text:
Skat.dk: Kapitel II Definitioner (artikel 3-5)
 Artikel 3. Alm. definitioner
 I denne artikel defineres forskellige udtryk, der anvendes i overenskomsten, fx person, selskab, begrebet et foretagende, hvad der forstås ved et foretagende i en kontraherende stat, international trafik, kompetent myndighed og begrebet statsborger. Derudover indeholder artiklen i stk. 2 en generel fortolkningsregel.
 Det bemærkes, at nogle stater betragter kommanditselskaber og interessentskaber som selvstændige skattepligtige enheder, medens andre stater beskatter de enkelte kommanditister eller interessenter, jf. foran under artikel 1.
 Det bemærkes endvidere, at selv om det ikke kan kræves, at et udenlandsk selskab opfylder tilsvarende betingelser som de her i landet hjemmehørende selskaber m.v., der i henhold til SEL § 1, anses for fuldt skattepligtige skattesubjekter, afgøres det efter interne danske regler, om et udenlandsk selskab i skattemæssig henseende skal anses som selvstændig juridisk person. jf. TfS 1994, 605 LSR, TfS 1999, 411 LR, TfS 2000, 455 LR og SKM2002.237.LSR.
 Se endvidere SKM2007.504.SR (udenlandsk trust), SKM2007.317.SR (fransk FCPR), SKM2007.250 og 251.SR (kvalificering af selskaber fra Guernsey) og SKM2008.491.SR.
 Artikel 4. Skattemæssigt hjemsted - fysiske personer
 Artiklen har til hensigt at definere betydningen af udtrykket "hjemmehørende i en kontraherende stat" og at træffe afgørelse i tilfælde af dobbelt bopæl. Efter artiklen betyder udtrykket en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat enhver person såvel fysisk som juridisk, der i henhold til lovgivningen er fuldt skattepligtig til den pågældende stat. Det kan være på grund af bopæl, hjemsted, ledelsens sæde eller ethvert andet lignende kriterium. Udtrykket hjemmehørende omfatter også staten, enhver politisk underafdeling og lokal myndighed.
 Der er tale om en prioriteret orden. Der henvises i øvrigt til kommentarerne til OECD-modellens artikel 4.
 Kan det ikke efter disse retningslinjer afgøres, hvilken stat, der i relation til DBO'en skal anses for bopælsstat, og hvilket der skal anses for kildestat, afgøres spørgsmålet af de kompetente myndigheder ved forhandling.
 Til belysning se SKM2006.296.LSR vedrørende en svensk pilot, der blev anset for hjemmehørende i Danmark, som herefter kunne beskatte renter og lønindkomst i medfør af den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst artikel 11, stk. 1 henholdsvis artikel 15, stk. 4, litra a. Se også SKM2007.135.ØLR, hvor det var godtgjort, at klageren havde stærke personlige og økonomiske forbindelser til Sverige, men hvor det ikke var godtgjort, at hans personlige og økonomiske forbindelser til Sverige var stærkere end hans personlige og øknomiske forbindelser til Danmark. Der blev herved særlig henset til, at klageren oppebar størstedelen af sin indtægt i Danmark, at han havde sommerhus i Danmark, og at klageren delte bolig med en svensk kvinde, der var indrejst til Danmark. Det betød i den sammenhæng ikke noget, at klageren "kun" var ansat i Danmark på en 2-årig prøvekontrakt. Klageren blev yderligere anset for sædvanligvis at have haft ophold i Danmark.
 Se også SKM2007.353.SR.
 I TfS 2000, 168 LSR fraflyttede en skatteyder den 16. maj 1995. Han var fuldt skattepligtig til Danmark indtil dette tidspunkt, men var samtidig fuldt skattepligtig til Spanien for hele året. DBO'en omhandlede ikke denne situation, der derfor måtte løses ved gensidig forhandling.
 Midlertidige ophold - dobbelt


text:
domicil
 Dobbeltdomicil foreligger, hvor en person efter interne danske regler er fuldt skattepligtig til Danmark og samtidig er fuldt skattepligtig til en anden stat.
 I de fleste DBO'er, som Danmark har indgået, findes der en bestemmelse om dobbeltdomicil, som svarer til artikel 4, stk. 2, i OECD's modelkonvention. Efter denne bestemmelse er det afgørende, hvor den pågældende person anses for hjemmehørende.
 Hvis en person med dobbeltdomicil således efter DBO'en må anses for hjemmehørende i Danmark, er det Danmark, der som bopælsland, har beskatningsretten til den pågældende persons globalindkomst. Hvis DBO'en derimod bestemmer, at personen må anses for hjemmehørende i den anden stat, der således bliver bopælsstat, får Danmark status som kildestat. Dette er efter praksis ensbetydende med, at der til Danmark kun skal selvangives indtægter, som Danmark efter den pågældende DBO særskilt har beskatningsretten til. Se SKM2006.212.SR vedrørende en kunstner, der havde bopæl i Schweiz og ville få bopæl i Danmark i forbindelse med påbegyndelse af gallerivirksomhed fra sin ejendom, der havde sommerhusstatus. Samme praksis gælder, hvis der i en af Danmark indgået DBO ikke findes en bestemmelse om skattemæssigt hjemsted, idet aftalen da udfyldes med principperne i artikel 4 i OECD's modelaftale, jf. TfS 1995. 731 LR. Se også afsnit D.A.1.1.2.1. Hvor Danmark har status som kildestat, kan der kun fratrækkes udgifter, der vedrører indtægter, som Danmark efter den pågældende DBO kan beskatte, jf. KSL § 1, stk. 2.
 Til belysning af indkomstopgørelsen i en situation, hvor Danmark har status som kildestat, skal angives et eksempel:
 Underskud af ejerbolig, Sverige 11.000
 Overskud af ejerbolig, Danmark 13.000
 Pensionsindtægter, Danmark 40.000
 Renteudgifter vedr. dansk bolig 20.000
 Underskud, skibsanparter, Danmark 17.000
 Den skattepligtige indkomst opgøres herefter således:
 Renteudgifter vedr. dansk bolig -20.000
 Underskud, skibsanparter, Danmark -17.000
 Skattepligtig indkomst 16.000
 Vedrørende dobbelt domicil, se TfS 1990, 560 LR og TfS 1991. 261 LR, hvor Ligningsrådet i begge sager tilkendegav, at spørgerne måtte anses for hjemmehørende i Danmark. Se endvidere TfS 1992, 433 ØLD stadfæstet af Højesteret, jf. TfS 1994, 184 HRD og TfS 1993, 165 LR. En skatteyder, der havde bolig i både Danmark og Storbritannien, blev i henhold til artikel 4, stk. 2 a, anset for hjemmehørende i Danmark, jf. TfS 1996, 51 HRD - tidligere TfS 1993, 534 ØLD. Se endvidere TfS 1999, 929 TSS . I SKM2001.388.HR lagde Højesteret til grund, at skatteyderen i en periode efter erhvervelse af bolig i Spanien fortsat havde sin hidtidige bolig til rådighed i Danmark indtil den senere blev solgt. I samme periode erhvervede skatteyderens anpartsselskab to lejligheder i den samme ejendom, som skatteyderen havde bolig i. Højesteret lagde endvidere til grund, at skatteyderens sommerhus, der var egnet til helårsbeboelse, var benyttet i betydeligt omfang samt endelig, at den ene af anpartsselskabets lejligheder havde været til rådighed for skatteyderen. Efter en samlet bedømmelse af skatteyderens tilknytning til henholdsvis Danmark og Spanien fandt Højesteret, at skatteyderen måtte anses for hjemmehørende i Danmark.
 I SKM2001.483.HR lagde Højesteret til grund, at A ikke havde godtgjort, at han havde opgivet sin bopæl i Danmark. Retten lagde endvidere til

type: other


text:
grund, at der var bopæl til rådighed i Spanien. A's familie boede i Danmark, og A havde ikke familie i Spanien. A havde erhvervsmæssige aktiviteter i såvel Spanien som Danmark, men hans erhvervsmæssige aktiviteter i Danmark havde langt det betydeligste omfang og A opholdt sig i omtrent halvdelen af året i Danmark for at varetage sine interesser. Efter en samlet bedømmelse var A herefter hjemmehørende i Danmark. Se endvidere SKM2002.252.LR, hvor der var helårsbolig til rådighed i både Schweiz og Danmark, men hvor Schweiz blev anset for domicilland, selv om skatteyderen arbejdede kortvarigt i Danmark. Se også SKM2002.243.LSR , hvor der var bolig til rådighed i såvel England, som i Danmark, men hvor England, hvor den mandlige ægtefælle havde fået arbejde, blev anset for domicilland. Ægtefællernes faste ejendom i Danmark var udlejet 2-21⁄2 år. I SKM2005.79.HR tiltrådte Højesteret, Landsrettens opfattelse af at skatteyderens tilknytning til Danmark henholdsvis Tyskland og Storbritannien var af en sådan karakter, at midtpunktet for hans livsinteresser var i Danmark, og han blev derfor anset for hjemmehørende i Danmark i henhold til bestemmelserne i de relevante dobbeltbeskatningsoverenskomster. I SKM2004.257.HR fastslog Højesteret, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at han den 1. marts 1986 eller på et senere tidspunkt før udgangen af 1989 opgav bopæl i Danmark. Højesteret henviste bl.a. til, at skatteyderen efter etablering af bopæl i Tyskland havde bevaret det arbejde i Danmark, som han på det tidspunkt havde haft i en årrække, og at han etablerede yderligere arbejdsforhold i Danmark, og at han i hele perioden havde haft rådighed over en bopæl i Danmark. Højesteret lagde også vægt på, at skatteyderen over for politiet i forbindelse med beslaglæggelse af en tysk indregistreret bil havde erkendt at hans bopæl var i Danmark og i den forbindelse havde underskrevet et bødeforlæg. Med samme begrundelse fandt Højesteret, at skatteyderen havde haft midtpunkt for sine livsinteresser i Danmark i hele perioden. I SKM2007.353.SR bekræftede Skatterådet, at der ikke indtrådte fuld skattepligt for spørgeren, såfremt han midlertidigt opholdt sig hos sin familie i weekender og ferier i en bolig, de erhvervede i Danmark i 2005 efter at have boet en årrække i USA. Familien flyttede til Danmark 1. august 2006, og samme dato flyttede spørgeren til Belgien, hvor han arbejdede mandag til fredag. Såfremt spørgeren påbegynder arbejde under sine ophold i Danmark, vil den fulde skattepligt indtræde første gang, han arbejder her. Spørgeren vil i givet fald blive anset for hjemmehørende i Danmark efter dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Belgien, idet hans eneste tilknytning til Belgien er arbejdet. I SKM2007.501.HR fandt Højesteret det ubetænkeligt at fastslå, at appellanten havde den stærkeste personlige og økonomiske forbindelse til Danmark og dermed var hjemmehørende i Danmark efter den dansk-belgiske dobbeltbeskatningsoverenskomst, artikel 4, stk. 2
 I SKM2007.710.BR anså byretten efter en konkret bevisbedømmelse skatteyderen for ikke at have opgivet sin bopæl i Danmark. Skatteyderen havde ellers meldt flytning til Tyskland. Retten lagde vægt på, at skatteyderen rådede over et sommerhus i Danmark, som tidligere havde været brugt som helårsbeboelse af skatteyderens søn, samt at hans mindreårige


text:
datter blev boende i skatteyderens helårshus og at hans søn omkring samme tidspunkt flyttede ind på ejendommen. Skatteyderen blev anset for hjemmehørende i Danmark, hvor hans børn boede, og hvor han fortsat var ansat. SKM2008.432.ØLR omhandler en lastbilchauffør for et dansk ApS, der både havde domicil i England og i Danmark, men som blev anset for hjemmehørende i Danmark.
 Vedrørende beskatning af orlovsydelser under ophold i udlandet se TfS 1994, 225 TSS.
 Ikke fysiske personer
 Fuld skattepligt for ikke-fysiske personer vil enten være knyttet til stiftelsen/registreringen eller til placeringen af sædet for selskabets ledelse. I de af Danmarks dobbeltbeskatningsoverenskomster, der bygger på OECD-modeloverenskomsten, anses selskaber m.v. i tilfælde af dobbeltdomicil for hjemmehørende i den stat, hvor selskabets ledelse har sit sæde.
 I SKM2005.199.ØLR fastslog Østre Landsret, at det afgørende for skattepligten for et anpartsselskab er, at selskabet er indregistreret her i landet. Skattepligt til Danmark er således ikke betinget af, at ledelsens sæde er her i landet. Østre Landsrets dom er stadfæstet af flertallet på 4 dommere i Højesteret, medens 3 dommere stemte imod, jf. SKM2007.151.HR.
 Afgørelsen af, om et selskabs ledelse har sæde her i landet, beror på en konkret vurdering af de faktiske forhold i forbindelse med beslutningstagningen i selskabet. Ved denne vurdering lægges først og fremmest vægt på beslutninger forbundet med den daglige ledelse af selskabet. Selskabet vil derfor ofte blive anset for hjemmehørende i Danmark, når direktionen har sæde eller når selskabets hovedsæde er beliggende her i landet.
 Beslutninger, der almindeligvis træffes på generalforsamlingsniveau, er som udgangspunkt ikke afgørende for, om selskabet kan anses for hjemmehørende her i landet. Aktiebesiddelse vil derfor som udgangspunkt ikke være afgørende for vurderingen. Fx vil det kunne tillægges vægt, hvor der træffes beslutninger om, hvordan rettigheder i h.t. aktierne skal udøves. Tilsvarende vil der kunne lægges vægt på, hvorfra der forhandles om finansiering af selskabets aktiviteter. Det vil sige, at hvis beslutningerne i fx. et holdingselskab eller et investeringsselskab, der er indregistreret i udlandet, reelt træffes i Danmark, så vil selskabet være hjemmehørende her i landet. Hvis alle møder og beslutninger vedrørende selskabets forhold foregår i udlandet, vil udgangspunktet være, at selskabet ikke har ledelsens sæde her i landet. Det er dog en forudsætning, at disse beslutninger reelt træffes i udlandet og ikke her i landet.
 Hvis selskabets virksomhed er af en karakter, hvor der ikke er en faktisk daglig ledelse, f.eks. fordi selskabets eneste aktivitet er at besidde aktier i andre selskaber, så må stedet, hvor de øvrige beslutninger vedr. selskabets ledelse tages, lægges til grund. Dette medfører, at hvis hovedparten af den ledelsesmæssige aktivitet, der foregår, sker i Danmark, så vil ledelsen blive anset for at have sæde her i landet. Der lægges også i denne sammenhæng vægt på en vurdering af, hvor beslutningerne reelt træffes.
 I de af Danmarks dobbeltbeskatningsoverenskomster, der bygger på OECD-modeloverenskomsten, anses selskaber m.v. i tilfælde af dobbeltdomicil for hjemmehørende i den stat, hvor selskabets ledelse har sit sæde, jf. modeloverenskomstens art. 4.3. Bedømmelsen af, om et selskab's ledelse har sæde i Danmark efter


text:
denne bestemmelse, foretages ud fra de ovenfor anførte retningslinier, jf. modeloverenskomstens artikel 3.2.
 I TfS 1998, 607 HRD fastslog Højesteret, at et dansk indregistreret aktieselskab, der var et helejet D/S af et tysk M/S, ansås for at have daglig ledelse i Danmark. Højesteret lagde i den forbindelse vægt på, at ved selskabets egentlige ledelse i artikel 4, stk. 3 i OECD modeloverenskomsten måtte forstås, at hovedvægten må lægges på, hvor den daglige ledelse varetages. Se om samme problemstilling TfS 1998, 263 HRD, kommenteret af Departementet i TfS 1998, 265. Se endvidere TfS 2000, 196 LR og 197 LR (ledelsens sæde i Danmark) samt TfS 2000, 209 LSR (ledelsens sæde var ikke i Danmark) Se også afsnit S.A.1.
 Flere stater er af den opfattelse, at de relativt sjældne tilfælde, hvor en juridisk person anses for hjemmehørende i begge stater, bedst kan behandles konkret fra sag til sag. Som følge heraf er der i kommentaren foreslået en alternativ bestemmelse, jf. kommentaren til artikel 4, stk. 3, pkt. 24.1.
 Ledelsens sæde efter SEL § 1, stk. 6 er bestemt af DBO'ens lempelsesmetode
 Enkelte af Danmarks dobbeltbeskatningsoverenskomster medfører, at Danmark skal lempe dobbeltbeskatning af indkomst fra et fast driftssted i den anden stat efter den såkaldte eksemptionsmetode. Dette medfører, at Danmark skal nedsætte den danske skat med den del heraf, som efter forholdet mellem indkomsten fra det faste driftssted og den samlede beskattede indkomst falder på førstnævnte del af indkomsten, uanset størrelsen af det beløb, der er betalt i udenlandsk skat af indkomsten. Andre af Danmarks dobbeltbeskatningsoverenskomster medfører, at Danmark skal give såkaldt matching credit for indkomst fra et fast driftssted i den anden stat. Dette medfører, at Danmark skal nedsætte den danske skat med den skat, som skulle være betalt i den anden stat af indkomsten i det faste driftssted, hvis den anden stat ikke havde regler om nedsættelse eller bortfald af beskatningen. I disse tilfælde skal Danmark altså nedsætte den danske skat med den almindelige skat i den pågældende stat, selv om den er nedsat eller helt bortfaldet.
 Nedsættelsen af den danske skat er dog begrænset til den del deraf, som forholdsmæssigt falder på indkomsten fra det faste driftssted. I SEL § 1, stk. 6, 3. pkt., begrænses anvendelsesområdet for bestemmelsen i SEL § 1, stk. 6, 1. og 2. pkt., i forhold til visse selskaber m.v., som er fuldt skattepligtige i en anden stat, hvis denne stats dobbeltbeskatningsoverenskomst med Danmark bestemmer, at Danmark skal lempe dobbeltbeskatning af indkomst fra et fast driftssted i den pågældende stat efter eksemptionsmetoden eller ved at give matching credit.
 Hvis lempelsesmetoden i en dobbeltbeskatningsoverenskomst, som Danmark har indgået, medfører, at Danmark skal lempe for beskatning af indkomst fra filialer i den pågældende stat efter eksemptionsmetoden, så anses selskaber m.v., der efter denne stats interne regler er fuldt skattepligtige i den pågældende stat, ikke for at være hjemmehørende her i landet. Det er dog en forudsætning, at selskabet har indkomst, der skal beskattes i det pågældende land, f.eks. indkomst optjent gennem et fast driftssted. Hvis selskabets indkomst


text:
alene er »3. lands indkomst«, så finder undtagelsen i SEL § 1, stk. 6, 3. pkt., ikke anvendelse. Lempelse efter matching-credit-metoden er ofte begrænset til visse typer erhvervsmæssig virksomhed, f.eks. således at der i relation til produktionsvirksomhed lempes efter matching-credit-metoden og i forhold til finansiel virksomhed lempes efter credit-metoden. Hvis dette er tilfældet, vil selskaber m.v., der efter det pågældende lands interne regler er fuldt skattepligtige i den pågældende stat, og som driver virksomhed, der ville være omfattet af matching-credit-lempelsen, ikke blive anset for at være hjemmehørende her i landet, selvom selskabets ledelse m.v. havde sæde i Danmark. Hvis derimod selskabets aktiviteter ikke er omfattet af matching-creditlempelsen, men derimod af en almindelig creditlempelse, finder bestemmelsen i SEL § 1, stk. 6, 1. og 2. pkt., anvendelse, hvilket medfører, at selskabet anses for hjemmehørende i Danmark, hvis ledelsen har sit sæde her i landet.
 Artikel 5. Fast driftssted
 Efter denne artikel betyder udtrykket fast driftssted navnlig et fast forretningssted, gennem hvilket et foretagendes virksomhed helt eller delvis udøves. Der vil dog ikke være tale om fast driftssted, hvis virksomheden har hjælpe- eller forberedelseskarakter, se herom nedenfor. Et fast driftssted anses ikke for at være hjemmehørende i det land, hvor det er beliggende, men i det land, hvor hovedforetagendet er beliggende. Dette indebærer, at et fast driftssted ikke kan påberåbe sig rettigheder efter dobbeltbeskatningsoverenskomster, som den stat, hvor driftsstedet er beliggende har indgået med andre stater, idet driftsstedet som nævnt ikke er hjemmehørende i den pågældende stat. EF-domstolen har dog fastslået, at det er i strid med reglerne om fri etableringsret at nægte andre medlemsstaters selskaber med fast driftssted i Tyskland ret til på samme betingelser som tyske selskaber at opnå forskellige skattemæssige fordele, bl.a. skattefrihed for udbytter fra trejdestater og ret til at få lempelse i medfør af indgåede dobbeltbeskatningsoverenskomster med trejdestater, jf. TfS 2000, 86.
 Opmærksomheden henledes på TfS 2000, 244 HRD, der omhandler et forsøg på at undgå kapitalkravet til oprettelse af danske selskaber ved at registrere et selskab i England, med det formål at oprette en filial i Danmark. Sagen er resulteret i lov nr. 461 af 31. maj 2000 om sikkerhedsstillelse ved registrering.
 Udtrykket forretningssted dækker alle lokaler, indretninger eller installationer, der benyttes til at udøve foretagendets virksomhed, hvad enten de udelukkende bruges til dette formål eller ej. Et forretningssted kan også eksistere, hvor der ingen lokaler hverken findes eller er fornødne til udøvelsen af foretagendets virksomhed, og det simpelthen har et vist areal til rådighed. Det er uden betydning, om lokalerne, indretningerne eller installationerne ejes eller lejes af eller på anden måde stilles til rådighed for foretagendet. Et forretningssted kan således bestå i en stadeplads på et marked eller visse permanent benyttede områder i et frilager. Kommentaren til OECD-modelkonventionens artikel 5 er i forbindelse med januar 2003-opdateringen i pkt. 4 udviddet med en række eksemplar på situationer, hvor der foreligger eller ikke foreligger et fast driftssted. I TfS 1998, 89 LSR blev et dansk selskab, der ydede rådgivning inden for Management Buy Out fra England, hvor


text:
det havde lokaler til rådighed, ikke anset at drive virksomhed i udlandet fra et fast driftssted. At forretningsstedet skal være fast betyder, at der sædvanligvis skal være en forbindelse mellem forretningsstedet og en særlig geografisk bestemt lokalitet. Forretningsstedet skal også have en vis grad af varighed og ikke blot være midlertidigt.
 I kommentaren til artikel 5 er der i punkterne 42.11 - 42.48 indsat en bestemmelse om at tjenesteydelser under nogle nærmere angivne betingelser kan udgøre et fast driftssted. OECD har accepteret, at en sådan bestemmelse vil kunne indsættes i en DBO, såfremt den opfylder følgende tre betingelser:
 Beskatning af tjenesteydelser må ikke udstrækkes til tjenesteydelser, der er udført uden for kildestaten.
 Beskatning af tjenesteydelse kan kun ske af fortjenesten, ikke af bruttoindkomsten.
 Beskatningen af tjenesteydelser kræver en minimumsperiode for tilstedeværelse i kildestaten.
 Der henvises i øvrigt til bemærkningerne i pkt. 42 til artikel
 Et fast driftssted opstår, så snart foretagendet begynder at udøve sin forretningsvirksomhed gennem et fast forretningssted. Dette er tilfældet, så snart foretagendet på forretningsstedet forbereder den virksomhed, som forretningsstedet skal tjene permanent. En svensk kraftværksvirksomhed deltog sammen med en dansk virksomhed som interessent i et interessentskab (I/S B), hvis formål var at opføre, eje og drive et kraftværk i Danmark. I opførelsesperioden stillede det svenske selskab visse medarbejdere til rådighed på timelønsbasis, men projektering og opførelse blev forestået af et andet dansk selskab, og det svenske selskab havde ikke indtægter herved og drev ikke bygge- og anlægsvirksomhed og fik derfor først fast driftssted fra tidspunktet for idriftssættelsen af kraftværket, jf. TfS 1996, 619 LSR.
 Det faste driftssted ophører med at eksisterer med det faste forretningssteds afvikling eller ved ophør af al virksomhed gennem det.
 en mine, en olie- eller gaskilde, et stenbrud eller ethvert andet sted, hvor naturforekomster udvindes fx en juletræsplantage. I sidstnævnte tilfælde vil der være tale om fast driftssted, selv om salget af træerne ikke finder sted i kildelandet, idet selve træproduktionen ikke kan anses for hjælpevirksomhed. Hvis juletræsplantagen hverken ejes eller er forpagtet, vil agentreglen være afgørende for, om der kan statueres fast driftssted, se nedenfor.
 For at et forretningssted skal udgøre et fast driftssted, skal det foretagende, der benytter det, udøve sin virksomhed helt eller delvis gennem det. Driften skal således ske regelmæssigt, jf. SKM2002.654.LSR, hvor Landsskatteretten tilkendegav, at der ikke gennem forretningsadressen i Danmark havde været udøvet drift af klagerens virksomhed i Schweiz på regelmæssig måde. I SKM2001.493.LR fandt Ligningsrådet ikke at aktiviteten opfyldte betingelsen om, at der skal udøves erhverv fra et fast driftssted. Problemet i sagen var hvorvidt investorerne i to udenlandske fonde drev erhvervsvirksomhed i Danmark som følge af investeringer i et dansk K/S A. Kommanditselskabet var et ventureselskab, hvis formål var at investere kapital i nystartede biotekselskaber. K/S A havde alene til formål at erhverve anlægsaktier. Udlejning af driftsmateriel eller andet løsøre vil kun medføre fast driftssted, hvis administrationen af udlejningen foregår i det land, hvor det pågældende løsøre udlejes. I SKM.2004.116.HR fandt Højesteret ikke, at en virksomhed med udlejning af helikopter havde fast driftssted i


text:
Tyskland, idet skatteyderen ikke beskæftigede sig med helikopterdriften i Tyskland, og han ikke havde kontor eller andet fast forrretningssted i Tyskland. Se endvidere TfS 1989, 605 HRD. En skatteyder, der drev virksomhed gennem et dansk aktieselskab, stiftede et schweizisk kommanditselskab og et schweizisk aktieselskab. Aktieselskabet havde royaltyindtægter fra 3 oversøiske selskaber i henhold til licensrettigheder, som det havde købt af skatteyderen. Kommanditselskabet, der ejede hele aktiekapitalen i aktieselskabet, havde indtægt i form af udbytte, men havde yderligere indtægt ved direkte samhandel med de 3 licensselskaber. Landsretten fandt, at der var tale om et skattemæssigt motiveret arrangement, hvorved indtægterne fra licenskontrakterne og samhandelen med licensselskaberne kanaliseredes over i de schweiziske selskaber, mens de øvrige forretningsmæssige aktiviteter i forbindelse hermed fortsat blev udøvet fra Danmark. Da kommanditselskabet således ikke i relation til de omtalte indtægter havde haft fast driftssted i Schweiz, var indtægterne i henhold til beskatningsaftalen skattepligtig i Danmark. Det forhold, at indtægterne også var blevet beskattet i Schweiz, berettigede ikke til credit efter ligningslovens § 33, idet den schweiziske skat var betalt af indkomst, til hvilken Danmark havde beskatningsretten.
 Se i den forbindelse SKM2003.544.LSR, der tilsyneladende når til et modsat resultat. Sagen omhandlede et dansk selskab, omfattet af SEL § 1, stk. 1, nr. 1, der ejedes af et amerikansk selskab. Selskabets ledelse var i USA. Selskabet havde i de omhandlede år ingen ansatte, og der var ikke betalt løn til direktionen. Selskabets hovedaktivitet bestod i erhvervelse af filmrettigheder, som derefter blev videresolgt eller solgt på licens til koncernforbundne selskaber eller eksterne kunder. Selskabet var ejer af filmrettigheder, der var givet i licens og solgt, hvorved selskabet havde haft indtægter. Om baggrunden herfor var det oplyst, at det amerikanske selskab havde erhvervet det danske selskab for at overføre visse formalia, herunder masterkopier af film, der kunne være i strid med pornografilovgivningen i USA. Landsskatteretten anså selskabet for fuldt skattepligtig til Danmark, uanset ledelsen befandt sig i USA, idet der blev lagt afgørende vægt på, at selskabet ved registreringen i Erhvervs- og Selskabsstyrelsen havde angivet at have hjemsted i Danmark. Selskabet ansås endvidere for skattemæssigt hjemmehørende i Danmark, jf. den dagældende dobbeltbeskatningsoverenskomst mellem Danmark og USA. Endelig ansås selskabet for rette indkomstmodtager af indtægter vedrørende filmrettigheder, som selskabet var ejer af.
 Se også SKM2010.241, hvor Skatterådet ikke fandt grundlag for at statuere fast driftssted for et dansk selskab i Kina. Det danske selskab ønskede at finde veluddannet arbejdskraft i Vestkina og udleje arbejdskraften til vestlige virksomheder placeret i Beijing. Det hele ville blive styret fra København og det danske selskab ville ikke få kontor eller tilsvarende i Beijing. Ved de påtænkte dispositioner ville det danske selskab ikke få et fast driftssted eller ledelse i Kina, og de kinesiske medarbejdere ville ikke udøve selskabets aktiviteter/virksomhed i Kina. Selskabets virksomhed ville blive anset som arbejdsudleje som defineret i kommentarerne til OECD ́s modeloverenskomst, artikel 15.
 E-handel og internetvirksomheder
 OECD har på grundlag af offentliggjorte rapporter "Taxation and Electronic Commerce - Implementing the Ottawa Taxation Framework Conditions, OECD Paris 2001, og "Treaty Characterization of


text:
E-commerce Payments" udviddet kommentaren til artikel 5 vedrørende e-handel m.v. Konklusionerne er bl.a., at hjemmesider ikke i sig selv kan medføre fast driftssted, fordi der ikke er tale om et forretningssted i form af indretninger, såsom lokaler eller i visse tilfælde maskinieri eller udstyr. Hjemmesiden er et medie, som bedst kan sammenlignes med en annonce i en avis. Hjemmesiden befinder sig på en server. En server kan godt udgøre et fast driftssted. Via serverens fysiske tilstedeværelse antages det, at serveren kan udgøre et forretnintgssted for den virksomhed, der udøves gennem serveren. Det er i den sammenhæng uden betydning, om der er et personale til at betjene computerudstyret eller ej på den fysiske lokalitet. Sondringen mellem en hjemmeside og en server er vigtig, idet den virksomhed, der driver serveren, ikke behøver at være den samme virksomhed, som drives gennem hjemmesiden. Ofte ejer indehaveren af hjemmesiden ikke selv serveren, men benytter sig af et internet-servicebureau, der stiller serveren til rådighed. Selv om en virksomhed har indgået aftale med en internetudbyder om benyttelse af plads på en server til hjemmesiden, vil en sådan aftale næppe medføre, at virksomheden kan disponere over serveren eller bestemme dens placering. Der vil derfor som udgangspunkt ikke foreligge et fast driftssted for den virksomhed, der indgår en sådan aftale med et internet-sevicebureau.
 Hvis den virksomhed, der drives via en hjemmeside, selv har rådighed over serveren som ejer eller lejer og betjener den server, hvorfra aktiviteten gennem hjemmesiden udøves, kan placeringen af denne server konstituere et fast driftssted. For at serveren skal kunne udgøre et fast driftssted for virksomheden skal serveren være placeret på et givet sted i en vis periode. Hvis serveren således flyttes rundt, vil den som udgangspunkt ikke kunne udgøre et fast driftssted.
 Serveren kan ikke udgøre et fast driftssted, hvis den aktivitet, der udøves via hjemmesiden kun er af hjælpende eller forberedende karakter, jf. nedenfor. Følgende aktiviteter kan generelt anses at have en sådan karakter:
 tilbud om kommunikationslinjer, f.eks. en telefonforbindelse mellem leverandører og kunder
 reklame for varer og tjenesteydelser
 indsamling af markedsdata til virksomheden
 informationsydelser
 Nogle internet-servicebureauer driver virksomhed ved at stille deres servere til rådighed for andre virksomheder. Denne aktivitet er en så vigitig del af deres virksomhed, at den ikke kan anses for at være af hverken forberedende eller hjælpende karakter. Der vil derfor normalt foreligge et fast driftssted for sådanne internet-servicebureauer, men ikke nødvendigvis for kunden.
 Byggeri m.v.
 Et bygnings-, anlægs eller monteringsarbejde udgør i de fleste tilfælde kun et fast driftssted, hvis det varer mere end 12 måneder. Inaktive perioder indenfor 12-måneders-perioden skal også medregnes, jf. TfS 1999, 409 LR. I flere af de af Danmark indgåede dobbeltbeskatningsoverenskomster er perioden kortere end 12 måneder og i nogle enkelte længere end 12 måneder, se nedenfor. For så vidt angår overenskomsten med Frankrig er bygge- og anlægsvirskomhed ikke omfattet af overenskomsten.
 3 måneder 6 måneder 183 dage 9 måneder 24 måneder
 Grønland, Thailand
 og Indonesien
 Cypern, Egypten,
 Estland, Georgien, Indonesien,
 Kenya, Kina,
 Korea, Letland,
 Litauen, Malaysia,
 Malta, Marokko
 Mexico, Pakistan, Portugal, Singapore,


text:
Sri Lanka,
 Taipei, Tanzania, Trinidad og
 Tobago, Tunesien,
 Tyrkiet, Uganda, Venezuela
 Vietnam og Zambia
 Bangladesh, Filippinerne,
 Indien og
 Grækenland Schweiz og Ungarn
 Selv om der ikke fysisk foreligger et fast forretningssted, vil der alligevel være fast driftssted i kildestaten, hvis der udøves virksomhed i denne stat gennem en agent, der repræsenterer foretagendet i hjemstaten, og agenten har fået fuldmagt til at indgå bindende aftaler på foretagendets vegne og rent faktisk udøver en sådan fuldmagt. Se hertil TfS 1992, 294 LR, hvor Ligningsrådet lagde til grund, at uanset at de af agenten indhentede ordrer skulle godkendes af selskabet i hjemstaten, ville der alligevel være tale om fast driftssted, hvis ikke de danske kunder i henhold til almindelig fuldmagtslære udtrykkeligt blev gjort opmærksom på, at købsaftalen ikke var bindende, før den var godkendt af selskabet i hjemstaten. Se også TfS 1997, 713 VLD. I TfS 2000, 15 ØLD drev selskabet virksomhed med køb og salg af bunkerolie til skibe enten gennem selskabets kontor i Danmark eller gennem agenter over hele verden. Der var ingen skriftlige aftaler med agenterne, idet selskabet ved hver enkelt handel gav agenterne fuldmagt, og agenternes bemyndigelse varierede fra handel til handel. Landsretten fandt modsat skattemyndighederne, at det var uden betydning, at agenterne ikke havde haft en generel løbende fuldmagt. Der blev derfor udøvet virksomhed i udlandet i SEL § 17, stk. 2's forstand. Afgørelsen må formentlig antages også at have betydning for, om der er etableret fast driftssted i udlandet.
 Uafhængige repræsentanter
 Hvis virksomheden i kildestaten ikke udøves gennem en tilknyttet agent, men derimod gennem en uafhængig repræsentant, vil det være en yderligere betingelse for fast driftssted, at den uafhængige repræsentants dispositioner ligger udenfor rammerne af hans egen sædvanlige erhvervsvirksomhed. I en situation, hvor to advokater udøvede en virksomhed, der er sædvanlig for ejendomsadministratorer, og hvor de i denne forbindelse handlede inden for rammerne af deres sædvanlige forretningsvirksomhed samt ikke kunne betegnes som afhængige repræsentanter efter DBO'en med Schweiz art, 5, stk. 4, forelå der ikke fast driftssted, jf. art. 5, stk. 5, TfS 1996, 532 HRD.
 Undtagne aktiviteter
 Uanset om det faste driftssted grunder sig på et fast forretningssted, en agent eller en uafhængig repræsentant, vil der ikke kunne statueres fast driftssted, hvis den virksomhed, der udøves i kildelandet, har hjælpe- eller forberedelseskarakter i forhold til virksomhedens hovedformål. Som eksempler på sådanne hjælpefunktioner kan anføres indkøb af produkter til videreforarbejdelse, reklame- og udstillingsvirksomhed TfS 1991, 309 LSR, lagerfunktioner og ekspeditionspræget virksomhed efter salg er afsluttet TfS 1989, 165 LSR,TfS 1991, 38 LR. og SKM2008.844.SR
 Om begrænset skattepligt for udenlandske selskaber med fast driftssted her i landet, se også LV S.A.2.


text:
DET ER PRISVÆRDIGT, at Politikens forsideleder onsdag 12.1 fortæller læserne, som sandt er, at den verserende retssag om Lissabontraktaten - som Højesteret tog fat på tirsdag i sidste uge - drejer sig om, »hvorvidt Danmark afgav så meget yderligere suverænitet i forbindelse med tiltrædelsen af Lissabontraktaten, at vi burde have afholdt endnu en EU -folkeafstemning«. Eller med andre ord: Er Lissabontraktaten omfattet af grundlovens paragraf 20, der foreskriver folkeafstemning, når regering og Folketing afgiver dansk selvbestemmelsesret ( også kaldet suverænitet) til EU ? Denne udlægning er helt korrekt.
 Det er ligeledes korrekt, at Lissabontraktaten bl. a. drejer sig om ' institutionelle arbejdsgange i Bruxelles', og at den slags bureaukratiske ændringer normalt ikke udløser folkeafstemning efter paragraf 20.
 Og det er ubestrideligt, at »et komfortabelt flertal i Folketinget er enigt om, at traktaten ikke overlader nye beføjelser til EU « ( hvilket kun kan forklares med flertallets særdeles mangelfulde kendskab til Lissabontraktaten).
 Heri ligger, mener Politiken, at »Danmarks suverænitet er uantastet«.
 SOM DELTAGENDE advokat i den verserende retssag anser jeg det for min opgave at supplere Politikens forsideleder med den oplysning, at Højesterets dom utvetydigt lægger til grund, at Lissabontraktatens ændringer af de »institutionelle arbejdsgange« hos EU 's beslutningstagere kan være så vidtgående, at de kun kan vedtages efter paragraf 20. Hermed tilkendegiver dommen, at dette spørgsmål kan have betydning for den endelige afgørelse af, hvorvidt tiltrædelsen af Lissabontraktaten kræver vedtagelse efter paragraf 20.
 Med Højesterets ord er retssagens centrale spørgsmål betydningen af »de ændringer i EU -institutionernes kompetence-og afstemningsregler, der følger af Lissabontraktaten«. De ændringer, der sigtes til, er ikke mindst, som Højesteret siger i dommen, at »Rådet i væsentligt videre omfang end hidtil træffer afgørelse med kvalificeret majoritet i stedet for ved enstemmighed«. Flertalsafgørelser betyder, at den danske regering ikke fremover - som før Lissabontraktaten - har mulighed for at modsætte sig - og dermed hindre - en ministerrådsafgørelse. Om denne ændring er et relevant punkt i forhold til paragraf 20, er et hovedtema i den fortsatte retssag.
 SOM MANGEÅRIG universitetslærer i offentlig ret kan jeg oplyse, at flere grundlovskyndige har fremført tungtvejende argumenter for, at tabet af selvbestemmelsesret ikke er endeligt, så længe den danske minister - som hidtil under ansvar for Folketing og vælgere - har vetoret, men at det endelige tab først indtræder, når den danske minister giver afkald på vetoretten.
 Jeg kan ikke hindre Politiken i at mene, at nu »står sagsøgernes påstande svagt«. Men jeg kan håbe på, at ovenstående kan gøre nytte som supplerende orientering.
 Tabet af selvbestemmelsesret er ikke endeligt, så længe den danske minister har vetoret.
 Sag 336/2009
 Niels Hausgaard, Hans Henningsen, Annelise Ebbe, Ib Spang Olsen, Andreas Åbling Petersen, Sven Skovmand, Hedvig Vestergaard, Helge Rørtoft-Madsen, Marianne Saxtoft, Hanne Jakobsen, Jesper Jespersen, Erik Bach, Knud Bjerre Engsnap, Anette Nilsson, Jens Frederik Dahl Schelde, Drude Dahlerup, Haakon Brandt, Klavs Lorenzen, Jørgen Raffnsøe, Uffe Geertsen, John Holten-Andersen, Finn Sørensen, Karen Horsens, Christian B. Karstoft, Ole Jensen og Poul Erik Andreasen
 (advokat Karen Dyekjær for alle)
 mod Statsministeren og Udenrigsministeren (kammeradvokaten ved advokat Peter


text:
Biering for begge)
 Biintervenient til støtte for appellanterne: Folkeafstemningskomité 2010 ved Ole Krarup
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 14. afdeling den 28. oktober 2009.
 I pådømmelsen har deltaget syv dommere: Børge Dahl, Peter Blok, Lene Pagter Kristensen, Jytte Scharling, Niels Grubbe, Marianne Højgaard Pedersen og Henrik Waaben.
 Appellanterne har nedlagt påstand om, at landsrettens dom ophæves, således at sagen hjemvises til realitetsbehandling i landsretten.
 De indstævnte, statsministeren og udenrigsministeren, har påstået stadfæstelse.
 Appellanterne har begrænset deres påstande vedrørende hovedsagens realitet til, at statsministeren og udenrigsministeren skal anerkende, at lov nr. 321 af 30. april 2008 om ændring af lov om Danmarks tiltrædelse af De Europæiske Fællesskaber og Den Europæiske Union, hvorved Danmark tiltræder Lissabon-traktaten af 13. december 2007, er vedtaget i strid med grundlovens § 20, idet tiltrædelse er sket uden at følge den i grundlovens § 20 foreskrevne procedure.
 Ved § 2 i lov nr. 321 af 30. april 2008 om ændring af lov om Danmarks tiltrædelse af De Europæiske Fællesskaber og Den Europæiske Union medtages Lissabon-traktaten af 13. decem- ber 2007 i loven med de undtagelser, der følger af lovens § 4, nr. 14, litra a (det retlige forbe- hold) og litra b (euro-forbeholdet). Bestemmelsen er i medfør af ændringslovens § 3, 2. pkt., trådt i kraft den 1. december 2009 samtidig med Lissabon-traktaten.
 I Justitsministeriets redegørelse af 4. december 2007 for visse forfatningsretlige spørgsmål i forbindelse med Danmarks ratifikation af Lissabon-traktaten hedder det bl.a.:
 1. Justitsministeriet har i samarbejde med Statsministeriet og Udenrigsministeriet over- vejet nogle forfatningsretlige spørgsmål, som Danmarks ratifikation af Lissabon-Trak- taten kan give anledning til.
 Formålet hermed har navnlig været at vurdere, om der med Lissabon-Traktaten sker overladelse til Unionen af beføjelser, der efter grundloven tilkommer rigets myndighe- der, således at gennemførelsen i dansk ret af Lissabon-Traktaten skal ske efter procedu- ren i grundlovens § 20, stk. 2.
 Sammenfattende er det Justitsministeriets opfattelse, at der for Danmarks vedkom- mende ikke med Lissabon-Traktaten overlades nye beføjelser til Unionen. Det er endvi- dere Justitsministeriets opfattelse, at heller ikke andre forhold indebærer, at proceduren i grundlovens § 20, stk. 2, skal iagttages.
 På den baggrund er det Justitsministeriets opfattelse, at Danmark kan ratificere Lissa- bon-Traktaten efter den almindelige bestemmelse i grundlovens § 19, og at Danmarks tilslutning til Lissabon-Traktaten ikke forudsætter anvendelse af proceduren i grundlo- vens § 20.
 2. I denne sammenfatning redegøres der i kort form for en række af de traktatændringer, som Lissabon-Traktaten indebærer, og deres forhold til grundlovens § 20. Der er ikke tale om udtømmende gennemgang af de bestemmelser i Lissabon-Traktaten, som er omtalt i den følgende redegørelse.
 For en sådan gennemgang henvises der til selve redegørelsen, hvor der naturligvis også på de enkelte punkter er nærmere redegjort for, hvorfor det er Justitsministeriets opfat- telse, at Danmarks tilslutning til Lissabon-Traktaten ikke forudsætter anvendelse af pro- ceduren i grundlovens § 20.
 Om redegørelsen kan herefter anføres følgende:
 3. Redegørelsen indeholder bl.a. en gennemgang af en række af de ændringer i institu- tionernes organisation, sammensætning og afstemningsregler mv., som følger


text:
af Lissa- bon-Traktaten.
 Disse ændringer indebærer ikke nogen emnemæssig udvidelse af traktaternes anvendel- sesområde, og det er Justitsministeriets opfattelse, at der ikke med de nævnte ændringer sker overladelse af nye beføjelser efter grundlovens § 20 til Unionen. I den forbindelse bemærkes det særligt, at en beføjelse til f.eks. at udstede regler med direkte virkning i
 forhold til borgere mv. i medlemsstaterne også anses for overladt til EU i tilfælde, hvor der kræves enstemmighed i Rådet for at vedtage de pågældende regler. En efterfølgende traktatændring, der indebærer overgang fra krav om enstemmighed til kvalificeret fler- talt (hvilket der med Lissabon-Traktaten bliver tale om på en række områder), betyder derfor ikke, at der hermed sker en (ny) overladelse af beføjelser til Unionen.
 4. Redegørelsen indeholder også en gennemgang af en række af de ændringer af EU’s politikområder, som sker med Lissabon-Traktaten.
 Det drejer sig bl.a. om ændringer inden for områderne social sikring, intellektuelle ret- tigheder, energipolitik, civilbeskyttelse og internationale aftaler.
 Det er Justitsministeriets opfattelse, at der på de nævnte politikområder ikke overlades nye beføjelser til Unionen. Det skyldes, at der i forhold til de pågældende områder alene etableres et udtrykkeligt (det vil sige specifikt) hjemmelsgrundlag for Unionen til at re- gulere et område, som Unionen allerede i medfør af det nuværende traktatgrundlag kan regulere.
 Lissabon-traktaten indebærer også, at der – som noget nyt – fastsættes bestemmelser om bl.a. sport, rumpolitik, turisme og administrativt samarbejde, ligesom der i traktaten indsættes en såkaldt solidaritetsbestemmelse (i forbindelse med naturkatastrofer mv.).
 Heller ikke inden for disse områder er det Justitsministeriets opfattelse, at de ændringer, som sker med Lissabon-Traktaten, forudsætter anvendelse af proceduren i grundlovens § 20. Det skyldes, at det på disse områder ikke kan antages, at unionen får overladt be- føjelser til at fastsætte bestemmelser med direkte virkning i forhold til borgere mv. i medlemsstaterne.
 På enkelte punkter vil de ændringer, der foretages med Lissabon-Traktaten, som følge af protokollen om Danmarks stilling ikke være bindende for Danmark. Det drejer sig om visse af ændringerne inden for områderne unionsborgeres ret til at færdes og op- holde sig frit på medlemsstaternes område (tilpasning af bestemmelser om pas mv.), be- skyttelse af personoplysninger samt administrative foranstaltninger om kapitalbevægel- ser og betalinger, herunder indefrysning af midler.
 5. Protokollen om Danmarks stilling vil også betyde, at Danmark efter Lissabon-Trak- tatens ikrafttræden ikke længere kan deltage i vedtagelsen af retsakter mv. inden for det politimæssige og strafferetlige samarbejde, som i dag foregår på mellemstatsligt grund- lag (inden for den såkaldte 3. søjle).
 Bestemmelserne om retligt samarbejde i straffesager og politisamarbejde indsættes med Lissabon-Traktaten i et samlet afsnit om et område med frihed, sikkerhed og retfærdig- hed (i EUF-Traktatens tredje del, afsnit IV), der også omfatter bestemmelserne om grænsekontrol, visum, asyl og indvandring samt civilretligt samarbejde.
 Da Unionen efter det pågældende afsnit vil have overstatslige beføjelser til bl.a. at ved- tage foranstaltninger med direkte virkning i forhold til borgere mv. i medlemsstaterne, vil det være nødvendigt at iagttage proceduren i grundlovens § 20, hvis Danmark skal deltage i dette samarbejde.
 Det er


text:
imidlertid fastsat i protokollen om Danmarks stilling, at Danmark ikke deltager i eller bindes af retsakter mv. inden for området for frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det er derfor Justitsministeriets opfattelse, at dansk tilslutning til Lissabon-Traktatens bestemmelser på dette område ikke forudsætter anvendelse af proceduren i grundlovens § 20.
 Danmark kan (efter protokollen om Danmarks stilling) til enhver tid i overensstemmelse med sine forfatningsmæssige bestemmelser meddele de andre medlemsstater, at det nu- værende retlige forbehold opgives eller erstattes af den såkaldte ”opt in” ordning.
 En dansk beslutning om at anvende den omtalte ”opt in” ordning vil indebære, at Dan- mark i forhold til hver enkelt retsakt får mulighed for selv at afgøre, om man vil være bundet af retsakten. Anvendelsen af ”opt in” ordningen vil betyde, at Danmark kan del- tage i foranstaltninger, der kan gøre det nødvendigt at iagttage proceduren efter grund- lovens § 20. Det er Justitsministeriets opfattelse, at det vil være muligt at gennemføre denne § 20-procedure på det tidspunkt, hvor Danmark måtte beslutte generelt at tilslutte sig ordningen (og altså ikke efterfølgende ved tilslutningen til hver af de enkelte rets- akter).
 6. For så vidt angår EU’s samarbejde om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik føl- ger det af Lissabon-Traktaten, at dette samarbejde fortsat vil skulle foregå inden for rammer, der som udgangspunkt vil svare til de rammer, der gælder for det nuværende mellemstatslige 2. søjle-samarbejde. Samarbejdet om den fælles udenrigs- og sikker- hedspolitik vil således også efter Lissabon-Traktaten have en grundlæggende mellem- statslig karakter.
 Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks særlige karakter kommer bl.a. til udtryk ved, at der – ligesom inden for det hidtidige 2. søjle-samarbejde – ikke vil være hjemmel til at udstede forordninger og direktiver, men alene være adgang til at træffe afgørelser og indgå aftaler med tredjelande mv.
 De pågældende typer af retsakter, der således kan anvendes inden for den fælles uden- rigs- og sikkerhedspolitik, kan ikke antages at give EU adgang til at regulere med di- rekte virkning i forhold til borgere mv. i medlemsstaterne.
 Det er bl.a. på denne baggrund Justitsministeriets opfattelse, at dansk tilslutning til Lis- sabon-Traktatens bestemmelser om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik ikke for- udsætter anvendelse af proceduren i grundlovens § 20.
 7. Redegørelsen indeholder endvidere en gennemgang af visse tværgående bestemmel- ser i Lissabon-Traktaten.
 Det drejer sig bl.a. om princippet om EU-rettens forrang, om Unionens tiltrædelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, om Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder samt om den generelle, subsidiære hjemmelsbestem- melse i artikel 308.
 Med hensyn til princippet om EU-rettens forrang knyttes der til Lissabon-Traktaten en erklæring, som fastslår dette princip. Med den pågældende erklæring sker der ikke æn- dringer i forrangsprincippet, der blev fastslået af EF-domstolen tilbage i 1964. Efter Ju-
 stitsministeriets opfattelse rejser erklæringen om forrangsprincippet på den baggrund ikke spørgsmål i forhold til grundloven.
 Lissabon-Traktaten indebærer – som noget nyt i forhold til det nuværende traktat- grundlag – at Den Europæiske Union kan tiltræde Den Europæiske Menneskerettig- hedskonvention og tilknyttede protokoller. Rådet træffer afgørelse herom med enstem- mighed. Rådsafgørelsen skal godkendes


text:
af de enkelte medlemsstater i overensstem- melse med deres forfatningsmæssige bestemmelser. Det vil sige, at en beslutning i Rå- det om, at Unionen skal tiltræde Den Europæiske Menneskerettighedskonvention mv., først vil træde i kraft, når hver enkelt medlemsstat i overensstemmelse med sine forfat- ningsmæssige bestemmelser har godkendt den.
 Efter Justitsministeriets opfattelse vil det derfor ikke være nødvendigt at anvende grundlovens § 20 for, at Danmark kan tilslutte sig den pågældende ordning i Lissabon- Traktaten. Det vil heller ikke være nødvendigt at anvende proceduren i grundlovens § 20, når Danmark på et senere tidspunkt godkender Unionens afgørelse om at tiltræde Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
 I relation til Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder, der blev vedtaget som en politisk erklæring på Det Europæiske Råds møde i Nice i december 2000, indebærer Lissabon-Traktaten, at chartret bliver genproklameret, og at det kom- mer til at fremgå af traktatteksten, at chartret har den samme juridiske værdi som trak- taterne. Dette indebærer imidlertid ikke, at der overlades nye beføjelser til Unionen, og heller ikke på dette punkt kræver Danmarks tilslutning til Lissabon-Traktaten derfor an- vendelse af proceduren i grundlovens § 20.
 8. Endelig kan det nævnes, at der med Lissabon-Traktaten sker visse ændringer i den generelle, subsidiære hjemmelsbestemmelse i EF-Traktatens artikel 308.
 Den nyaffattede bestemmelse i artikel 308 vil ligesom den gældende bestemmelse i EF- Traktatens artikel 308 kunne anvendes til med enstemmighed at vedtage passende be- stemmelser, såfremt det forekommer påkrævet inden for rammerne af Unionens politik- ker for at nå et af Unionens mål.
 De mål for unionens samarbejde, som vil kunne forfølges efter henholdsvis den nugæl- dende artikel 308 og den nye artikel 308, er i meget vidt omfang sammenfaldende. Der er dog visse forskelle mellem formålsangivelserne. Disse forskelle kan imidlertid efter Justitsministeriets opfattelse ikke antages at indebære, at der med Lissabon-Traktaten sker en udvidelse af Unionens beføjelser efter EUF-Traktatens artikel 308 i forhold til de beføjelser, der i dag falder inden for EF-Traktatens artikel 308.
 Det er således Justitsministeriets opfattelse, at dansk tilslutning til EUF-Traktatens arti- kel 308 ikke forudsætter anvendelse af proceduren i grundlovens § 20.
 9. Det tilføjes, at Justitsministeriet i sin redegørelse om en forfatning for Europa (2004- redegørelsen) fandt, at der var i alt 9 områder, hvor dansk tilslutning til forfatningstrak- taten forudsatte anvendelse af proceduren i grundlovens § 20. I overensstemmelse med det, der er anført ovenfor, er det Justitsministeriets opfattelse, at ændringerne i Lissa- bon-Traktaten i forhold til forfatningstraktaten medfører, at der ikke på nogen af disse 9
 områder overlades beføjelser til Unionen, som forudsætter anvendelse af proceduren i grundlovens § 20.”
 I redegørelsens afsnit 2.3.2.2. om ændringer af allerede gældende traktater anføres:
 ”2.3.2.2 Særligt om ændringer af allerede gældende traktater, der er gennemført efter grundlovens § 20
 Et særligt spørgsmål er, under hvilke omstændigheder en ændring af en traktat, som op- rindeligt er gennemført efter proceduren i grundlovens § 20, forudsætter en ny § 20- procedure. Om dette spørgsmål bemærkes følgende:
 Det følger af ordlyden af § 20 og af forfatningsretlig litteratur og praksis,


text:
at det afgø- rende i første række er, om den pågældende traktat (ændringstraktat) indebærer en yderligere overladelse af beføjelser, som efter grundloven tilkommer rigets myndighe- der, til den mellemfolkelige myndighed.
 Overlades det til en mellemfolkelig myndighed at regulere nye emneområder ved rets- akter, som i forfatningsretlig forstand har direkte virkning her i landet for f.eks. privat- personer og virksomheder, vil det således være nødvendigt at gennemføre en ny § 20- procedure. Henrik Zahle anfører i den forbindelse bl.a. følgende, a.st. side 273:
 ”Indledningsvis kan pointeres, at visse ændringer klart må sidestilles med tilslut- ningen til en ”ny” organisation. Såfremt ændringen indebærer, at den supranatio- nale organisation skal beskæftige sig med emner uden for den oprindelige traktats område, må grl § 20 følges.”
 Det kan ligeledes være nødvendigt at følge proceduren i grundlovens § 20 i tilfælde, hvor det emnemæssige område ikke udvides, men karakteren af beføjelserne ændres. Det gælder f.eks., hvis den mellemfolkelige myndighed tillægges lovgivningskompe- tence på et område, hvor myndigheden efter den gældende traktat kun har kompetence til at træffe konkrete afgørelser.
 Der kan være tale om, at der ved traktatændringen alene indsættes en udtrykkelig hjemmelsbestemmelse for at præcisere en kompetence, som den mellemfolkelige myn- dighed allerede har på andet retsgrundlag. I sådanne tilfælde sker der ikke en udvidelse af den mellemfolkelige myndigheds beføjelser, som i stedet må anses for overladt alle- rede ved den tidligere tilslutning til traktaten. Indsættelse af en udtrykkelig hjemmelsbe- stemmelse i en sådan situation vil derfor ikke gøre en ny anvendelse af proceduren i grundlovens § 20 påkrævet, jf. nærmere bl.a. 1992-redegørelsen, side 16 ff., 2001-rede- gørelsen, side 9, 2004-redegørelsen, side 10, og Henrik Zahle, a.st., side 274. Sidst- nævnte sted anføres, at ændringstraktaten ”må bedømmes i forhold til den i praksis god- kendte fortolkning [af den hidtidige traktat], som gælder på ændringstidspunktet”.
 Med hensyn til ændringer i sammensætning, procedurer og arbejdsgange mv. i den mellemfolkelige myndighed bemærkes, at der uden anvendelse af proceduren i grundlo- vens § 20 er gennemført en række ændringer i retsgrundlaget for EF og EU siden Dan- marks tiltrædelse i 1972. Det gælder f.eks. Budgettraktat II fra 1975, der overførte væ-
 sentlige budgetbeføjelser fra Rådet til Europa-Parlamentet, akten om indførelse af di- rekte valg til Europa-Parlamentet fra 1976, Europæisk Fælles Akt fra 1986 om bl.a. øget medbestemmelsesret for Europa-Parlamentet og ændring af Rådets afstemningsregler samt forskellige tilpasninger af traktaterne som led i optagelsen af nye medlemsstater. Der kan endvidere henvises til Nice-traktaten fra 2001, der bl.a. indebar overgang fra krav om enstemmighed til krav om kvalificeret flertal i forhold til en række konkrete hjemmelsbestemmelser, ændring af de enkelte medlemsstaters stemmevægt i Rådet samt ændring af reglerne om Europa-Kommissionens sammensætning.
 Fælles for disse ændringer er, at der ikke var tale om overladelse af (nye) beføjelser til EF/EU, men alene om ændring af reglerne om, hvordan EF/EU nærmere skulle udøve beføjelser, som allerede var overladt. Bl.a. tilpasninger af traktatgrundlaget i forbindelse med optagelse af nye medlemsstater antages derfor ikke at nødvendiggøre en procedure efter grundlovens § 20.
 Et særligt spørgsmål


text:
er, om ændringer i den mellemfolkelige myndigheds interne organisation mv. kan indebære, at de forudsætninger, som en tidligere § 20-lov er gennemført under, brister – med den virkning, at § 20-lovens overladelse af beføjelser forfatningsretligt må anses for bort- faldet.
 Betydningen heraf vil i givet fald være, at der må gennemføres en ny § 20-procedure, selv om der ikke er tale om overladelse af yderligere beføjelser til den mellemfolkelige myndighed. Der vil altså være tale om en § 20-procedure, der ikke umiddelbart følger af grundloven (da der ikke overlades nye beføjelser), men af en fortolkning af den tidligere § 20-lov, herunder dens forud- sætninger.
 Spørgsmålet har nærmere været rejst i forbindelse med Nice-traktatens bestemmelser om Eu- ropa-Kommissionens sammensætning. Der henvises til Justitsministeriets notat af 1. december 2000 om forholdet mellem grundlovens § 20 og en mulig ændring af reglerne om Europa- Kommissionens sammensætning (optaget som bilag 2 til 2001-redegørelsen) og til pkt. 4.2.2 nedenfor.
 Spørgsmålet om anvendelse af § 20 i forbindelse med ændringer i allerede tiltrådte § 20-overenskomster er i øvrigt udførligt omtalt af Henrik Zahle, a.st., side 273 ff. I den forbindelse anføres bl.a. følgende side 276:
 ”Af bemærkningerne vedrørende vetoret og intern omfordeling synes at kunne sluttes, at en hvilken som helst ændring af kompetenceforholdene inden for bestå- ende supranationale institutioner kan ske uden anvendelse af grl § 20. Hvis dette suppleres af den opfattelse, at også en hvilken som helst ændring af den personelle sammensætning og processuelle arbejdsgang i de enkelte institutioner kan ændres uden brud af grl § 20, forekommer synspunktet imidlertid at blive trukket for langt. En supranational organisation kan underkastes en sådan forandring med hensyn til afstemningsregler og kompetenceplacering, at en fornyet behandling efter grl § 20 er nødvendig. Den nærmere afgrænsning af denne nødvendighed må bero på den hidtidige traktat og tiltrædelseslov og disses forudsætninger...” ”
 I redegørelsens afsnit 4.2. om ændringer af institutionernes organisation mv. hedder det:
 ”4.2. Ændringer af institutionernes organisation, sammensætning og afstemningsregler mv.
 4.2.1. Generelt a) Lissabon-Traktaten
 Der gennemføres med Lissabon-Traktaten ændringer af institutionernes organisation og sammensætning samt af afstemningsreglerne. Nogle af disse ændringer omtales i det følgende, idet reglerne om Kommissionens sammensætning behandles særskilt nedenfor under pkt. 4.2.2.
 Med Lissabon-Traktaten indsættes en ny bestemmelse i artikel 9 B i EU-Traktaten, hvorved bl.a. hvervet som Det Europæiske Råds formand etableres. Af bestemmelsen fremgår det, at Det Europæiske Råd vælger sin formand for en periode på 2 1⁄2 år med mulighed for genvalg én gang, jf. artikel 9 B, stk. 5.
 Det Europæiske Råds formands opgaver er fastlagt i artikel 9 B, stk. 6, og det følger bl.a. heraf, at formanden leder Det Europæiske Råds arbejde, at formanden sikrer forbe- redelsen og kontinuiteten af Det Europæiske Råds arbejde i samarbejde med bl.a. for- manden for Kommissionen, og at formanden bestræber sig på at fremme sammenhold og konsensus i Det Europæiske Råd.
 Af bestemmelsen i artikel 9 B, stk. 6, følger endvidere, at Det Europæiske Råds for- mand ikke må bestride et nationalt embede. Det følger herudover af artikel 201


text:
a, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (EUF-Traktaten), at Det Euro- pæiske Råds formand – ligesom Kommissionens formand – ikke deltager i afstemninger i Det Europæiske Råd.
 Med Lissabon-Traktaten indsættes endvidere en ny bestemmelse i artikel 9 E i EU- Traktaten. Bestemmelsen indebærer, at Unionens højtstående repræsentant for uden- rigsanliggende og sikkerhedspolitik får en styrket rolle, idet den højtstående repræsen- tant både skal være formand for Rådet for Udenrigsanliggender og samtidig være én af Kommissionens næstformænd. Efter bestemmelsen i artikel 9 E udnævnes den højtstå- ende repræsentant af Det Europæiske Råd med samtykke fra Kommissionens formand.
 Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik vareta- ger efter artikel 9 E Unionens fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og bidrager med sine forslag til udformningen af denne politik og gennemfører den som Rådets bemyn- digede. Det samme gælder for den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik.
 Med hensyn til afstemningsreglerne indebærer Lissabon-Traktaten, at der for en række konkrete hjemmelsbestemmelser ikke længere vil gælde et krav om enstemmighed, men derimod et krav om kvalificeret flertal blandt medlemsstaterne i Rådet. Udenrigsmini- steriets redegørelse til Folketinget om Lissabon-Traktaten indeholder en nærmere over- sigt over de pågældende bestemmelser.
 Der sker endvidere med Lissabon-Traktaten – ved indsættelse af en ny bestemmelse i artikel 9 C i EU-Traktaten samt ændring af den gældende bestemmelse i EF-Traktaten (fremover EUF-Traktatens) artikel 205 – en ændring af definitionen af et kvalificeret flertal.
 I tilfælde, hvor Rådet træffer afgørelse på forslag af Kommissionen eller Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik, defineres et kvalificeret flertal som mindst 55 % af Rådets medlemmer, der omfatter mindst 15 af disse og repræsenterer medlems- stater med tilsammen mindst 65 % af Unionens befolkning, jf. EU-Traktatens artikel 9 C, stk. 4. Et blokerende mindretal skal endvidere efter bestemmelsen i artikel 9 C, stk. 4, omfatte mindst 4 rådsmedlemmer, således at et kvalificeret flertal anses for opnået, hvis der ikke foreligger et sådant mindretal på mindst 4 rådsmedlemmer.
 Hvis Rådet træffer afgørelse på forslag fra andre end Kommissionen eller Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik, defineres kvalificeret flertal som mindst 72 % af Rådets medlemmer, der repræsenterer medlemsstater med mindst 65 % af Unio- nens befolkning, jf. EUF-Traktatens artikel 205, stk. 2.
 Af bestemmelsen i EU-Traktatens artikel 9 C, stk. 5, fremgår det, at overgangsbestemmelser for definitionen af et kvalificeret flertal er fastsat i protokollen om overgangsbestemmelser.
 I henhold til artikel 3 i protokollen om overgangsbestemmelser er det i den forbindelse fastsat, at den ovenfor anførte nye definition af et kvalificeret flertal finder anvendelse fra den 1. no- vember 2014. Opgørelsesmetoden for kvalificeret flertal indtil dette tidspunkt fremgår af proto- kollens artikel 3, stk. 3 og 4, hvori det bl.a. er bestemt, at et kvalificeret flertal i tilfælde, hvor der træffes afgørelse på forslag af Kommissionen, defineres som mindst 255 stemmer ud af i alt 345 og repræsenterende mindst 62 % af Unionens samlede befolkning. Endvidere fremgår det af protokollens artikel 3, at den nævnte opgørelsesmetode gældende i tiden indtil 31. oktober 2014 også skal gælde inden


text:
for perioden fra den 1. november 2014 til den 31. marts 2017, hvis en medlemsstat anmoder om det i en konkret sag.
 De omtalte regler i EU-Traktatens artikel 9 C, stk. 4, og EUF-Traktatens artikel 205, stk. 2, fin- der også anvendelse på Det Europæiske Råd, når det træffer afgørelse med kvalificeret flertal, jf. artikel 201 a, stk. 1, i EUF-Traktaten, som indsat ved Lissabon-Traktaten.
 Lissabon-Traktaten indebærer også ændringer af Unionens lovgivningsprocedurer. Æn- dringerne betyder navnlig, at den almindelige lovgivningsprocedure finder anvendelse i væsentligt videre omfang end den tilsvarende procedure i dag, jf. herved EUF-Trakta- tens artikel 251 om den almindelige lovgivningsprocedure. Forordninger og direktiver vil således på flere områder end i dag skulle vedtages af såvel Europa-Parlamentet som Rådet. Som eksempel herpå kan nævnes den fælles landbrugs- og fiskeripolitik efter EUF-Traktatens artikel 37, stk. 2, hvor Europa-Parlamentet i dag alene inddrages i be- slutningsproceduren ved en høring, men hvor den almindelige lovgivningsprocedure fremover vil skulle anvendes.
 Om bestemmelser i Lissabon-Traktaten, der skaber mulighed for, at Det Europæiske Råd eller Rådet kan beslutte, at afgørelser vedtages med kvalificeret flertal i stedet for enstemmighed, eller at den almindelige lovgivningsprocedure i EUF-Traktatens artikel 251 som ændret ved Lissabon-Traktaten skal anvendes i stedet for en særlig lovgiv- ningsprocedure, henvises til pkt. 4.4.6.
 b) Forholdet til grundloven
 De ændringer, der er beskrevet ovenfor under pkt. a, indebærer ikke nogen emnemæssig udvidelse af traktaternes anvendelsesområde.
 Der er således f.eks. ikke tale om, at EU med det anførte fremover kan regulere nye em- neområder ved retsakter med direkte virkning i forhold til borgere mv. i medlemssta- terne. Der er heller ikke tale om tildeling af nye overstatslige instrumenter til regulering inden for de eksisterende emneområder.
 I den forbindelse bemærkes det særligt, at en beføjelse til f.eks. at udstede regler med direkte virkning i forhold til borgere mv. i medlemsstaterne også anses for overladt til EU i tilfælde, hvor der kræves enstemmighed i Rådet for at vedtage de pågældende reg- ler. En efterfølgende traktatændring, der indebærer overgang fra krav om enstemmighed til kvalificeret flertal, betyder derfor ikke, at der hermed sker en ny overladelse af befø- jelser til Unionen, jf. pkt. 2.3.2.1 og den under pkt. 2.3.2.2 omtalte praksis.
 På den baggrund indebærer de ændringer, der er omtalt ovenfor under pkt. a, ikke over- ladelse af nye beføjelser efter grundlovens § 20 til Unionen, og ændringerne nødven- diggør efter Justitsministeriets opfattelse heller ikke af andre grunde anvendelse af pro- ceduren i grundlovens § 20.”
 I Udenrigsministeriets redegørelse til Folketinget om Lissabon-traktaten er som bilag 2 opta- get en liste på ca. 40 retsområder, hvor Europa-Parlamentet som noget nyt bliver medlovgiver efter den almindelige lovgivningsprocedure, jf. Traktat om Den Europæiske Union (TEU) art. 14 og 16 samt Traktat om Den Europæiske Unions Funktionsmåde (TEUF) art. 294. Områ- derne omfatter bl.a. landbrug og fiskeri, fjernelse af fordrejninger af konkurrencevilkårene, grænseoverskridende sundhedstrusler, strukturfonde, energi og turisme.
 Som bilag 3 er optaget dels en liste på ca. 20 områder, hvor der på det eksisterende rets- grundlag sker overgang til vedtagelse med


text:
kvalificeret flertal i Rådet, dels en liste på ca. 35 områder, hvor der indføres nye retsgrundlag, hvor Rådet træffer afgørelse med kvalificeret flertal, jf. TEU art. 16, stk. 3-5, og TEUF art. 238. Områderne på det eksisterende retsgrund- lag omfatter bl.a. social sikring og handelspolitik, mens de nye retsgrundlag omfatter bl.a. grænseoverskridende sundhedstrusler, energi, turisme og rammer for EU’s humanitære bi- stand.
 I medfør af lov nr. 321 af 30. april 2008 om ændring af lov om Danmarks tiltrædelse af De Europæiske Fællesskaber og Den Europæiske Union er Lissabon-traktaten af 13. december 2007 med virkning fra den 1. december 2009 gennemført i Danmark med de undtagelser, der følger af lovens § 4, nr. 14, litra a (det retlige forbehold) og litra b (euro-forbeholdet).
 Appellanternes realitetspåstand under hovedsagen er, at statsministeren og udenrigsministeren skal anerkende, at ændringsloven om Danmarks tiltrædelse af Lissabon-traktaten er vedtaget i strid med grundlovens § 20, idet den foreskrevne procedure efter denne bestemmelse ikke har været fulgt.
 Grundlovens § 20 lyder:
 Stk. 2. Til vedtagelse af lovforslag herom kræves et flertal på fem sjettedele af folketin- gets medlemmer. Opnås et sådant flertal ikke, men dog det til vedtagelse af almindelige lovforslag nødvendige flertal, og opretholder regeringen forslaget, forelægges det fol- ketingsvælgerne til godkendelse eller forkastelse efter de for folkeafstemninger i § 42 fastsatte regler.”
 Statsministeren og udenrigsministeren har principalt påstået sagen afvist med henvisning til, at appellanterne ikke har fornøden retlig interesse i at få deres påstand pådømt i realiteten.
 Landsretten har udskilt dette spørgsmål til særskilt behandling og bestemt, at sagen skal afvi- ses, hvilket appellanterne har indbragt for Højesteret.
 For Højesteret drejer sagen sig således alene om, hvorvidt landsrettens dom skal ophæves, og sagen sendes tilbage til landsretten med henblik på landsrettens stillingtagen til påstanden om grundlovsbrud.
 Appellanterne har ikke bestridt, at de ikke opfylder de almindelige krav til søgsmålskompe- tence, hvorefter de skal have en retlig interesse i sagens afgørelse, som udspringer af, at der foreligger en retstvist, der konkret og aktuelt berører dem individuelt. Parterne er imidlertid uenige om, hvorvidt der alligevel – ligesom det skete i Højesterets dom af 12. august 1996 om søgsmålskompetence vedrørende Maastricht-traktaten (Ugeskrift for Retsvæsen 1996 s. 1300) – skal gives appellanterne adgang til at få deres påstand realitetsprøvet.
 Maastricht-sagen angik Danmarks tiltrædelse af Maastricht-traktaten, som skete i overens- stemmelse med proceduren i grundlovens § 20, og der var enighed om, at tiltrædelsen indebar
 overførsel af lovgivningskompetence. Realitetsspørgsmålet under sagen var, om de overladte beføjelser gik ud over rammerne for anvendelsen af grundlovens § 20, således at proceduren i § 88 for ændring af grundloven skulle have været fulgt.
 Den foreliggende sag angår Danmarks tiltrædelse af Lissabon-traktaten, som er sket i overensstemmelse med den almindelige procedure for lovgivning og for samtykke til indgå- else af traktater efter grundlovens § 19. Realitetsspørgsmålet er, om proceduren i grundlovens § 20 skulle have været fulgt.
 I Maastricht-sagen fastslog Højesteret, at tiltrædelsen indebar overførsel af lovgivningskom- petence inden for en række almene og væsentlige livsområder og derfor i sig selv var ”af


text:
ind- gribende betydning for den danske befolkning i almindelighed”. På grund af tiltrædelseslo- vens generelle og indgribende betydning havde sagsøgerne – ligesom andre borgere – en væ- sentlig interesse i at få realitetsspørgsmålet afgjort.
 Maastricht-sagen angik, hvad parterne har kaldt § 20’s øvre grænse: Kunne ændringerne ved Maastricht-traktaten i forholdet mellem Danmark og EU rummes af, hvad § 20 tillader? Den foreliggende sag om Lissabon-traktaten angår § 20’s nedre grænse: Indebærer Lissabon-trak- taten sådanne ændringer i forholdet mellem Danmark og EU, at proceduren i § 20 skulle have været fulgt?
 Det følger af Højesterets dom i Maastricht-sagen, at ikke enhver uoverensstemmelse om æn- dring i forholdet mellem Danmark og EU kan begrunde, at alle borgere uden videre har ret til at få prøvet grundlovsmæssigheden af ændringen. Men de kan have det, hvis der foreligger en uoverensstemmelse angående forhold, der må anses for at være af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed.
 Til støtte for, at den procedure, som er foreskrevet i grundlovens § 20, skulle have været iagttaget, har appellanterne bl.a. anført, at Lissabon-traktaten indebærer væsentlige ændringer vedrørende de kompetence- og afstemningsregler, der gælder for EU’s institutioner. De har herved navnlig anført, at lovgivningskompetencen på en lang række områder er blevet delt mellem Rådet og Europa-Parlamentet, og at Rådet i væsentligt videre omfang end hidtil træf- fer afgørelse med kvalificeret majoritet i stedet for ved enstemmighed. Efter appellanternes
 opfattelse er disse ændringer i EU-institutionernes kompetence- og afstemningsregler i sig selv – dvs. uafhængigt af, om der er overladt nye beføjelser til EU – så væsentlige, at reglerne i grundlovens § 20 skulle have været fulgt.
 Parterne er således uenige om betydningen i forhold til grundlovens § 20 af de ændringer i EU-institutionernes kompetence- og afstemningsregler, der følger af Lissabon-traktaten. Denne uenighed angår lovgivningskompetencen inden for en række almene og væsentlige livsområder og dermed forhold, som er af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed. På grund af tvistens generelle og indgribende betydning har appellanterne en væsentlig interesse i at få deres påstand prøvet. At betinge adgangen til domstolsprøvelse af, at der efter de nye traktatbestemmelser er udstedt retsakter, som konkret og aktuelt berører appellanternes forhold, ville ikke sikre et bedre grundlag for prøvelsen af tvisten.
 Højesteret finder derfor, at appellanterne har fornøden retlig interesse i at få deres påstand prøvet. I relation til spørgsmålet om søgsmålskompetence er det herefter ufornødent at tage stilling til betydningen af de øvrige forhold, som appellanterne har påberåbt sig til støtte for, at procedurereglerne i grundlovens § 20 skulle have været iagttaget.
 Sagsomkostningerne for landsretten, hvor der er meddelt fri proces, er fastsat alene til dæk- ning af udgiften til advokat i forbindelse med behandlingen af den udskilte afvisningspåstand. Sagsomkostninger for Højesteret, hvor der er givet afslag på ansøgning om fri proces, er fast- sat med 100.000 kr. til dækning af advokatudgift og 1.500 kr. til dækning af retsafgift.
 Landsrettens dom ophæves, således at sagen hjemvises til realitetsbehandling ved landsretten.
 I sagsomkostninger for landsretten skal statsministeren og udenrigsministeren solidarisk be- tale 62.500


text:
kr. til statskassen.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal statsministeren og udenrigsministeren solidarisk betale 101.500 kr. til appellanterne.
 De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af- sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
 Karen Dyekjær underskriver sammenfattende processkrift til Højesteret
 Karen Dyekjær underskriver klagen til Procesbevillingsnævnet. Findes kun i pdf.
 Procesbevillingsnævnets afslag 12. oktober 2010 - findes kun i pdf.
 Til Civilstyrelsen (som svar på Civilstyrelsens afslag)
 Kære Astrid Mavrogenis
 Jeg takker for at du sidste torsdag gav tid til en - for mig særdeles givtig - drøftelse af proceduren og tidsrammerne for Civilstyrelsens afgørelse af ovennævnte sag.
 Jeg beder om at du supplerende gennemlæser min nedenstående statusrapport, som jeg har nedfældet på grundlag af vores samtale.
 (1) Jeg har noteret din oplysning: at sagsbehandlingen befinder sig i en fase, hvori du som kontorchef gennemgår den foreliggende sag (beslutningsfasen, går jeg ud fra).
 (2) Som tilkendegivet under samtalen, tager din (Civilstyrelsens) gennemgang af appellanternes ansøgning særlig sigte på at klagøre, hvorvidt grundlaget for Civilstyrelsens procesbevilling i sagens 1. instans (sag 08-210-10105) fortsat er tilstede, eller grundlaget for at der meddeles fri proces i ankesagen måtte have ændret sig i ansøgernes disfavør efter landsrettens afvisning af sagen med dom af 28. oktober 2009 og/eller i lyset af senere domspraksis (særlig Irak-sagen). Med henvisning udtalelsen i min ansøgning og i mit brev af 14. ds., fremførte jeg under vores samtale, at betingelserne for at Civilstyrelsen imødekommer ansøgningen i ankesagen (sagens principielle karakter, jf. nedenfor) er til stede - tilmed i forstærket grad. Sammenfattende peger jeg på
 - at det af Civilstyrelsen anførte grundlag for procesbevillingen af 9. december 2008 er retsplejelovens § 329 ("sager, som er af principiel karakter eller af almindelig offentlig interesse"),
 - at du nævnte at Civilstyrelsen har lagt til grund for bevilligen af fri proces for landsretten (Civilstyrelsens j.nr. 08-210-10105), at sagen er "af principiel karakter",
 - at Østre Landsrets dom i sagen af 28. oktober - på den sagsøgte regerings begæring om særskilt behandling og påkendelse af sagsøgtes indsigelse mod sagsøgernes søgsmålsret - er afsagt uden pådømmelse af sagens realitet, dvs. at den "sag" der var grundlaget for procesbevillingen, ikke er blevet pådømt,
 - at de "særlige grunde" (sagens principielle karakter), som Civilstyrelsen har lagt til grund for procesbevilling af 9. december 2009 fortsat er bæredygtige, eftersom anke af den afsagte dom er et nødvendigt processuelt skridt på vejen til at opnå en realitetsafgørelse af den foreliggende sag "af principiel karakter", jf. ovenfor,
 - at landsrettens dom ikke kan tages til indtægt for at "sagen" skulle have ændret karakter og i dag være uden principiel netydning; dommen anfører tværtimod "sagens karakter" som begrundelse for at ophæve sagens omkostninger (side 26),
 - at grundlaget for procesbevilling tværtimod er forstærket , eftersom ankesagen - i tillæg til det ovenfor anførte - i sig selv er af principiel karakter, idet den angår det omtvistede kriterium for appellanternes søgsmålsret - hvorvidt regeringens tiltrædelse af Lissabon-traktaten har "generel og indgribende betydning" - som var Højesterets afgørende præmis i


text:
dom af 12. august 1996 om private borgeres søgsmålsret i den parallelle retssag om Maastricht-traktatens grundlovsmedholdelighed,
 - at den aktuelle sag om anvendelsen af det citerede "Maastricht-kriterium" er af principiel karakter, hvilket accentueres af Højesterets dom af 17. marts i Sag 257/2007 (som du omtalte); i henhold til denne dom indebærer kriteriet en stillingtagen til den foreliggende ankesags nøglespørgsmål: "retlige pligter for danske borgere i almindelighed", (side 8). Supplerende bemærker jeg, at Civilstyrelsen har meddelt appellanterne i Sag 257/2007 fri proces; for så vidt denne procesbevilling er givet på grundlag af kriteriet "principiel karakter"; vil et negativt udfald af den foreliggende sag vanskeligt kunne begrundes.
 (3) Under vores samtale gentog jeg min indsigelse i brevet af 14. april mod Civilstyrelsens sagsbehandling, hvis tidsmæssige udstrækning (til dato mere end 5 måneder, med udsigt til yderligere forlængelse) er uforklarlig, eftersom ansøgningen på den ene side ikke tåler udsættelse, eftersom Højesteretsbehandlingen allerede er aktuel, og på den anden side er af en sådan karakter, at en sagsbehandler efter en gennemlæsning af landsrettens dom og det øvrige under (2) anførte stof (særlig det anførte Maastricht-kriterium) uden tidkrævende sagsbehandling kan konstatere at sagen (fortsat) er af principiel karakter. Ansøgerne har, som jeg nævnte, fuld forståelse for, at den foreliggende ansøgning kun er én blandt talrige sager. Men når det meddeles i brev af 21.12 f.å. at ansøgerne (i overensstemmelse med Civilstyrelsens praksis) "normalt" kan forvente en afgørelse inden for 4 måneder, følger det af gældende forvaltningsretlige principper, at der må finde en relevant prioritering sted.
 (4) I fortsættelse din tidligere samtale med advokat Karen Dyekjær kan jeg bekræfte at advokat Dyekjær har påtaget sig appel-sagen, men har udsat sin deltagelse indtil der foreligger en beskikkelse. Det følger heraf og det under (3) anførte at en yderligere udsættelse af sagsbehandlingen (i henhold til Civilstyrelsens brev af 19. april: medio juni!) vil påføre ansøgerne usikkerhed og alvorlige retstab. Som meddelt dig af advokat Dyekjær, skal appellanterne senest 14. juni indlevere et processkrift i ankesagen, som er berammet til foretagelse 13. og 14. december. Sagens berammelse og den angivne frist blev vedtaget på Højesterets anke- og kæremålsudvalgs retsmøde12. marts, hvoraf udskrift (om det anses for nødvendigt) vil blive tilsendt dig. Det er særdeles ubelejligt for begge parter og for Højesteretsbehandlingen at Civilstyrelsens fortsat udsætter behandlingen af søgsøgerens ansøgning om fri proces under anken, således at de aftalte fristen ikke kan holdes.
 (5) Til min anmodning om aktindsigt i brev af 14. april føjer jeg at anmodningen (med henvisning til forvaltningsloven) i særdeleshed angår de i § 10 nævnte oplysninger samt de i § 12 nr 1 og 2 omhandlede dokumementer, som i henhold til § 12, stk. 2 må anses for at være af "væsentlig betydning for sagens afgørelse". Jeg bemærker at lovens referene til sagens "faktiske omstændigheder" i relation til afgørelse i henhold til § 329 omfatter de karakteristika i den foreliggende ankesag der danner grundlag for Civilstyrelsens stillingtagen til om sagen har "principiel karakter". Jeg forstod på dig at der ikke i Civilstyrelsen findes dokumenter af


text:
den pågældende art. - Baggrunden for begæringen om aktindsigt er at der blandt sagsøgerne hersker tvivl om Civilstyrelsens uvildighed, eftersom der er tale om en retssag mod regeringen, (der omfatter Justitsministeriet, hvorunder Civilstyrelsen hører). Efter din nævnte oplysning beder jeg om at der gives mig underretning om hvilke kontakter der måtte have været mellem Civilstyrelsen og Justitsministeriets departement i tilknytning til styrelsens sagsbehandling. - Du kan se bort fra denne anmodning, dersom ansøgningen om fri proces er imødekommet inden 20. maj.
 Lissabon-sagen (20)
 Dansk Folkeparti mod Karen Sunds (1)
 Racistisk eller ej? Kronik i Politiken maj 2002
 Grundlovssagen 1997-1998 (1)
 Grundlovssagen - resume
 Christiania-dommen 2. februar 1978


text:
Højesteret i Finland accepterer Modstandsbevægelsens ankesag - Nordfront.dk
 Højesteret i Finland accepterer Modstandsbevægelsens ankesag
 Af Redaktionen, 28 marts, 2019
 MODSTANDSBEVÆGELSEN: Finlands Højesteret har besluttet at acceptere Den Nordiske Modstandsbevægelses anke af det organisationsforbud, som domstolen og appelretten tidligere har besluttet. Virksomheden forbydes midlertidig frem til afgørelsen.
 Højesteret i Finland meddelte torsdag, at Den Nordiske Modstandsbevægelse tillades at anke sagen om opløsningen af organisationen i landet. Det betyder, at dommen om opløsning, som Politistyret i Finland har krævet, og som både domstolen og appelretten har godkendt, nu vil blive behandlet af højesteret.
 Samtidig besluttede højesteret, at Modstandsbevægelsens aktiviteter midlertidig forbydes, og at dens aktiviteter ophører, indtil Højesteret har afgjort sagen. Det midlertidige forbud var et krav fra Politistyret.
 Dette skriver Højesteret i sin annoncering om årsagerne til at tage sagen op:
 Ifølge Politistyret er der forudsætninger for at opløse DNM, da foreningen udfører aktiviteter, der i væsentlig grad strider mod lov og god skik, blandt andet ved at sprede hadretorik om indvandrere, seksuelle minoriteter og jøder, stille spørgsmålstegn ved holocaust og herliggørende fascister og godkende vold, der er opstået ved foreningens aktiviteter. DNM bestrider Politistyrets påstande. DNM mener selv, at de har handlet inden for rammerne af ytringsfrihed og foreningsfrihed.
 Højesteret vil meddele sin endelige beslutning efter sagen er blevet behandlet. Den gennemsnitlige behandlingstid af ankesager i Højesteret er cirka et år efter, at ankesagen er blevet accepteret. I denne periode er aktiviteterne i Den Nordiske Modstandsbevægelse derfor forbudt.
 Nordfront følger sagens udvikling.
 Manifestation for ytrings- og foreningsfrihed i Finland, 28. november 2018, Helsinki.
 Kristian Niss says: 28 marts, 2019 kl. 15:23
 Åååhh nej. Vi har fået at vide at vi ikke må kæmpe for vores folk.
 Hvad så? Hvad gør vi nu?
 Det samme som altid. En domstol der underkender nationalsocialismen eller sit folks kamp for overlevelse er ikke legitim.
 Aegeus says: 28 marts, 2019 kl. 15:34
 De går blot NRMs ærinde, men de fatter det ikke. Jo mere de forbyder den rigtige højrefløj, desto større bliver den, fordi voksne mennesker er lidt ligesom børn – vi vil alt det, vi ikke må.
 https://twitter.com/ramzpaul/status/1111000156902703104
 Peter says: 28 marts, 2019 kl. 15:49
 Modstandsbevægelsen er ikke på højrefløjen
 Anders says: 28 marts, 2019 kl. 19:50
 Nationalsocialismen er hverken højre eller venstre. Vi høre sket ikke ind i det (((spil))) men hvis vi skulle sættes nogen steder så er det i midten.


text:
Højesteret Ikke krav på erstatning i patientskadesag
 Ikke krav på erstatning i patientskadesag
 Sag 39/2010
 Dom afsagt den 10. februar 2012.
 Betingelserne for at yde erstatning efter § 2, stk. 1, nr. 3, i den dagældende patientforsikringslov var ikke opfyldt.
 A var blevet behandlet med kemoterapi, som blev indgivet gennem et drop i en perifer vene (venflon) i højre arm, og fik senere konstateret skader i armen, der måtte anses for at være en følge af denne behandling.
 A gjorde gældende, at skaden med overvejende sandsynlighed kunne være undgået, hvis behandlingen af hende i stedet var foretaget ved anvendelse af port-a-cath (centralt venekateter), og at en sådan behandling ville have været lige så effektiv til behandling af hendes sygdom, jf. § 2, stk. 1, nr. 3, i den tidligere gældende patientforsikringslov.
 Højesteret lagde efter Retslægerådets udtalelser til grund, at behandlingen med venflon var en standardbehandling, der indebar et yderst beskedent indgreb, der kunne foretages af en sygeplejerske, og at behandlingen hos op mod halvdelen af patienterne medførte overfladisk årebetændelse, der normalt er en forholdsvis harmløs tilstand. Port-a-cath har karakter af et mindre kirurgisk indgreb, der foretages på et operationsafsnit med deltagelse af læger under lokalbedøvelse. Komplikationer ses hos mindre end 1 %, men er alvorlig karakter, f.eks. blodpropdannelse.
 Højesteret fandt, at det var medicinsk set rimeligt i første omgang at starte kemoterapibehandlingen af A med venflon, og at det ikke ved den næstsidste af syv behandlinger var relevant at skifte strategi og i stedet anlægge port-a-cath.
 Højesteret udtalte endvidere, at As gener i højre arm med overvejende sandsynlighed være undgået, hvis kemoterapibehandlingen var sket ved anvendelse af port-a-cath. Højesteret fandt imidlertid, at en sådan mere indgribende indoperation af et centralt venekateter ikke kan anses for ligeværdig og dermed lige så effektiv i forhold til anvendelse af venflon, som var en enkel standardbehandling med gener, der normalt er harmløse. Betingelserne for at yde erstatning efter § 2, stk. 1, nr. 3, i den dagældende patientforsikringslov var således ikke opfyldt.
 Højesteret stadfæstede herefter dommen.


text:
Leverandør hæftede for producentens konstruktionsfejl - Ny dom
 afsagt tirsdag den 14. april 2015
 (advokat Allan Kvist-Kristensen)
 (advokat Michael S. Wiisbye)
 I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Holstebro den 2. november 2009 og af Vestre Landsrets 9. afdeling den 2. april 2013.
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Jon Stokholm, Vibeke Rønne, Michael Rekling, Oliver Talevski og Jens Kruse Mikkelsen.
 Appellanten, Tryg Forsikring A/S, har gentaget sine påstande.
 Indstævnte, Haaning A/S, har principalt nedlagt påstand om stadfæstelse, subsidiært betaling af et mindre beløb.
 Tryg Forsikring har supplerende anført, at en advarsel om sikkerhedsrisikoen ved forkert samling af produktet for at påvirke efektvurderingen skulle have været anført på selve produktet med en instruktion om, hvordan produktet samles korrekt. Der er tale om et produkt, der har lang levetid og må forventes at blive anvendt af et større antal ufaglærte medarbejdere. En brugsvejledning på et stykke papir lagt ned i friturekurven ved salget af friturekogeren kan ikke påvirke defektvurderingen således, at en så farlig egenskab som brandfare kan accepteres. Hertil kommer, at brugsvejledningen ikke indeholdt oplysning om, hvorfor risten skal placeres oven over varmelegemet, det vil sige der blev ikke givet en sikkerhedsadvarsel om risikoen for brand.
 Tryg Forsikring har for Højesteret frafaldet anbringendet om, at friturekogeren burde have været godkendt efter normen DS/EN 60335.
 Haaning har supplerende anført, at friturekogeren er et arbejdsredskab, der skal anvendes af professionelle i erhvervsmæssigt øjemed. Tryg Forsikrings forsikringstager, A, burde som ejer af grillpavillonen, og dermed som arbejdsgiver, i overensstemmelse med arbejdsmiljølovgivningen have sat sig nøje ind i maskinens korrekte betjening, før den blev taget i brug, og have oplært og instrueret de medarbejdere, der skulle betjene maskinen, i korrekt og sikker brug.
 Skønsmand Ove Kongsløv har for Højesteret afgivet en supplerende erklæring af 30. november 2014.Heraf fremgår bl.a.:
 ”3. Supplerende spørgsmål
 ”Skønsmanden bedes oplyse, om friturekogeren må antages at kunne anvendes på en sædvanlig måde til kogning og tilberedning af fødevarer i en situation, hvor der er påfyldt fritureolie i overensstemmelse med afmærkningerne i kogekarret, uden anvendelse
 af stænkskærm og med risten monteret under varmelegemet.”
 5. Besvarelse af det supplerende spørgsmål
 5.1 Skønsmandens indledende bemærkninger
 Der anvendes vendingen ”på en sædvanlig måde”. Det er diffust, hvad der menes med dette, og det er forskelligt fra bruger til bruger. Skønsmanden skal derfor indledningsvis forelægge følgende:
 En anvendelse af friturekogeren starter med kontrol for rengøring, rengøring, om fornødent, påfyldning af fritureolie, opvarmning til afventning på benyttelse og endelig benyttelsen til fritering og nedlukning af hele arrangementet.
 Der er flere fremgangsmåder, at starte en friturekoger på, alene med hensyn til temperaturerne men også med eventuel brug af stænkplade. I det følgende gives nogle eksempler på sådanne opstarter.
 Når friturekogeren gøres klar og venter på første fritering, startes en opvarmning af fritureolien. For at spare varme (elektricitet) og olie skrues der kun op for varmen til en lavere temperatur (kan passende kaldes stand by-temperatur) på det ene kogekar og til
 arbejdstemperaturen, eller en temperatur tæt her på, hvis der ingen kunder skulle være netop nu,


text:
på det andet kogekar. Herved kan det kogekar med den lavere temperatur stå klar til hurtig supplering af kogekarret med arbejdstemperaturen (eller temperaturen tæt
 her på), for brug, når/hvis der skulle dukke kunder op, der kræver større kapacitet, end det ene kogekar kan give (beskrevet for skønsmanden af aktive brugere af friturekogere.) Stand by-temperaturen kunne være 120-140 °C og arbejdstemperaturen kunne være
 i området 160-180 °C.
 En anden opstart er at køre begge kogekarrene op til en høj temperatur hurtigt og derpå køre det ene eller dem begge ned til arbejdstemperaturen, eksempelvis 160 °C, eller bare køre det ene ned til 160 °C og det andet ned til lavere stand by-temperatur.
 Stænkskærmen er ikke nævnt i betjeningsvejledningen og friturekogeren kan rengøres, fyldes med fritureolie og forvarmes uden at stænkskærmen er benyttet. I [byrettens dom] er der udtalt af Erling Vestergaard, at ”... hvis man ydermere havde monteret den
 stænkskærm...”, og i [Haaning A/S’ egne undersøgelser af det udbrændte kogekar foretaget af Erling Vestergaard og gengivet i byrettens dom] er der anført det samme. Friturekogeren kan altså klargøres, i hvert fald foreløbigt, uden brug af friturekurvene, hvorved det ikke, før brugen, opdages, at stænkskærmen er forkert placeret.
 5.2 Skønsmandens svar på det supplerende spørgsmål
 ... anvendes på sædvanlig måde... er som det fremgår af det foranstående et vidt begreb.
 Svaret er, at hvis brugeren er tilfreds med at friturekurvene må stå ved siden af kogekarrene og ikke behøver at hænge over kogekarrene f.x. i forvarmningsperioden, og hvis
 brugeren vil acceptere eventuel sprutten op af fritureolie og spild af olie og rester, uden stænkskærmens beskyttende effekt, kan metoden i visse tilfælde anvendes. Stænkskærmen kan jo også monteres, når den skal bruges, som skjold eller til at hænge kurvene på,
 så kan friturekogeren anvendes uden anvendelse af stænkskærm og med risten monteret under varmelegemet. Dette kræver dog, at varmelegemerne er dækket af fritureolie! f.x. som vist [på en tegning], altså bare lige dækket, men det gælder også til- og fraledningsgrenene på varmelegemerne.
 Det korte svar er derfor: Friturekogeren kan anvendes, benyttes som i spørgsmålet anført – men det er imod friturekogerens tænkte benyttelse, er direkte farligt og må stærkt frarådes.
 5.3. Skønsmandens bemærkninger
 Foranstående svar suppleres med, at benytte kogearrangementet ved at placere hulristen under varmelegemerne som af Haaning anvist på de 2 skitser [...] mærket ”hulrist placeret rigtigt” og ”kan anvendes” må skønsmanden anse som uforsvarligt, da varme varmeelementflader
 med stor sandsynlighed vil nå op over fritureoliefladen på et eller andet tidspunkt (Murphy’s Lov), og praksis fra de til skønsmanden rapporterede brande har vist, at dette tidspunkt kan indtræffe hurtigt efter friturekogerens ibrugtagning.
 Muligheden for, at et af olie ubeskyttet varmeelement er tændkilde for oliedampe er ganske stor.
 Tiden før antændelse afhænger af oliestanden og varmelegemernes i brug, horizontale deles (samt de uisolerede lodrettes) placering.
 Stænkskærmen kan sættes korrekt på (efter gængs opfattelse), kan sættes på foran varmelegemerne (ikke korrekt) og kan sættes skævt på (ikke korrekt).”
 Der er afgivet supplerende forklaringer af Erling Vestergaard og af skønsmand Ove Kongsløv.
 Erling Vestergaard


text:
har supplerende forklaret bl.a., at friturekogeren består af en stænkskærm, et kar opdelt i to, friturekurvene, som findes i to størrelser – hele og halve (den pågældende friturekoger har tre kurve), to hulriste og to varmelegemer. Varmelegemerne sidder nederst i karrene. Hulristen ligger oven over varmelegemerne. Oven på hulristen står kurvene, når de sænkes ned i karrene. I underdelen af friturekogeren er der to aftapningshaner, som anvendes, når friturekogeren skal tømmes for olie.
 Olien hældes ned i karrene. Man skal selvfølgelig sørge for, at aftapningshanerne er lukkede. Normalt kommer olien i stål- eller plastikdunke. Det afhænger af leverandøren. Der sidder et minimums- og et maksimumsmærke inde i begge kar. De sidder på bagpladen af hvert kar.
 Stænkskærmen har fire beslag, et på hver side og to på bagsiden. Beslagene går ned og griber fat omkring rammen på karret, således at stænkskærmen står fast. På bagsiden af stænkskærmen er der en bukket kant, som beskytter varmelegemerne. På stænkskærmen sidder der to ophængsbeslag, hvor man kan placere friturekurvene. Ophængsbeslagene benyttes til at hænge friturekurvene på, så maden kan dryppe af efter tilberedning.
 I forbindelse med rengøringen af friturekogeren fjernes kurvene. Herefter fjernes stænkskærmen. Hulristen tages bagefter op af karret. Efterfølgende løfter man varmelegemerne op og drejer dem ud til siden, fordi de sidder fikseret på et rør bag på friturekogeren. Man løfter således varmelegemerne op og drejer dem rundt og fri af karret. Herefter tømmer man friturekarrene for olie ved hjælp af aftapningshanerne. Når aftapningshanerne åbnes, løber olien ud af dem. Herefter kan man aftørre karret. Der ligger typisk nogle madrester og gammel olie, som ikke kan løbe ud via aftapningshanerne.
 Når man samler friturekogeren efter rengøring, lukker man først aftapningshanerne. Man drejer varmelegemerne tilbage ind over karret og sætter dem ned i karrene. Herefter placeres hulristene i hvert deres kar over varmelegemerne. Herefter placeres stænkskærmen, således at den igen sidder fastmonteret med beslagene. Herefter påfyldes olie. Friturekogeren kan nu tændes og varmes op, og mad kan igen tilberedes i kurvene. Det tager ca. 4-5 minutter, fra man tænder op i friturekogeren, til olien er klar til anvendelse.
 Han bekræftede, som forklaret i landsretten, at friturekurvene ikke kan sættes ned i kogekarret med olie, hvis hulristen er forkert placeret under varmelegemerne, og stænkskærmen derefter er sat på friturekogerens øverste del. Der kan godt tændes for friturekogeren, selv om kurvene ikke er placeret i den.
 Hvis hulristen placeres under varmelegemerne, og varmelegemerne efterfølgende placeres ovenpå, vil overdelen af varmelegemerne være placeret ca. 5 cm højere i forhold til friturekogerens øverste ramme. Stænkskærmens beslag kan herefter ikke gribe fat om rammen. Beslagene på siden griber fat. Friturekurvene kan ikke gå ned i karrene, da der ikke er plads til dem. Dette skyldes, at stænkskærmen ikke er placeret korrekt i forhold til de bagerste beslag. Stænkskærmen sidder således længere fremme, og hullet ned til karrene er ikke stort nok til friturekurvene.
 En forkert samling efter endt rengøring betyder således, at friturekogeren ikke kan anvendes.
 Stænkskærmen er omtalt i brugsanvisningen, som medfølger ved køb af friturekogeren


text:
i dag, men ikke i den brugsanvisning, der er fremlagt under denne sag.
 Det er ikke realistisk at anvende friturekogeren uden stænkskærmen, da man anvender stænkskærmen til at hænge friturekurvene på, når maden skal dryppe af, og da stænkskærmen modvirker stænk. Stænkskærmen er en integreret del af friturekogeren, når friturekogeren anvendes.
 Hulristene kan selvfølgelig placeres forkert, men det giver ingen mening at placere dem forkert. Hvis hulristene ligger med hullerne nedad har de ingen funktion. Varmelegemet får samme forkerte placering, det vil sige for høj placering, uanset om hulristenes ”ben” ligger opad eller nedad. Hulristene kan ikke placeres på tværs af karrene, da de på denne måde ikke kan komme ned i karrene.
 Varmelegemerne kan godt sidde på kanten, hvis man tvinger varmelegemet til det. Varmelegemet kan, hvis man drejer det lidt, hænge på kanten. Varmelegemet vil dog naturligt falde på plads ned i karret. Haaning har aldrig fået klager over, at varmelegemerne ikke falder korrekt
 ned i karrene.
 Ove Kongsløv har supplerende forklaret bl.a., at han vedstår sin forklaring for landsretten, hvorefter en lille del af varmelegemerne befinder sig over minimumsmærket for oliepåfyldning, når friturekogeren samles forkert. Stænkskærmen til friturekogeren kan sættes på, selv om den er samlet forkert med hulristen under varmelegemerne. Stænkskærmens beslag går imod bagstykket, mens stænkskærmens bagerste beslag fremstår som afstandsmærker, der ikke umiddelbart fortæller brugeren, at den ikke sidder korrekt.
 Stænkskærmen er ikke omtalt i brugsanvisningen fra Haaning. På brugsanvisningen er der et billede af forsiden af friturekogeren. Han har en anden udgave af brugsanvisningen dog med samme billede i forstørret udgave på forsiden.
 Stænkskærmen kan uden problemer placeres oven på kogekarrene uden, at beslagene på bagsiden griber fat om rammen. Men med denne placering kan kurvene ikke komme ned i karrene. Det opdager man dog først, når man skal bruge kurvene. Man kan således godt tænde op i olien. Både med og uden stænkskærm, og ligeledes med stænkskærmen placeret forkert, kan friturekogeren tændes. Man kunne tro, at beslagene på bagsiden er afstandsbeslag til beskyttelse af varmelegemerne, som er elektriske. Man kan også bruge friturekogeren helt uden anvendelse af stænkskærmen, men det bliver noget griseri.
 Varmelegemerne indeholder en elektrisk varmetråd i hele længden af metalrøret. For at varmen ikke skal gå til spilde, er der hældt et termisk isolerende materiale ned i røret. Det termisk isolerende materiale er en slags sand. Der, hvor der er brug for varmen, det vil sige i bøjningen, er der ikke termisk isoleret, da varmen skal over i olien. Den termiske isolering stopper ca. 2-3 cm før bøjningen til vandret, hvor varmelegement ligger i olien.
 Olie brænder ikke. Det er kun oliedampene, der brænder. Varmelegemet bliver 575 °C varmt. Der sidder en styrer i friturekogeren, der regulerer temperaturen ved at tænde og slukke for varmelegemet. Oliedampene brænder ved omkring 300 °C. Forskellen på temperaturerne fra varmelegemerne til olietemperaturen er så stor, at oliens kogepunkt er uden indflydelse på de brandtekniske forhold. Olien i kogekarrene bliver ved med at fordampe, og når oliedampene kommer op over olieoverfladen, så møder dampene