelse af personkredsen, der kan modtage hjælp efter repatrieringsloven, mv.) (L 78 af 23. februar 2005)
 – Lov nr. 428 af 9. juni 2004 om ændring af udlændingeloven (Skærpelse af strafniveauet mv. for ulovlig beskæftigelse af udlændinge) (L 217 af 31. marts 2004, herunder betænkning over lovforslaget afgivet af Udvalget for Udlændinge – og Integrationspolitik)
 – Lov nr. 427 af 9. juni 2004 om ændring af udlændingeloven og integrationsloven (Ændring af reglerne om familiesammenføring med børn, herunder begrænsning af adgangen til familiesammenføring med børn for personer, der er dømt for seksuelle overgreb eller vold mv. mod børn, skærpelse af


text:
betingelserne for opholdstilladelse til udenlandske religiøse forkyndere mv., begrænsning af adgangen til ægtefællesammenføring for personer, der er dømt for vold mv. mod en tidligere ægtefælle eller samlever, mv.) (L 171 af 20. februar 2004, herunder betænkning over lovforslaget, afgivet af Udvalget for Udlændinge – og Integrationspolitik)
 – Lov nr. 425 af 31. maj 2000 om ændring af udlændingeloven, lov om midlertidig opholdstilladelse til visse personer fra det tidligere Jugoslavien mv. og straffeloven (Skærpelse af strafniveauet for ulovlig beskæftigelse af udlændinge, Danmarks indtræden i det praktiske Schengensamarbejde, præcisering af Udlændingestyrelsens og politiets underholdsforpligtelse mv.) (L 264 af 30. marts 2000)
 – Lov nr. 410 af 10. juni 1997 om ændring af udlændingeloven (Schengenkonventionen mv.)
 – Lov nr. 686 af 17. oktober 1986 om ændring af udlændingeloven
 Relevante konventioner og direktiver
 – Bekendtgørelse nr. 55 af 24. november 1954 om Danmarks ratifikation af den i Geneve den 28. juli 1951 undertegnede konvention om flygtninges retsstilling (Flygtningekonventionen)
 – Direktiv 2008/115/EF om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (Udsendelsesdirektivet)
 – Bekendtgørelse nr. 727 af 28. juni 2012 om udlændinges adgang her i landet (udlændingebekendtgørelsen)
 – Rigsadvokatens Redegørelse afgivet maj 2008 om konfiskationspraksis i sager om ulovlig beskæftigelse af udenlandsk arbejdskraft
 – Rigspolitiets udtalelse af 21. januar 1998 om udfærdigelse af sager om § 59 a (findes på POLNET)
 – Rigspolitiets kundgørelse A, 05 nr. 01 om politiets opgavevaretagelse på udlændinge- og grænsekontrolområdet (findes på POLNET)
 – www.nyidanmark.dk


text:
Arbejdsmarkedets Erhvervssikring - Genvurdering, genoptagelse og forældelse 1 udgave
 Genvurdering, genoptagelse og forældelse 1 udgave
 4. november 2003 - 1. udgave - HISTORISK
 2.1.2. Beslutning om genoptagelse på et senere tidspunkt (revision)
 2.1.3. Materiel/formel vurdering
 2.1.4. Genvurdering
 2.1.5. Sidste frist
 2.2. Omgørelsespligt og styrelsens pligt til at genoptage af egen drift
 2.3. Adgang til at anmode om genoptagelse
 2.3.1. Erstatningsansvarlige skadevoldere
 3. Genvurdering
 3.1. Omfattet af reglerne om genvurdering
 3.1.1. Skønnet i en afgørelse
 3.2. Faktisk eller retlig mangel
 3.2.1. Indhentelse af oplysninger
 3.2.2. Der kan helt eller delvist gives medhold i klagen - genoptagelse
 3.2.3. Upræcis begrundelse eller oplagte skrive- og regnefejl
 3.3. Afgørelser, som indeholder flere delafgørelser
 3.4. Afgrænsning mellem genvurdering og genoptagelse pga. nye oplysninger
 3.5 Links om genvurdering
 4. Afvist som arbejdsskade - § 24
 4.1. Ændret forklaring
 4.2. Ny anmeldelse ved fortsat udsættelse
 4.3. Erhvervssygdomme, der senere optages på fortegnelsen
 5. Sagen er afsluttet uden erstatningsberettigende følger - § 27
 6. Henlagt på grund af tilskadekomnes forhold - § 24, stk. 3
 7. Spørgsmål om mén og tab af erhvervsevne - § 34
 7.1. 5-årsfristen løber fra første fastsættelse
 7.2. Krav inden for 5-årsfristen
 7.2.1. Forlængelse af 5-årsfristen
 7.3. Krav uden for 5-årsfristen - ganske særlige omstændigheder
 8. Udgifter til behandling og hjælpemidler
 9. Erstatning for tab af forsørger
 10. Almindelige forvaltningsretlige principper for genoptagelse
 10.1. Berigtigelse
 10.2. Afgørelsen er mangelfuld – faktisk eller retligt
 10.2.1. Forkert fradrag på grund af forudbestående sygdom
 10.2.2. Førtidspension forhøjes med tilbagevirkende kraft
 10.3. Sagsbehandlingsreglerne er ikke overholdt
 10.4. Kompetence til at genoptage efter almindelige forvaltningsretlige principper
 10.5. Ophævelse af den tidligere afgørelse
 11.1. Forældelse ved anerkendelse af ulykker
 11.2. Forældelse ved anerkendelse af erhvervssygdomme
 11.3. Forældelse af krav på godtgørelse eller erstatning
 11.4. Suspenderet forældelsesfrist
 Bilag 1. Lovuddrag
 Bilag 2: Paragrafnøgle mellem 1968-loven, 1978-loven og 1992-loven
 I vejledningen beskrives regler og praksis for behandling af spørgsmål om genoptagelse, når der er truffet en afgørelse efter arbejdsskadesikringsloven.
 Loven indeholder en række muligheder for at genoptage spørgsmål, der tidligere er afgjort, herunder spørgsmål om afvisning af en arbejdsskade, om erstatning for tab af erhvervsevne, om godtgørelse for varigt mén, om erstatning for tab af forsørger og udgifter til behandling og hjælpemidler.
 Loven indeholder også regler om Arbejdsskadestyrelsens pligt til at genvurdere afgørelser inden for klagefristen.
 Hvor loven ikke indeholder regler, gælder de almindelige forvaltningsretlige principper for genoptagelse.
 Forældelse behandles også, da emnet grænser op til genoptagelse.
 Selve genoptagelsen af en sag er ikke en afgørelse, men derimod en processuel beslutning, der ikke har retlige konsekvenser for parterne, men alene er et sagsskridt, der fører til en senere afgørelse (jævnfør SM U-8-98). Det vil sige, at sagens parter ikke kan klage over det forhold, at sagen er genoptaget. Når Arbejdsskadestyrelsen har besluttet at genoptage sagen, kan Ankestyrelsen ikke ændre denne beslutning og give afslag på genoptagelse.
 Når sagen genoptages, træffer Arbejdsskadestyrelsen en ny afgørelse, eksempelvis om forhøjelse af godtgørelsen for varigt mén. Denne afgørelse vil kunne klages til Ankestyrelsen, hvor spørgsmålet om ménets størrelse vil blive vurderet.
 Hvis Arbejdsskadestyrelsen giver afslag


text:
på genoptagelse, vil dette ske ved en afgørelse. Denne afgørelse kan klages til Ankestyrelsen, der blandt andet kan beslutte, at sagen skal genoptages.
 Når vi modtager en anmodning om genoptagelse, vil styrelsen sende parterne et kvitteringsbrev, hvor det oplyses, at styrelsen har modtaget en anmodning om en genoptagelse, og at styrelsen herefter overvejer, om der er grundlag for at genoptage sagen. Sagen er altså ikke genoptaget ved dette brev, heller ikke selvom styrelsen indhenter yderligere oplysninger herefter for at overveje, om der er grundlag for at genoptage sagen.
 Herved forstås, at Arbejdsskadestyrelsen på ny behandler en sag for igen at træffe afgørelse i sagen om et spørgsmål, hvor Arbejdsskadestyrelsen tidligere har truffet en afgørelse om det samme spørgsmål.
 Hvis der genoptages på grund af nye faktiske oplysninger, vil den oprindelige afgørelse normalt fortsat gælde.
 Eksempel 1: Tilskadekomne må tage et arbejde til en lavere løn som følge af arbejdsskaden. Arbejdsskadestyrelsen tilkender den 1. marts 2002 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne som følge af løntabet. Den 12. januar 2003 anmoder tilskadekomne om genoptagelse, da han nu har fået tilkendt førtidspension. Ved afgørelse af 2. april 2003 genoptager Arbejdsskadestyrelsen spørgsmålet om erhvervsevnetab og tilkender yderligere 35 procent. Afgørelsen af 1. marts 2002 gælder fortsat, og tilskadekomne har i alt fået 50 procent i erstatning for tab af erhvervsevne.
 Hvis Arbejdsskadestyrelsen mener, at der er behov for at følge en sag, vil styrelsen selv genoptage et spørgsmål på et senere tidspunkt. Dette sker eksempelvis altid ved midlertidige afgørelser, hvor der tilkendes løbende erstatning for tab af erhvervsevne, og i visse tilfælde ved godtgørelse for varigt mén.
 Eksempel 2: Ved afgørelse af 1. marts 2002 om mén tilkender styrelsen 15 procent i godtgørelse for varigt mén for følger efter en amputation i fodroden. Samtidig beslutter styrelsen, at sagen skal tages op til fornyet vurdering den 1. februar 2003. Styrelsen afventer den 1. februar 2003, genoptager derefter sagen og undersøger, om tilskadekomnes tilstand er forværret. Det viser sig, at der er opstået komplikationer efter amputationen, og styrelsen forhøjer ménet med 5 procent.
 At styrelsen beslutter, at sagen skal genoptages på et senere tidspunkt (revision), er ikke en afgørelse, men en processuel beslutning, der ikke særskilt kan efterprøves af Ankestyrelsen. Eksempelvis kan parterne ikke indbringe spørgsmålet om, hvornår revisionen er fastsat, for Ankestyrelsen for at få fastsat en anden dato. (SM U-11-99)
 Ankestyrelsen har dog ophævet revisioner eller selv indsat en revision, der gælder for Arbejdsskadestyrelsen, hvis det materielle spørgsmål er indbragt for Ankestyrelsen.
 Hvis eksempelvis tilskadekomne klager over spørgsmålet om mén, hvor han har fået tilkendt 5 procent, og i klagen anfører, at han netop er blevet opereret, vil Ankestyrelsen kunne tiltræde de 5 procent i mén og fastsætte en revision til 6 måneder efter afgørelsen, hvor tilstanden ikke kan ventes at blive bedre efter operationen. På dette tidspunkt vil Arbejdsskadestyrelsen undersøge tilskadekomnes helbredsmæssige tilstand med henblik på at træffe en ny afgørelse.
 I denne vejledning er en materiel vurdering den vurdering, Arbejdsskadestyrelsen foretager af sagens indhold, når det eksempelvis vurderes, om


text:
en sag kan anerkendes som en arbejdsskade, om der er grundlag for at tilkende en ydelse, eller om en udgift skal dækkes.
 Ved formel vurdering forstås i denne sammenhæng en vurdering af, om der er grundlag for at genoptage et spørgsmål, der tidligere er truffet afgørelse om. Der er altså ikke tale om en ny indholdsmæssig vurdering af spørgsmålet. Ved erstatning består denne formelle vurdering i en sammenligning af det aktuelle og det tidligere oplysningsgrundlag for at fastslå, om forholdene er ændret så væsentligt, at der er grundlag for at foretage en fornyet, indholdsmæssig vurdering af sagen – altså en ny materiel vurdering (jævnfør kapitel 7).
 Når der ved en afgørelse er tilkendt 5 procent i godtgørelse for varigt mén, skal der ikke ved vurderingen af, om der er grundlag for at genoptage sagen, tages stilling til, om der stadig er 5 procent i mén, eller om ménet nu er på 8 procent efter méntabellen. Dette ville være en ny materiel vurdering af sagen. Et afslag på genoptagelse kan ikke begrundes med, at der stadig er 5 procent i varigt mén efter méntabellen.
 Eksempel 3: Den 1. juli 2002 tilkender vi 5 procent i godtgørelse for varigt mén for tab af 2. fingers yderstykke efter den vejledende méntabel.
 Den 1. oktober 2002 anmoder tilskadekomne om genoptagelse, da tilskadekomne har fået flere smerter og føleforstyrrelser i fingeren. Vi giver afslag på genoptagelse af spørgsmålet om mén. De helbredsmæssige forhold er ikke ændret så meget, at der med overvejende sandsynlighed er grund til at give en højere godtgørelse for varigt mén.
 Hvis de formelle krav (forholdene, der blev lagt til grund for fastsættelsen, er ændret væsentligt) er opfyldt, er der grundlag for at genoptage spørgsmålet om godtgørelse og/eller erstatning, og der skal derfor foretages en ny materiel vurdering af spørgsmålet om godtgørelse og/eller erstatning.
 Eksempel 4: Den 1. juli 2002 tilkender vi 5 procent i godtgørelse for varigt mén for tab af 2. fingers yderstykke efter den vejledende méntabel.
 Den 1. oktober 2002 anmoder tilskadekomne om genoptagelse, da tilskadekomne som følge af komplikationer nu har fået fjernet yder- og midterstykke. Vi genoptager sagen og tilkender 10 procent i godtgørelse for varigt mén efter méntabellen.
 Hvis Arbejdsskadestyrelsen har givet afslag på genoptagelse, men efter afgørelsens ordlyd reelt har foretaget en materiel vurdering af sagens indhold, vil Ankestyrelsen normalt anse sagen for genoptaget og derefter tage stilling til sagens materielle indhold.
 Kaldes også for remonstration, der er underinstansens mulighed for at genoptage og ændre en afgørelse, som er truffet af underinstansen. Det kræver, at der er modtaget en rettidig klage.
 Vi har en begrænset ret og pligt til at genvurdere vore afgørelser (lovens § 55, stk. 7-9). Hvis vi genoptager sagen og ændrer afgørelsen, giver vi en ny klagevejledning. Hvis der klages over denne nye afgørelse, skal sagen sendes til Ankestyrelsen uden genvurdering.
 Se kapitel 3. Genvurdering
 Hvis vi modtager en anmodning om genoptagelse på den sidste dag, hvor fristen for genoptagelse udløber, bliver det et spørgsmål om, præcis hvornår fristen udløber. Dette har


text:
betydning, da vi ellers ved spørgsmål om anerkendelse ikke kan behandle sagen eller ved spørgsmålet om erstatning må stille større krav for at genoptage sagen.
 Hvis vi modtager anmodningen inden kontortids ophør den sidste dag, vil vi anse fristen for genoptagelse for overholdt.
 Hvis vi eksempelvis har afvist at anerkende en arbejdsskade ved en afgørelse den 25. juni 1998, vil fristen for genoptagelse udløbe den 25. juni 2003 ved kontortids ophør.
 I visse tilfælde ændres praksis og fortolkningen af retsgrundlaget meget væsentligt (arbejdsskadesikringsloven eller andre love, der har betydning for arbejdsskadeområdet).
 I sådanne situationer skal følgende overvejes:
 Er praksis eller fortolkningen af retsgrundlaget ændret så væsentligt, at vi har en pligt til at genoptage de sager, der tidligere er afgjort? I denne vurdering indgår, om der kun er tale om en præcisering eller justering af praksis. Vi og Ankestyrelsen præciserer jævnligt praksis på arbejdsskadeområdet, uden at dette fører til, at alle tidligere sager, der er afgjort før præciseringen, genoptages. Er der derimod tale om alvorlige retsvildfarelser fra vores side, vil det tale for, at vi har en pligt til at genoptage tidligere sager, der må anses for at være mangelfulde.
 Højesteret har ved dom af 10. januar 2002 fastlagt en ny fortolkning af regelsættet om midlertidige afgørelser om erstatning for tab af erhvervsevne. Denne nye fortolkning anses ikke for at give os en pligt til at genoptage tidligere sager, hvor revalidering er afsluttet. ( SM U-22-03 )
 Hvis vi har en pligt til at genoptage tidligere sager, der er mangelfulde i forhold til en væsentlig ændring af praksis eller fortolkningen af retsgrundlaget, har vi pligt til at genoptage sager efter anmodning. For at sikre, at alle tilskadekomne så vidt muligt får fordel af ændringen, må vi dog også overveje:
 Skal vi af egen drift genoptage sagerne? I denne vurdering indgår overvejelser, om det er muligt at identificere sagerne.
 I det omfang, det er muligt, vil vi selv identificere og genoptage disse sager. Hvis vi ikke kan identificere sagerne, vil vi sende en meddelelse ud om, at de tilskadekomne kan anmode os om at genoptage sager, der er mangelfulde på grund af ændringen af praksis eller fortolkningen af retsgrundlaget.
 Om vi kan identificere sagerne afhænger blandt andet af, om vi kan finde sagerne ud fra de oplysninger, vi registrerer på de sager, vi opretter og behandler.
 2.2.1. Eksempler på ændringer af praksis/fortolkningen af retsgrundlaget
 Forkert fradrag for forudbestående
 Ved Højesterets dom af 3. september 1998 (UfR 1998.1627 H) blev kravene til fradrag i godtgørelse for varigt mén og erstatning for tab af erhvervsevne præciseret (lovens § 13 og 26). Der henvises til afsnit 10.2.1, hvor betydningen af dommen gennemgås.
 Dommen førte til en ændring af fortolkningen af retsgrundlaget, der var så væsentlig, at den har medført en pligt for os til at genoptage tidligere sager, hvor fradraget ikke opfylder kravene efter den nye praksis. Da det ikke har været muligt at identificere sagerne, har vi ikke genoptaget disse sager af egen drift.
 1908-loven gælder ikke på arbejdsskadeområdet
 Ved Højesterets dom af


text:
5. oktober 1999 (refereret i SM U-19-99), blev det fastslået, at 1908-lovens regel om 5-årig forældelse ikke finder anvendelse på arbejdsskadeområdet for så vidt angår anmeldelse af arbejdsskader. Afgørelser, der var behandlet efter 1908-loven, var altså udtryk for en retsvildfarelse.
 Efter Højesterets dom skrev Arbejdsskadestyrelsen ud til de tilskadekomne, der havde fået afvist deres sager med henvisning til forældelse efter 1908-loven, og oplyste dem om, at de kunne anmode Arbejdsskadestyrelsen om genoptagelse. Vi havde mulighed for at identificere de sager, der var afvist som forældet efter 1908-loven.
 En række af disse sager blev herefter genoptaget efter anmodning og vurderet ud fra praksis om dispensation fra for sen anmeldelse og den almindelige 20-årige frist for forældelse (DL 5-14-4). Hvis der var grundlag for at dispensere fra overskridelsen af fristen for anmeldelse, blev sagerne anerkendt.
 Ændret praksis for erstatning for tab af erhvervsevne under revalidering
 I en periode fra august 2001 til januar 2002 havde vi en praksis, hvor der i sager om erstatning for tab af erhvervsevne ved revalidering blev taget hensyn til tilskadekomnes forventede indtægt efter revalideringen.
 Højesteret anførte i dom af 9. oktober 2002, at der ikke måtte lægges vægt på dette hensyn.
 Hvis styrelsen har truffet afgørelse om erhvervsevnetab og lagt vægt på tilskadekomnes forventede indtægt efter revalideringen, vil styrelsen genoptage disse sager, hvis der anmodes om det. Styrelsen havde ikke mulighed for selv at genoptage disse sager, da de ikke kunne identificeres.
 Der er sendt en meddelelse ud om muligheden for at genoptage disse sager i AP 2002-03.
 Der henvises i øvrigt til SM U-21-03 og SM U-22-03 .
 Det er som udgangspunkt kun tilskadekomne eller dennes efterladte, der efter loven har mulighed for at få sagen genoptaget.
 Vi har i et vist omfang selv mulighed for at genoptage af egen drift, eksempelvis ved revision (se afsnit 2.1.2).
 Tilskadekomne, selskabet og Arbejdsskadestyrelsen har dog pligt til at meddele eller være opmærksom på forhold, der kan føre til en lavere erstatning, når der udbetales en løbende erstatning for tab af erhvervsevne (lovens § 34, stk. 2). En sådan henvendelse vil normalt medføre, at vi vurderer, om der er grundlag for at genoptage spørgsmålet om erhvervsevnetab.
 Efter loven kan en skadevolder, der er erstatningsansvarlig over for tilskadekomne, få dækket en del af sine udgifter til erstatning eller få nedsat erstatningen, hvis tilskadekomne har fået tilkendt erstatning efter arbejdsskadesikringsloven (lovens § 40, stk. 2 og § 59).
 Erstatningsansvarlige skadevoldere kan eksempelvis være:
 En arbejdsgiver, der har tilrettelagt arbejdet uforsvarligt
 En billist, der har påkørt tilskadekomne
 På den baggrund vil disse skadevoldere, eller deres forsikringsselskab, i visse tilfælde anmode om at få genoptaget tilskadekomnes sag for at få dækket deres udgifter til erstatning helt eller delvist. Loven giver ikke disse skadevoldere og deres forsikringsselskaber mulighed for at få genoptaget tilskadekomnes sag, med mindre tilskadekomne eller dennes efterladte selv anmoder om genoptagelse af sagen.
 I nogle retssager, hvor tilskadekomne har sagsøgt eksempelvis arbejdsgiver for uforsvarlig arbejdstilrettelæggelse, vil arbejdsgiver foreslå, at tilskadekomne får sin sag genoptaget i Arbejdsskadestyrelsen.
 Eksempel 5: Arbejdsskadestyrelsen havde i


text:
1993 afvist at anerkende en lænderygsygdom hos tilskadekomne, da Erhvervssygdomsudvalget havde indstillet til afvisning, fordi der ikke havde været tilstrækkeligt tungt, rygbelastende løftearbejde. Ankestyrelsen havde i 1994 tiltrådt afgørelsen.
 Arbejdsgiver anmodede os ved brev af 9. december 1999 om at genoptage sagen, da arbejdsgiver ved landsretten var blevet dømt som erstatningsansvarlig over for tilskadekomne. Landsretten mente, at sygdommen skyldtes en skadelig påvirkning under arbejde for arbejdsgiveren. Arbejdsgiver ville kunne få betalt en del af sine udgifter til erstatning, hvis sygdommen blev anerkendt som arbejdsskade (lovens § 40, stk. 2).
 Vi gav afslag på genoptagelse, da arbejdsgiver ikke havde samtykke fra tilskadekomne til at genoptage sagen.
 Ankestyrelsen tiltrådte afgørelsen og bemærkede, at lovens § 24, stk. 1 og 2 ikke giver en arbejdsgiver adgang til at få genoptaget spørgsmålet om anerkendelse af arbejdsskader. Det er alene tilskadekomne eller dennes efterladte, der kan få genoptaget anerkendelsesspørgsmålet i en tidligere afvist sag. Genoptagelse er derfor betinget af, at tilskadekomne fremsætter en anmodning om at få sin sag genoptaget. I den foreliggende sag har tilskadekomnes advokat klart afvist at anmode om genoptagelse. (DSA 110059-00)
 For afgørelser truffet den 1. juli 2001 og frem har Arbejdsskadestyrelsen pligt til at genvurdere (remonstrere) sine afgørelser, når der modtages en rettidig klage. Genvurderingen skal ske inden 4 uger efter modtagelsen af klagen. (Lovens § 55, stk. 7-9)
 Hvis vi i særlige tilfælde ikke kan nå at genvurdere afgørelsen inden for 4 uger, skal vi meddele sagens parter dette. Det kan eksempelvis være, at der skal indhentes yderligere oplysninger til vurdering af, om der er en retlig eller faktisk mangel ved afgørelsen.
 Når det skal vurderes, om der er grundlag for at træffe en ændret afgørelse efter reglerne om genvurdering, skal Arbejdsskadestyrelsen vurdere følgende 2 betingelser:
 Er afgørelsen og klagen omfattet af reglerne om genvurdering? Se afsnit 3.1
 Er der faktiske eller retlige mangler ved afgørelsen, der kan føre til en genoptagelse af afgørelsen, hvorefter der må genoptages og træffes en nye afgørelse? Se afsnit 3.2
 Er betingelse 1) ikke opfyldt, vil afgørelsen ikke kunne genvurderes, og der vil ikke blive taget stilling til betingelse 2).
 Følgende 4 betingelser skal være opfyldt, før en afgørelse og en klage er omfattet af reglerne om genvurdering:
 Afgørelsen skal være truffet efter den 1. juli 2001 (§ 3, stk.1 i lov nr. 488 af 7. juni 2001 om ændring af lov om sikring mod følger af arbejdsskade og lov om erstatning til skadelidte værnepligtige m.fl.)
 Klagen skal være modtaget rettidigt inden for klagefristen. (Klagefristerne står i lovens § 55, stk. 3)
 Klagen skal være sendt af den, der er berettiget til at klage over afgørelsen:
 Hvis én eller flere af disse betingelser ikke er opfyldt, vil Arbejdsskadestyrelsen afvise at behandle klagen, da den ikke er omfattet af reglerne om genvurdering. Sagen vil herefter blive sendt til Ankestyrelsen, der vil behandle klagen over afgørelsen.
 Hvis klagen ikke er modtaget rettidigt (2), kan vi ikke genvurdere sagen. I det tilfælde vil vi oversende sagen til Ankestyrelsen og oplyse, om vi ville have fundet anledning


text:
til at træffe en anden afgørelse, hvis klagen var indgivet rettidigt. Hvis Ankestyrelsen finder klagen rettidig eller dispenserer fra overskridelsen af klagefristen, sender Ankestyrelsen sagen retur til os ad genvurdering.
 Der henvises til Ankestyrelsens Klagevejledning på det sociale område 2000 om beregning af klagefrist og Ankestyrelsens praksis for dispensation fra en overskridelse af fristen.
 At der efter den 4. betingelse klages over skønnet vil sige, at der ikke er henvist til retlige eller faktiske mangler ved afgørelsen, men derimod klaget over, at en konkret vurdering ikke er endt med et resultat, som klageren finder rimeligt.
 Særligt fastsættelse af godtgørelse for et varigt mén og erstatning for tab af erhvervsevne (herunder årsløn) indeholder nogle skønsmæssige vurderinger, som ikke er omfattet af reglerne om genvurdering.
 Eksempel 6: Arbejdsskadestyrelsen tilkender 5 procent i godtgørelse for varigt mén efter den vejledende méntabel for daglige lændesmerter uden bevægeindskrænkning. Tilskadekomne klager over afgørelsen og anfører, at han mener, at hans gener burde vurderes til 10 procent, da han mener, at han har lette daglige smerter med let bevægeindskrænkning.
 Arbejdsskadestyrelsen vil meddele tilskadekomne, at denne klage over skønnet i afgørelsen om mén ikke er omfattet af reglerne om genvurdering, hvorfor afgørelsen vil blive sendt til Ankestyrelsen til klagebehandling.
 Hvis en klage både vedrører skønnet i afgørelsen og en faktisk eller retlig mangel, vil klagen være omfattet af reglerne om genvurdering, og det vil blive vurderet, om der er grundlag for at give klageren medhold i klagen over den retlige eller faktiske mangel, jævnfør afsnit 3.2.
 Selvom vores pligt til at oplyse sagerne (officialmaksimen) er udtryk for en konkret vurdering af, hvilke oplysninger der skal indhentes i den konkrete sag, kan denne pligt ikke anses for udtryk for et ”skøn” i forhold til genvurdering. En klage over, at styrelsen ikke har overholdt sin pligt til at oplyse sagen tilstrækkeligt, er således omfattet af reglerne om genvurdering. Om klagen kan føre til en genoptagelse af sagen afhænger af, om betingelserne i afsnit 3.2 er opfyldt.
 Hvis betingelserne i afsnit 3.1. er opfyldt, er afgørelsen og klagen omfattet af reglerne om genvurdering, hvorefter en af følgende betingelser skal være opfyldt for at give grundlag for at genoptage sagen og træffe en ny afgørelse:
 Hvis der har været tale om en faktisk eller retlig misforståelse, der ikke har haft betydning for vurderingen, vil disse betingelser ikke være opfyldt.
 For at kunne betegne det som en ”mangel” må det kræves, at den retlige eller faktiske misforståelse har haft en vis betydning for vurderingen af afgørelsen.
 Eksempel 7: Vi anerkender en rygskade som et ulykkestilfælde. Det lægges til grund, at tilskadekomne løfter en 23 kg tung kasse med varer, får et knæk i ryggen, da han er ved at tage kassen, og må gribe efter kassen. Ved anerkendelsen lægges der vægt på, at der skete en usædvanlig afvigelse i forhold til det ønskede løft.
 I klagen oplyser arbejdsgiver, at han har skrevet forkert i anmeldelsen. Han har efterfølgende fået vejet kassen, der vejer 17 kg.
 Vi vil anse afgørelsen og klagen for omfattet


text:
af reglerne om genvurdering (jævnfør afsnit 3.1. Omfattet af reglerne om genvurdering ), men vil afvise at genoptage sagen, da de forhold, der er henvist til, ikke kan anses for at være en faktisk mangel af betydning for styrelsens anerkendelse af hændelsen som et ulykkestilfælde.
 Eksempler på faktiske/retlige mangler
 Eksempler på retlige mangler
 Hvis vi vurderer, at der ikke er faktiske eller retlige mangler ved vores afgørelse, vil vi sende sagen til Ankestyrelsen med henblik på klagebehandling uden at genoptage sagen.
 Hvis vi vurderer, at der er en faktisk og/eller retlig mangel ved vores afgørelse, vil vi træffe en ny afgørelse, der giver klageren helt eller delvist medhold, jævnfør afsnit 3.2.2. Der kan helt eller delvist gives medhold i klagen - genoptagelse .
 Der fremkommer nye oplysninger i klagen
 Hvis der sendes nye oplysninger med som grundlag for klagen, melder spørgsmålet sig, om styrelsen kan genvurdere på det grundlag. Det kunne eksempelvis være, at der fremkom andre vægtangivelser i en sag om anerkendelse af en lænderygsygdom.
 Selve det forhold, at styrelsen modtager nye oplysninger, giver ikke nødvendigvis anledning til at genvurdere. Nye oplysninger vil ikke nødvendigvis være udtryk for, at afgørelsen er behæftet med en faktisk eller retlig mangel.
 Hvis det er åbenbart, at vi burde have indhentet en bestemt oplysning, som nu er fremkommet ved klagen, så har styrelsen ikke overholdt pligten til at oplyse sagen tilstrækkeligt, hvilket er en retlig mangel, jævnfør ovenfor – vi skal derfor genoptage sagen og træffe en ny afgørelse om anerkendelsesspørgsmålet.
 Ofte vil det dog være mere tvivlsomt, om de nu fremkomne oplysninger er udtryk for en retlig eller faktisk mangel. Der kan altid tilføjes yderligere oplysninger til en sag, men det er kun styrelsens opgave at indhente tilstrækkelige oplysninger til at træffe en afgørelse. Så længe de oplysninger, der forelå på tidspunktet for afgørelsen, må anses for at være tilstrækkelige til at træffe en korrekt afgørelse, vil nye oplysninger ikke kunne anses for at være udtryk for en retlig eller faktisk mangel ved afgørelsen.
 Vi kan indhente yderligere oplysninger med henblik på at vurdere, om afgørelsen er behæftet med faktiske eller retlige mangler. Efter indhentelse af oplysningerne kan vi enten give afslag på genoptagelse efter reglerne om genvurdering, fordi afgørelsen ikke er behæftet med en mangel, eller genoptage afgørelsen, fordi det vurderes, at afgørelsen var behæftet med en mangel.
 Hvis vi på baggrund af klagen kan give klageren helt eller delvist medhold, genoptager vi sagen og træffer en ny afgørelse.
 Genvurderingsafgørelsen har virkning fra tidspunktet for den indklagede afgørelse.
 Inden der træffes ny afgørelse, skal vi partshøre over indholdet i klagen og eventuelt andre indhentede oplysninger. På grund af tidsfristen på 4 uger er partshøring i denne situation normalt nedsat til 7 dage i stedet for de typiske 14 dage.
 Efter partshøring træffes der en ny afgørelse. Vi vil skrive i afgørelsen, hvorfor der var grundlag for genvurderingen, eksempelvis, at vi ved en fejl ikke har lagt ATP-bidrag til årslønnen.
 Hvis der klages over genvurderingsafgørelsen, sendes sagen til Ankestyrelsen. I denne situation


text:
må vi ikke genvurdere sagen igen.
 Eksempel 8: Vi tilkender 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne og fastsætter årslønnen til 250.000 kr. Erstatningen udbetales løbende fra den 1. februar 2002, og der er fastsat revision til den 1. februar 2003.
 Der klages over vores afgørelse om erhvervsevnetab, og der henvises til en faktisk fejl ved fastsættelse af, hvad tilskadekomne ville kunne tjene på tidspunktet for afgørelsen uden arbejdsskaden. Vi indhenter oplysninger om lønindtægten. Oplysningerne sendes til forsikringsselskab og til tilskadekomne til partshøring med en frist på 7 dage. Selskabet partshøres samtidig over klagen.
 Vi træffer herefter en afgørelse, hvor erstatningen for tab af erhvervsevne fastsættes til 20 procent på baggrund af de nye oplysninger. Årsløn, tilkendelsestidspunkt og den fastsatte revision fastholdes uændret i afgørelsen.
 I afgørelsen gives en ny klagevejledning. Der kan klages over afgørelsen til Ankestyrelsen, og vi har ikke mulighed for at genvurdere denne nye afgørelse.
 Hvis resultatet i afgørelsen (eksempelvis tilkendt 10 procent i godtgørelse for varigt mén) er korrekt, men det viser sig, at begrundelsen er upræcis, ikke dækkende for afgørelsen eller eventuelt helt forkert, vil vi genoptage sagen. Vi træffer derefter den samme afgørelse, men med en ændret begrundelse og en ny klagevejledning.
 Hvis vi har begået oplagte skrive- og regnefejl, vil vi genoptage afgørelsen og rette disse fejl i den nye afgørelse. Se i øvrigt også afsnit 10.1.
 Hvis der eksempelvis klages over en afgørelse om erhvervsevnetab og vi kun finder grundlag for at genoptage spørgsmålet om årslønnen, opstår spørgsmålet, om vi kan genoptage årslønnen alene, herunder indhente yderligere oplysninger, mens vi oversender resten af afgørelsen til Ankestyrelsen.
 Et andet problem opstår, når klageren klart kun klager over enkelte delafgørelser, eksempelvis tilkendelsestidspunktet ved en løbende erstatning for tab af erhvervsevne, men i øvrigt er tilfreds med resten af afgørelsen.
 Der er ikke noget problem ved at adskille eksempelvis afgørelser om mén og erhvervsevnetab, selvom disse spørgsmål er behandlet i samme afgørelse. Hvis der klages over begge dele og vi kun finder grundlag for at genoptage eksempelvis ménet, så sender vi afgørelsen om erhvervsevnetab til Ankestyrelsen og gør opmærksom på, at Arbejdsskadestyrelsen overvejer at genvurdere spørgsmålet om mén.
 3.3.1. Der klages over hele afgørelsen
 Hvis der kun klages over vores "afgørelse om erhvervsevnetab", må vi under alle omstændigheder vurdere hele afgørelsen og alle delelementerne i denne - også selvom klagerens argumenter alene går på eksempelvis årslønnen.
 Særligt erhvervsevnetabet indeholder en række delafgørelser, der kan være svære at skille fra hinanden. Erstatningsbeløbet fremkommer ved fastsættelse af en erhvervsevnetabsprocent, en årsløn og ved løbende erstatninger et tilkendelsestidspunkt, hvorefter der foretages en beregning med udgangspunkt i de gældende satser.
 Eksempel 9: Arbejdsskadestyrelsen har tilkendt 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne og fastsat en årsløn på 250.000 kr. Erstatningen udbetales løbende, og der er fastsat revision til den 1. februar 2003. Der klages over vores afgørelse om erhvervsevnetab, og der henvises til fejl i årslønsberegningen. Vi indhenter yderligere oplysninger om lønindtægten. Vi beslutter på den baggrund at ændre årslønnen til 270.000 kr. på baggrund af


text:
de nye oplysninger. Vi træffer derfor en afgørelse, hvor vi ændrer fastsættelsen af årslønnen, og skriver en ny begrundelse herfor. De spørgsmål, der ikke er grundlag for at ændre, fastholdes uændrede i afgørelsen.
 3.3.2. Der klages over delelementer af afgørelsen
 Hvis det klart fremgår af klagen, at det kun er tilkendelsestidspunktet, årslønnen eller erhvervsevnetabsprocenten, der klages over, vil Arbejdsskadestyrelsen i vidt omfang lade sig binde af temaet for klagen. Hvis vi finder grundlag for at ændre en af delafgørelserne, kan det dog betyde en ændring af beregningen af selve erstatningsbeløbet. Vi beholder derfor hele sagen under overvejelse om genvurdering og sender ikke dele af afgørelsen til Ankestyrelsen.
 Eksempel 10: Tilskadekomne klager over årslønsfastsættelsen ved vores afgørelse om 25 procent i løbende erstatning for tab af erhvervsevne. Vi vurderer, at der er grundlag for at ændre årslønnen på baggrund af oplysningerne, der er vedlagt klagen. Vi træffer en ny afgørelse om erhvervsevnetab, ligesom i Eksempel 9 . En ændret årsløn får således indflydelse på beregningen af erstatningen. Sagen sendes ikke til Ankestyrelsen, men der indsættes en ny klagevejledning på den nye afgørelse, da den kan klages til Ankestyrelsen.
 Eksempel 11: Ligesom i ovenstående eksempel 10 klager tilskadekomne over årslønsfastsættelsen ved vores afgørelse om 25 procent i løbende erstatning for tab af erhvervsevne. Vi vurderer dog ikke, at der er grundlag for at ændre årslønnen på baggrund af oplysningerne, der er vedlagt klagen, og vi finder heller ikke grundlag for at indhente yderligere oplysninger. I dette tilfælde oversender vi sagen til Ankestyrelsen med en begrundelse, der kun går på, hvorfor vi fastholder fastsættelsen af årslønnen. Der træffes ikke en ny afgørelse.
 Reglerne om genvurdering regulerer ikke anmodninger om genoptagelse inden for klagefristen begrundet i, at der er sket væsentlige ændringer af de forhold, der blev lagt til grund ved den indklagede afgørelse. Her er tale om genoptagelse efter de almindelige genoptagelsesregler i arbejdsskadesikringsloven (§§ 24, 27, 34 og 36), da der ikke er tale om retlige eller faktiske mangler ved den trufne afgørelse.
 Hvis der inden udløbet af klagefristen klages over afgørelsen om erstatning for tab af erhvervsevne og henvises til, at tilskadekomne netop er gået på førtidspension, kan Arbejdsskadestyrelsen genoptage spørgsmålet om erhvervsevnetab på baggrund af de nye oplysninger. Imidlertid må sagen samtidig sendes til Ankestyrelsen til klagebehandling, da vores afgørelse ikke indeholdt faktiske eller retlige mangler. (SM U-16-02)
 Vi vil vente med at genoptage sagen, indtil Ankestyrelsen har afsluttet ankesagen, da vi ikke kan vurdere eventuelle ændrede forhold, før der er truffet en endelig afgørelse, og da Ankestyrelsen i vidt omfang kan inddrage nye oplysninger ved ankebehandlingen.
 Hvis Arbejdsskadestyrelsen har afvist at anerkende en anmeldt skade som en arbejdsskade, kan sagen genoptages inden 5 år fra afgørelsens dato. (Lovens § 24, stk. 1)
 Da loven ikke stiller betingelser om væsentlighed eller om, at en ny afgørelse skal ende med en anerkendelse, antages det, at der gælder meget milde krav for at genoptage spørgsmålet om anerkendelse. Det betyder, at lovens betingelser er mildere end de almindelige forvaltningsretlige principper for genoptagelse, der


text:
ville gælde, hvis bestemmelsen ikke stod i loven.
 Sagen skal genoptages, hvis der i anmodningen er lagt op til, at der eventuelt foreligger oplysninger, der kan uddybe spørgsmålet om anerkendelse. Her træder styrelsens forpligtelse til at oplyse sagen ind (officialmaksimen).
 Eksempel 12: Arbejdsskadestyrelsen havde i oktober 2000 afvist at anerkende en anmeldt skuldersygdom. Der var stillet diagnosen muskelinfiltrationer i højre skulderregion med udstrålende smerter til højre arm og hånd. Der blev lagt vægt på, at sygdommen ikke var omfattet af fortegnelsen over erhvervssygdomme, og at der ikke var grundlag for at forelægge sagen for Erhvervssygdomsudvalget.
 I 2002 anmodede tilskadekomne om genoptagelse og anførte, at der nu var en ny diagnose: skuldertendinit. Arbejdsskadestyrelsen indhentede herefter journaloplysninger, der bekræftede denne diagnose.
 På baggrund af oplysningen om den nye diagnose genoptog Arbejdsskadestyrelsen sagen og traf en ny materiel afgørelse om anerkendelsesspørgsmålet. Sagen blev afvist, da kravene til belastning i fortegnelsen over erhvervssygdomme ikke var opfyldt, og da der ikke var grundlag for at forelægge sagen for Erhvervssygdomsudvalget.
 Der vil dog blive givet afslag på genoptagelse, hvis anmodningen er:
 Eksempel 13: I januar 1998 gav vi afslag på anerkendelse af en knæskade opstået ved en forvridning under boldspil. For at undgå at støde ind i et barn foretog tilskadekomne en undvigemanøvre og vred om, da hendes fod stod fast. Der blev lagt vægt på, at der ikke var beskrevet en udefrakommende begivenhed, der gik ud over spillets rammer. I oktober 1998 tiltrådte Ankestyrelsen vores afgørelse.
 I marts 2003 anmoder tilskadekomnes advokat om at få genoptaget spørgsmålet om anerkendelse. Han henviser til, at det må være væsentligt, at hendes fod stod fast ved manøvren, hvilket må anses for at være et ulykkestilfælde. Han henviser også til Højesterets dom af 28. august 2002 om en klinikassistent, der fik anerkendt en rygskade, da hun skulle holde et sug i munden på en 11-årig dreng, der pludselig drejede hovedet væk fra hende.
 Vi giver afslag på genoptagelse, da der ikke er tilført sagen nogen nye faktiske oplysninger eller i øvrigt er anført omstændigheder, der fører til en yderligere undersøgelse af anerkendelsesspørgsmålet. Højesterets dom har ikke ændret fortolkningen af ulykkesdefinitionen, og sagen er i øvrigt ikke sammenlignelig med tilskadekomnes.
 Der kan ikke ses bort fra 5-årsfristen
 Loven giver ikke mulighed for at dispensere eller se bort fra 5-årsfristen. Det vil sige, at hvis Arbejdsskadestyrelsen den 1. februar 1997 har afvist at anerkende en skade som et ulykkestilfælde og styrelsen den 2. februar 2002 modtager en anmodning om genoptagelse, vil der blive givet afslag på genoptagelse på det foreliggende grundlag – alene fordi fristen er overskredet. (SM U-14-01)
 Det forekommer, at tilskadekomne i sin anmodning om genoptagelse anfører, at en ulykke er sket på en anden måde, end Arbejdsskadestyrelsen har lagt til grund for vurderingen af, om ulykkesdefinitionen er opfyldt eller ej. I disse tilfælde vil Arbejdsskadestyrelsen som udgangspunkt genoptage sagen (efter lovens § 24, stk. 1).
 Herefter vil styrelsen eventuelt indhente yderligere oplysninger med henblik på at foretage en afvejning af de foreliggende beviser for, at kravene i ulykkesdefinitionen


text:
er opfyldt.
 Der er herefter 3 muligheder:
 For sen anmeldelse
 Hvis vi giver afslag på dispensation fra en for sen anmeldelse (lovens § 20), vil denne afvisning være omfattet af samme regel (§ 24, stk. 1), da vi har meddelt, at skadestilfældet ikke er omfattet af loven. Sagen kan derfor ikke genoptages, hvis anmodningen om genoptagelse først modtages efter 5 år.
 Eksempel 14: Den 4. februar 1993 får en smed fingrene i klemme mellem to gummivalser. Den 6. marts 1995 anmeldes skaden til Arbejdsskadestyrelsen. Arbejdsskadestyrelsen afviser ved afgørelse af 8. juni 1995 at dispensere fra overskridelsen af fristen for anmeldelse på 1 år. Begrundelsen er, at der ikke er erstatningsberettigende følger. Den 22. januar 2003 anmoder tilskadekomne om genoptagelse af sagen, da følgerne er blevet værre. Vi vil give afslag på genoptagelse, da der er gået mere end 5 år fra afvisningen i juni 1995. Vi kan ikke dispensere eller se bort fra 5-årsfristen.
 Der kan være tilfælde, hvor tilskadekomne har fået afvist en sygdom som en erhvervssygdom og efter 5 år anmoder om genoptagelse, og i den forbindelse fortsat har været udsat for en mulig skadelig påvirkning efter den første afgørelse. I de tilfælde vil en anmodning om genoptagelse efter 5-årsfristens udløb ofte blive anset for at være en ny anmeldelse på baggrund af en fortsat udsættelse.
 Ved behandlingen af den nye anmeldelse vil der ikke blive set bort fra den tidligere udsættelse. Udsættelsen forældes således ikke efter 5 år.
 Eksempel 15: Den 1. februar 1995 afviser Arbejdsskadestyrelsen at anerkende et høretab hos en smed som en erhvervssygdom efter gruppe E, pkt. 3 på fortegnelsen over erhvervssygdomme. Begrundelsen er, at der ikke er generende tunghørighed forstået som 5 procent i varigt mén eller derover. Smeden har været udsat for støj fra 1988.
 Den 1. marts 2002 anmoder smedens fagforbund om, at sagen genoptages, da hans hørelse er yderligere nedsat. Smeden har været udsat for voldsom støj frem til 2000.
 Arbejdsskadestyrelsen anser forbundets anmodning for at være en ny anmeldelse og anerkender hørenedsættelsen, da der nu er påvist en hørenedsættelse svarende til mere end 5 procent i godtgørelse for varigt mén. Der lægges vægt på, at smeden har været udsat for voldsom støj fra 1988 til 2000 og i den forbindelse har udviklet en hørenedsættelse forårsaget af støj.
 Skader før 1. januar 1993
 Man skal være opmærksom på, at bestemmelsen (§ 24, stk. 1) først blev indført ved 1992-loven og derfor først gælder for skader opstået eller sygdomme anmeldt den 1. januar 1993 og senere.
 For sager før den 1. januar 1993 gælder de almindelige forvaltningsretlige principper for genoptagelse, da den tidligere lov ikke havde en bestemmelse om genoptagelse af afviste sager. Det vil sige, at genoptagelse vil kræve, at der fremkommer væsentlige nye oplysninger, der giver grundlag for anerkendelse.
 Kravet kan være forældet, hvis der er gået mere end 20 år. Se afsnit 11.1 og afsnit 11.2.
 5-årsfristen gælder ikke for sygdomme, der senere optages på fortegnelsen over erhvervssygdomme. (Lovens § 24, stk. 2 og SM U-14-01)
 Det samme


text:
gælder eksempelvis, hvis betingelserne for anerkendelse for et punkt på fortegnelsen ændres, efter at der er givet afslag på anerkendelse. Det er en ændring i retsgrundlaget og ikke ændrede faktiske omstændigheder, der begrunder genoptagelse i disse tilfælde.
 Dette gælder særligt for lænderygsygdomme, der er optaget på fortegnelsen i gruppe E, pkt. 11. Med virkning fra 15. juli 1999 blev lænderygsygdomme optaget på fortegnelsen med gruppe E, pkt. 11a og b om løftearbejde. Med virkning fra 1. juni 2001 blev lænderygsygdomme som følge af plejearbejde optaget i pkt. 11c, og med virkning fra 1. december 2002 blev pkt. d om helkropsvibrationer optaget på fortegnelsen.
 Hvis sagen genoptages, fordi sygdommen senere er kommet på fortegnelsen, vil vi lade en ny 5-årsfrist for genoptagelse løbe fra den seneste afgørelse om afvisning.
 Eksempel 16: En jord- og betonarbejder fik afvist en lænderygsygdom ved afgørelse af 5. januar 1992. Begrundelsen var, at det måtte anses for udsigtsløst at forelægge sagen for Erhvervssygdomsudvalget, da der ikke havde været tilstrækkeligt løftearbejde. Hvis der kommer en anmodning om genoptagelse efter den 15. juli 1999, hvor lænderygsygdomme blev optaget på fortegnelsen, skal sagen genoptages. Den 16. juli 2002 anmoder jord- og betonarbejderen om genoptagelse. Sagen genoptages, og ved afgørelse af 20. august 2002 gives der igen afslag på anerkendelse, da betingelserne i gruppe E, pkt. 11 a og b i fortegnelsen over erhvervssygdomme ikke er opfyldt. Der løber en ny 5-årsfrist fra afgørelsen, det vil sige, at sagen ikke kan genoptages efter den 20. august 2007.
 Hvis en sygdom kommer på fortegnelsen, inden 5-årsfristen er udløbet, vil sagen kunne genoptages efter den almindelige regel (§ 24, stk. 1). § 24, stk. 2 forlænger blot fristen for genoptagelse ud over de 5 år for så vidt angår sygdomme, der efterfølgende kommer på fortegnelsen.
 Oversigt over bekendtgørelse om fortegnelse over erhvervssygdomme fra 1986 (links til retsinformation):
 Bekendtgørelse nr. 276 af 23. maj 1986
 Bekendtgørelse nr. 60 af 20. januar 1989
 Bekendtgørelse nr. 142 af 8. marts 1991
 Bekendtgørelse nr. 134 af 22. marts 1993
 Bekendtgørelse nr. 54 af 19. januar 1995
 Bekendtgørelse nr. 820 af 3. november 1997
 Bekendtgørelse nr. 577 af 7. juli 1999
 Bekendtgørelse nr. 175 af 14. marts 2000
 Bekendtgørelse nr. 357 af 17. maj 2001
 Bekendtgørelse nr. 918 af 18. november 2002
 Sygdomme anmeldt før 1. januar 1993
 Muligheden for at genoptage sagen, fordi sygdommen kommer på fortegnelsen (§ 24, stk. 2), blev indført ved 1992-loven og gælder derfor først for sygdomme anmeldt den 1. januar 1993 og senere.
 For sygdomme anmeldt før den 1. januar 1993 gælder de almindelige forvaltningsretlige principper for genoptagelse, da den tidligere lov ikke havde en bestemmelse om genoptagelse af afviste sager. Det vil sige, at der skal noget særligt til for at genoptage. Det vil indgå i vurderingen af, om der er noget særligt, at en sygdom efterfølgende er kommet på fortegnelsen over erhvervssygdomme, og om sager opfylder betingelserne for anerkendelse.
 Hvis der går mere end 20 år, vil kravet være forældet. Se afsnit 11.2.
 Vi afslutter sagen i forbindelse med