text:
anerkendelsen, hvis det viser sig, at der ikke forventes at være erstatningsberettigende følger.
 Ved afgørelsen vil vi anerkende arbejdsskaden og samtidig uformelt afslutte sagens behandling. Da der ikke er truffet en materiel afgørelse om erstatning, kan der ikke stilles krav til genoptagelse af erstatningsspørgsmålet. Hvis tilskadekomne eller selskabet ønsker, at der skal træffes en materiel afgørelse om godtgørelse for varigt mén og erstatning for tab af erhvervsevne, skal vi genoptage sagens behandling for at træffe afgørelse om disse spørgsmål.
 Der gælder i disse tilfælde en 5-årsfrist for genoptagelse. (Lovens § 27)
 Eksempel 17: En kontorassistent faldt på arbejde og fik en lettere forstuvning af håndleddet. I lægeerklæring I har egen læge anført, at der ikke ventes at blive et varigt mén. Ved afgørelse af 23. maj 2002 anerkender Arbejdsskadestyrelsen skaden som et ulykkestilfælde og afslutter samtidig sagen, da der ikke ventes at blive erstatningsberettigende følger. Sagen kan genoptages frem til den 23. maj 2007.
 Beslutningen om at afslutte sagen, da der ikke skønnes at være erstatningsberettigende følger, er ikke en afgørelse, og beslutningen kan derfor ikke klages til Ankestyrelsen. (SM U-2-98)
 Efter udløbet af 5-årsfristen kan vi se bort fra fristen, hvis vi skønner, at ganske særlige omstændigheder taler herfor. Det vil sige, at vi ikke blot kan genoptage sagen efter anmodning, når 5-årsfristen er udløbet. Vi skal da foretage en konkret vurdering af, om der foreligger ganske særlige omstændigheder. Ellers skal vi give afslag på genoptagelse.
 Eksempel 18: Et fingerskade, der skete den 3. februar 1993, blev anerkendt som et ulykkestilfælde ved afgørelse af 6. marts 1993. Sagen blev samtidig afsluttet uden erstatningsberettigende følger, da det var oplyst, at der ikke kunne ventes at blive et varigt mén efter skaden ud over lettere føleforstyrrelser.
 Den 6. januar 2003 modtog vi en anmodning fra tilskadekomne om at genoptage spørgsmålet om erstatning, da tilskadekomne gennem årene havde fået større problemer med føleforstyrrelserne. Der var vedlagt journaloplysninger fra et hospital, der bekræftede dette.
 Vi gav afslag på genoptagelse, da der var gået mere end 5 år, og da der ikke forelå ganske særlige omstændigheder, der talte for at se bort fra overskridelsen af fristen. Der var således gået mere end 10 år fra skaden, og efter journaloplysningerne havde tilskadekomne fortsat føleforstyrrelser i fingrene. At tilskadekomne havde fået større problemer med føleforstyrrelserne kunne ikke anses for at være udtryk for ganske særlige omstændigheder.
 Der henvises i øvrigt til afsnit 7.3 om fortolkningen af ganske særlige omstændigheder.
 Hvis det ikke er muligt at behandle en sag på grund af forhold, der skyldes tilskadekomne eller dennes efterladte, henlægges sagen. (Lovens § 24, stk. 3 og SM U-38-01)
 Der gælder en frist for genoptagelse og viderebehandling efter henlæggelsen på 5 år. Fristen er ufravigelig, og sagen kan derfor ikke genoptages, hvis der modtages en anmodning om genoptagelse mere end 5 år efter arbejdsskadens indtræden (altså ikke fra meddelelsens dato som i § 24, stk. 1).
 Sagen kan henlægges, inden der træffes afgørelse om
 Eksempel 19: Vi anerkendte ved en afgørelse i oktober 1993 et ulykkestilfælde, der


text:
indtrådte i september 1993. I februar og i marts 1994 anmodede vi tilskadekomne om at besvare et spørgeskema.
 Vi modtog ikke svar fra tilskadekomne. Herefter meddelte vi i et brev fra maj 1994, at tilskadekomnes sag var henlagt, fordi han ikke havde svaret på styrelsens henvendelser, og at det således ikke var muligt at tage stilling til, om tilskadekomne eventuelt var berettiget til ydelser efter loven. Arbejdsskadestyrelsen meddelte, at sagen kunne genoptages inden for en frist af 5 år, regnet fra skadedatoen i september 1993.
 Tilskadekomne anmodede os telefonisk i november 1999 om at genoptage sagen. Vi afviste i juli 2000 at genoptage sagen. Der blev lagt vægt på, at sagen var blevet henlagt i maj 1994, fordi tilskadekomne ikke havde svaret på vores henvendelser. Der var ikke mulighed for at genoptage sagen, da der var gået mere end 5 år efter skadedatoen.
 Ankestyrelsen tiltrådte, at der ikke var hjemmel til at genoptage sagen, da tilskadekomnes krav på ydelser efter loven var bortfaldet, jf. lovens § 24, stk. 3. (SM U-38-01)
 Efter vores nuværende praksis henlægges sager normalt kun, når tilskadekomne udtrykkeligt tilkendegiver, at han ikke ønsker, at sagens behandling fortsætter. Parterne meddeles skriftligt, at sagen henlægges.
 Ellers vil vi normalt træffe en afgørelse om anerkendelse eller erstatning på de foreliggende oplysninger. Vi vil ikke henlægge en sag, blot fordi tilskadekomne ikke besvarer vore spørgeskemaer.
 Hvis tilskadekomne forhindrer en tilstrækkelig sagsoplysning vedrørende spørgsmålet om godtgørelse for varigt mén eller erstatning for tab af erhvervsevne, vil vi så vidt muligt træffe en afgørelse om den sikre procent på det foreliggende grundlag.
 Resultatet af, at styrelsen ikke kan få de nødvendige oplysninger på grund af tilskadekomnes forhold og må træffe en afgørelse på det foreliggende grundlag, kan være, at vi ikke kan anerkende en arbejdsskade eller tilkende den erstatning, som tilskadekomne ellers ville være berettiget til.
 Når der er truffet afgørelse om godtgørelse for varigt mén og erstatning for tab af erhvervsevne, kan sagen ikke længere henlægges på grund af tilskadekomnes forhold. Hvis tilskadekomne anmoder om genoptagelse, efter at disse afgørelser er truffet, og derefter undlader at medvirke til at oplyse sagen, må dette indgå i overvejelserne om genoptagelse (§ 34, stk. 1 – se kapitel 7 ). Hvis der som følge af tilskadekomnes forhold ikke fremkommer oplysninger, der giver et grundlag for genoptagelse, vil der blive givet afslag på genoptagelse.
 Spørgsmålene om godtgørelse for varigt mén og erstatning for tab af erhvervsevne kan genoptages inden for 5 år, hvis der er sket væsentlige ændringer af de forhold, der blev lagt til grund for fastsættelsen. (Lovens § 34, stk. 1). Se afsnit 7.1. og afsnit 7.2.
 Fristen for genoptagelse kan forlænges ud over de 5 år. Se afsnit 7.2.1.
 Når ganske særlige omstændigheder taler herfor, kan der ses bort fra fristen. Se afsnit 7.3.
 Fristen løber fra den første fastsættelse af erstatningsspørgsmålet. Når der er truffet den første afgørelse om godtgørelse for varigt mén, løber der en 5-årsfrist fra denne afgørelse vedrørende spørgsmålet om mén. Det samme gælder for erhvervsevnetab. Hvis afgørelsen

type: other


text:
om mén og erhvervsevnetab ikke træffes samme dato, vil der løbe to forskellige 5-årsfrister for henholdsvis mén og erhvervsevnetab.
 Hvis Ankestyrelsen har hjemvist en sag, vil 5-årsfristen først løbe fra vores nye afgørelse. Den hjemviste afgørelse har således ingen retsvirkninger. Ménet kan først anses for fastsat ved den nye afgørelse. En undtagelse herfra vil være, hvis Ankestyrelsen lader en del af vores tidligere afgørelse bestå ved at ophæve den delvist.
 Hvis Ankestyrelsen ændrer en afgørelse, vil det normalt ikke få en ny 5-årsfrist til at løbe fra Ankestyrelsens ændrede afgørelse. 5-årsfristen vil normalt løbe fra vores første afgørelse, selvom denne nu er ændret.
 Det sikre mén
 I nogle tilfælde tilkender vi en godtgørelse for det sikre mén. Dette sker eksempelvis, hvis tilskadekomne har fået amputeret benet. Under alle omstændigheder vil der være et stort mén, selvom det nøjagtige mén ikke kan vurderes før et års tid efter skaden. I disse tilfælde træffer vi afgørelse om det sikre mén og anfører i afgørelsen, at spørgsmålet om mén vil blive taget op på et senere tidspunkt (eksempelvis efter et halvt år). 5-årsfristen vil normalt løbe fra den første fastsættelse af ménet.
 Afgørelse før 2-årsfristen
 Vi skal træffe en afgørelse om godtgørelse for varigt mén og erstatning for tab af erhvervsevne senest inden 2 år efter arbejdsskadens indtræden. (Lovens § 31, stk. 1, sidste punktum)
 Hvis sagen ikke kan afgøres på det foreliggende grundlag inden for denne frist, vil vi normalt træffe en afgørelse for at overholde denne frist. Hvis der ikke på det foreliggende kan dokumenteres et varigt mén eller et tab af erhvervsevne, vil afgørelsen være et afslag på godtgørelse eller erstatning. Sagen behandles dog videre for at indhente et tilstrækkeligt grundlag for at vurdere sagen.
 Når der træffes en afgørelse for at overholde 2-årsfristen og afgørelsen lyder på et afslag, fordi der ikke på det foreliggende grundlag kan dokumenteres et mén eller et erhvervsevnetab, men vi fortsat indhenter oplysninger til belysning af sagen, vil 5-årsfristen ikke løbe fra denne afgørelse. Det er ikke en endelig afgørelse.
 Først når sagen er tilstrækkeligt oplyst og der træffes en endelig afgørelse om henholdsvis varigt mén og erhvervsevnetab, vil 5-årsfristen begynde at løbe.
 Inden for 5-årsfristen (eller inden for den periode, hvor fristen er forlænget, jf. afsnit 7.2.1.), kan spørgsmålet om mén og erhvervsevnetab genoptages, hvis der er sket væsentlige ændringer af de forhold, der blev lagt til grund for fastsættelsen. ( Lovens § 34, stk. 1, 1. pkt.).
 Ved bedømmelsen af, om der er grundlag for at genoptage en sag, foretages en prøvelse af, om der er sandsynliggjort væsentlige ændringer af de forhold, der blev lagt til grund ved den første fastsættelse af godtgørelse og/eller erstatning. Ved denne prøvelse sammenlignes det aktuelle og det tidligere oplysningsgrundlag for at fastslå, om der foreligger sådanne ændrede forhold, at der er grundlag for at foretage en ny indholdsmæssig vurdering af sagen.
 Det antages, at denne regel om genoptagelse svarer til de almindelige forvaltningsretlige principper for genoptagelse.
 Det vil sige, at genoptagelse kræver, at det skal være


text:
overvejende sandsynligt, at en ny behandling af sagen vil medføre en højere erstatning .
 Det betyder, at der som udgangspunkt ikke kan genoptages, hvis der ikke er grundlag for at tilkende en højere godtgørelse for varigt mén eller en højere erstatning for tab af erhvervsevne.
 Eksempel 20: Tilskadekomne får ved afgørelse af 22. januar 2001 tilkendt 5 procent i mén for lænderygsmerter uden bevægeindskrænkning. Der gives afslag på erstatning for tab af erhvervsevne, da skaden ikke kan anses for at have påvirket hans erhvervsevne svarende til en nedsættelse på 15 procent i erhvervsevnen. Tilskadekomne har genoptaget sit arbejde.
 Den 15. februar 2002 anmoder han om genoptagelse af spørgsmålet om varigt mén, da han har fået mere ondt i lænden. Vi indhenter journaloplysninger fra egen læge, der bekræfter, at han flere gange har henvendt sig hos egen læge med smerter i lænden.
 Vi giver afslag på genoptagelse af spørgsmålet om mén, da der ikke er dokumenteret ændringer i forhold til grundlaget for vores tidligere afgørelse, der med overvejende sandsynlighed kan begrunde en højere erstatning. Selvom smerterne er blevet værre, så er tilstanden ikke forværret betydeligt, eksempelvis med nedsat bevægelighed eller lignende.
 Se i øvrigt vores Vejledning om erstatning for tab af erhvervsevne - afsnit 2.12. om genoptagelse af erhvervsevnetab.
 Vi kan indhente oplysninger til at vurdere spørgsmålet om genoptagelse af spørgsmålene om erstatning og godtgørelse. At indhente oplysninger til denne vurdering er ikke i sig selv udtryk for en genoptagelse. Dette adskiller sig væsentligt fra genoptagelse af anerkendelsesspørgsmålet (se kapitel 4), hvor der genoptages, blot anmodningen henviser til, at der eventuelt foreligger oplysninger, der kan uddybe spørgsmålet om anerkendelse.
 Spørgsmålet om årsagssammenhæng indgår også i vurderingen af, om det er overvejende sandsynligt, at genoptagelsen vil medføre en højere erstatning. Det vil sige, at hvis tilskadekomne har fået tilkendt førtidspension efter vores afgørelse, så giver vi afslag på genoptagelse, hvis den nedsatte erhvervsevne ikke kan anses for at være forårsaget af arbejdsskaden.
 Eksempel 21: Tilskadekomne får ved afgørelse af 22. januar 2001 tilkendt 8 procent i mén for smerter og let indskrænket bevægelighed i lænden. Der gives afslag på erstatning for tab af erhvervsevne, da skaden ikke kan anses for at have påvirket hans erhvervsevne svarende til en nedsættelse på 15 procent i erhvervsevnen. Tilskadekomne har genoptaget sit arbejde.
 Den 15. februar 2002 anmoder han om genoptagelse af spørgsmålet om erhvervsevnetab, da han får tilkendt forhøjet almindelig førtidspension. Vi indhenter pensionsakterne, hvoraf det fremgår, at pensionen er tilkendt på grund fibromyalgi og en psykisk sygdom, og ikke på grund af arbejdsskadens følger.
 Vi giver derfor afslag på genoptagelse af spørgsmålet om erhvervsevnetab, da der ikke er dokumenteret ændringer i forhold til grundlaget for vores tidligere afgørelse, der med overvejende sandsynlighed kan begrunde en højere erstatning for tab af erhvervsevne.
 Stillingtagen til genoptagelse
 Arbejdsskadestyrelsen vil normalt først i forbindelse med afgørelsen tage stilling til genoptagelse. Hvis det efter sagsoplysningen ikke tyder på, at der er grundlag for at tilkende en højere godtgørelse eller erstatning, vil vi give afslag på genoptagelse i afgørelsen. Hvis


text:
der derimod er grundlag for at tilkende en højere godtgørelse eller erstatning, vil vi i afgørelsen anføre, at vi har genoptaget sagen, og derefter tilkende forhøjelsen af ménet eller tabet af erhvervsevne.
 Tilkendelsestidspunkt ved genoptagelse
 Når vi genoptager spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne, vil der i visse tilfælde være tale om en løbende ydelse, hvor der skal tages stilling til, fra hvilket tidspunkt en ændring af den løbende erstatning skal have virkning (tilkendelsestidspunktet).
 Normalt vil der blive tilkendt løbende erstatning fra modtagelsen af anmodningen om genoptagelse.
 Ændringer i méntabellen
 Ændringer i satserne i Arbejdsskadestyrelsens vejledende méntabel (pdf) er ikke i sig selv en relevant ændring af de faktiske forhold, der kan føre til genoptagelse af spørgsmålet om varigt mén.
 Hvis méntabellen revideres og en skade efter revisionen takseres til 8 procent, hvor den tidligere blev takseret til 5 procent, vil det altså ikke være tilstrækkeligt grundlag for at genoptage sagen, at man ved en afgørelse, der lå før revisionen af tabellen, fik 5 procent for denne skade.
 Hvis sagen af anden årsag genoptages, vil den gældende méntabel imidlertid blive anvendt ved fastsættelsen af det varige mén.
 Fristen for genoptagelse kan forlænges ud over de 5 år. Dette skal dog ske, inden fristen udløber. (Lovens § 34, stk. 1, 2. pkt.)
 Et eksempel, hvor fristen ved spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne forlænges, kan være en langvarig omskoling, hvor uddannelsen ikke ventes at blive afsluttet inden udløbet af 5-årsfristen, og hvor der skal træffes endelig afgørelse om det varige tab af erhvervsevne efter endt uddannelse.
 For så vidt angår godtgørelse for varigt mén, vil vi i visse tilfælde forlænge fristen for genoptagelse ved silikose, asbestose, øjenskader og andre tilfælde, hvor der efter vores erfaring kan ske en forværring af følgerne mange år efter arbejdsskaden.
 Hvis der er givet fristforlængelse, vil sagen kunne genoptages inden for den nærmere fastsatte frist, såfremt der foreligger væsentlige ændringer af de forhold, der blev lagt til grund for fastsættelsen, jf. afsnit 7.2.
 Når ganske særlige omstændigheder taler herfor, kan der ses bort fra fristen. (Lovens § 34, stk. 1, 3. pkt.)
 1. Der skal dokumenteres en væsentlig forværring af det varige mén eller erhvervsevnen
 2. Forværringen skal med overvejende sandsynlighed skyldes arbejdsskaden.
 Ligesom inden for 5-årsfristen kræver genoptagelse, at det skal være overvejende sandsynligt, at en ny behandling af sagen vil medføre en højere erstatning. Det betyder igen, at der normalt ikke kan genoptages, hvis der ikke er grundlag for at tilkende en højere godtgørelse for varigt mén eller en højere erstatning for tab af erhvervsevne. Da 5-årsfristen er overskredet, kræves det også, at forhøjelsen skal være væsentlig, og at der ikke må være tvivl om, at der er en årsagssammenhæng mellem forværringen og arbejdsskaden.
 I vurderingen vil særligt indgå, hvor lang tid der er gået fra den første fastsættelse af godtgørelse eller erstatning, til anmodningen om genoptagelse modtages. Jo flere år der er gået, jo sværere vil det være at dokumentere, at en forværring skyldes arbejdsskadens følger og ikke eksempelvis alderssvarende forandringer


text:
i form af slidgigt, nedsat syn og hørelse med videre.
 Er der eksempelvis gået 16 år fra den første fastsættelse, og er tilstanden nu forværret med slidgigt, vil der normalt blive givet afslag på genoptagelse, da der ikke er ganske særlige omstændigheder.
 Eksempel 22 - afvist at genoptage: I 1993 fik tilskadekomne tilkendt 8 procent i godtgørelse for varigt mén for smerter og indskrænket bevægelighed i lænden. Det blev vurderet, at det samlede mén var 12 procent, men at 1/3 af dette var forårsaget af en tidligere, ikke arbejdsbetinget rygskade, der havde medført længere sygemeldinger.
 I 2003 anmodede tilskadekomne om genoptagelse, da smerterne var blevet værre og mere jævnlige.
 Vi giver afslag på genoptagelse, da der ikke er tale om ganske særlige omstændigheder. Der er gået mere end 10 år fra den sidste afgørelse, forværringen er beskeden, og det er ikke overvejende sandsynligt, at hele forværringen skyldes arbejdsskaden, da der er en betydelig forudbestående sygdom.
 Eksempel 23 - afvist at genoptage: En landmand havde i 1984 beskadiget venstre skulder i et fald. I 1986 fik han tilkendt 20 procent i godtgørelse for varigt mén, og i 1987 fik han tilkendt 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne, der i 1989 blev forhøjet til 20 procent. I 2000 anmodede landmanden om genoptagelse med henvisning til, at han efterfølgende havde fået tilkendt førtidspension. 5-årsfristen for genoptagelse var derfor overskredet.
 Han fik afslag på genoptagelse af spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne, da der ved tilkendelsen af de 20 procent i erhvervsevnetab var foretaget et samlet skøn over, i hvilket omfang skulderskaden måtte forventes fremtidigt at nedsætte erhvervsevnen.
 De efterfølgende erhvervsmæssige ændringer kunne således ikke anses for ganske særlige omstændigheder, som gav grundlag for genoptagelse. Der blev desuden lagt vægt på, at hans ikke-arbejdsbetingede lidelser i form af rygsmerter havde reduceret hans erhvervsevne både før og efter arbejdsskadens indtræden.
 Eksempel 24 - genoptaget: Ved en afgørelse i 1997 tilkender vi 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne, da tilskadekomne er i et fleksjob som følge af en rygskade, hvor hun havde et løntab på 15 procent. Erstatningen udbetales som et engangsbeløb.
 I 2003 anmoder tilskadekomne om genoptagelse, da hun ikke længere kan varetage fleksjobbet, fordi rygsmerterne er blevet værre. Hun søger nu om førtidspension.
 Vi vurderer på den baggrund, at der er ganske særlige omstændigheder, der taler for at genoptage spørgsmålet om erhvervsevnetab, da der er tale om en væsentlig forværring af tabet af erhvervsevne, og da der er overvejende sandsynlighed for, at forværringen skyldes arbejdsskaden. Vi træffer nu en midlertidig afgørelse (efter § 31, stk. 4) og tilkender 35 procent i erstatning for tab af erhvervsevne med revision efter 1 år med henblik på at se, hvordan pensionssagen forløber. Erstatningen udbetales som en løbende ydelse, der ikke kan kapitaliseres.
 Udgifter til behandling (lovens § 30, stk. 1) og hjælpemidler (lovens § 30, stk. 2) kan dækkes under sagens behandling. Det vil normalt sige, indtil der træffes en endelig afgørelse om godtgørelse for varigt mén.
 Er en sag genoptaget til


text:
vurdering af mén eller erhvervsevnetab, kan tilskadekomne også få dækket behandlingsudgifter i denne periode (lovens § 30, stk. 3). Dette gælder også, hvis sagen er genoptaget efter 5-årsfristen.
 Spørgsmålet om udgifter til behandling og hjælpemidler kan selvstændigt genoptages, hvis der er sket en væsentlig ændring af de forhold, der blev lagt til grund for fastsættelsen (§ 30 er også nævnt direkte i § 34, stk. 1). Spørgsmålet om dækning af udgifter til behandling og hjælpemidler vil dog normalt kun blive genoptaget, efter at der er truffet en afgørelse om godtgørelse for varigt mén, hvis ménet er forværret, eksempelvis ved en operation eller en forværring af skaden.
 Der henvises til Vejledning om betaling for sygebehandling, optræning og h jælpemidler ved arbejdsskader , afsnit 2.2 om dækning efter sagens første behandling.
 En række efterladte er berettigede til erstatning for tab af forsørger. Erstatningen ydes normalt som en løbende ydelse i en periode, der højst kan vare 10 år ad gangen. (Lovens § 36, stk. 1 og 2)
 Hvis en efterladt har fået afslag på erstatning for tab af forsørger, kan den efterladte inden for en frist på 5 år fra modtagelsen af afslaget anmode os om at genoptage spørgsmålet. (Lovens § 36, stk. 6, 1. pkt.)
 Det samme gælder for efterladte, der har fået en løbende erstatning. De kan inden for en frist på 5 år fra ydelsens ophør anmode os om at genoptage spørgsmålet med henblik på at få yderligere tidsbestemt løbende ydelse. (Lovens § 36, stk. 6, 2. pkt.)
 Efter vores praksis genoptager vi kun sagen på baggrund af en anmodning, hvis der er sket en væsentlig ændring af den efterladtes økonomiske forhold, der begrunder en forlængelse ud over den tilkendte periode.
 Denne 5-årsfrist er absolut, og der kan ikke ses bort eller dispenseres fra fristen. (SM U-41-01)
 Der henvises til vores Vejledning om erstatning ved dødsfald , hvor genoptagelse af erstatning for tab af forsørger behandles i kapitel 5.
 Hvis der anmodes om genoptagelse på baggrund af nye oplysninger, vil spørgsmålet om genoptagelse normalt kunne vurderes efter arbejdsskadesikringsloven (§ 24, 27, 34 og 36).
 Hvis der derimod anmodes om genoptagelse, fordi en afgørelse anses for at være mangelfuld, vil spørgsmålet om genoptagelse ikke kunne vurderes efter arbejdsskadesikringslovens regler om genoptagelse. Modtages anmodningen om genoptagelse inden klagefristens udløb, og begrundes anmodningen med, at afgørelsen er mangelfuld, skal Arbejdsskadestyrelsen genvurdere afgørelsen. Se kapitel 3.
 I disse tilfælde må vi vurdere sagen ud fra de almindelige forvaltningsretlige principper for genoptagelse. (SM U-5-02)
 Generelt kræver genoptagelse efter almindelige forvaltningsretlige principper, at der er væsentlige mangler ved vores afgørelse, så en ny vurdering af sagen må ventes at føre til et væsentligt ændret resultatet.
 En mangel kan eksempelvis bestå i en regne- eller skrivefejl (se om berigtigelse i afsnit 10.1), i en faktisk eller retlig mangel ved afgørelsen (se afsnit 10.2) eller i, at væsentlige sagsbehandlingsregler ikke er blevet overholdt (se afsnit 10.3.).
 Hvis vi bliver opmærksomme på – eller parterne gør os opmærksomme på – skrivefejl og oplagte regnefejl eller lignende i vores


text:
afgørelser, kan vi rette disse. Dette følger af almindelige forvaltningsretlige principper.
 Domstolene har en særlig ret til dette i retsplejelovens § 221, stk.1: Retten kan til enhver tid i embeds medfør eller ifølge begæring berigtige skrivefejl, som er indløbet i henseende til ord, navne eller tal, blotte regnefejl samt sådanne fejl og forglemmelser, som alene vedrører udfærdigelsens form.
 Berigtigelse er særligt relevant, når fejlen opdages, efter at klagefristen er overskredet. Inden for klagefristen vil vi normalt rette fejlen ved en genvurdering ved at genoptage sagen og træffe en ny afgørelse uden fejlen. Se kapitel 3 om genvurdering.
 Eksempler, hvor vi kan berigtige oplagte fejl:
 Hvis der i øvrigt er fejl i beregningen eller vurderingen af erhvervsevnetab eller årsløn, vil det normalt ikke bare kunne berigtiges, da der ofte vil være tale om fejl i vurderingen af sagen, og ikke blot regne- eller skrivefejl, hvilket falder uden for vores muligheder for at berigtige. I disse tilfælde må det overvejes, om der er grundlag for genoptagelse efter de almindelige forvaltningsretlige principper, hvilket beskrives i de følgende afsnit.
 En afgørelse kan være mangelfuld, hvis vi har baseret afgørelsen på forkerte oplysninger om faktiske forhold.
 Hvis vi har afgjort sagen ud fra forkerte regler, ikke har overholdt vores pligt til at oplyse sagen (officialmaksimen) eller har anvendt forkerte hensyn i en skønsmæssig vurdering, vil der eksempelvis være tale om en retlig mangel.
 Se i øvrigt afsnit 3.2. om eksempler på faktiske og retlige mangler ved genvurdering.
 Hvis manglen er så væsentlig, at en ny vurdering af sagen må ventes at føre til et væsentligt ændret resultat, genoptager vi sagen ud fra almindelige forvaltningsretlige principper.
 Vi kan normalt kun genoptage sagen, hvis den faktiske eller retlige mangel giver grundlag for at tilkende en højere godtgørelse eller erstatning. Som udgangspunkt kan vi derfor ikke genoptage og fastholde den tidligere tilkendte godtgørelse eller erstatning. Noget andet gælder ved visse sagsbehandlingsfejl - se afsnit 10.3.
 Hvis begrundelsen i den tidligere afgørelse var upræcis, men resultatet korrekt, kan vi i et afslag på genoptagelse rette begrundelsen ved at give den begrundelse, der skulle have været givet oprindeligt. Ved genvurdering træffes i stedet en ny afgørelse med korrekt begrundelse, blot begrundelsen var upræcis (se afsnit 3.2.2).
 At der er tale om en afgørelse, hvor tilskadekomne ved en fejl har fået for meget i godtgørelse eller erstatning (begunstigende forvaltningsakt), forhindrer os som udgangspunkt ikke i at genoptage og ændre eller ophæve vores tidligere mangelfulde afgørelse. (SM U-5-02)
 Ved Højesterets dom af 3. september 1998 (UfR 1998.1627 H) blev kravene til fradrag i godtgørelse for varigt mén og erstatning for tab af erhvervsevne præciseret (lovens § 13 og 26). Fremover kræver fradrag enten, at
 (SM U-2-99, SM U-3-99, SM U-4-99 og artiklen ”Domme om erstatning for arbejdsskader” i Nyt fra ankestyrelsen nr. 3, 1999 samt Nyt om Arbejdsskader nr. 2, februar 1999)
 Har vi tidligere truffet en afgørelse om godtgørelse for varigt mén eller erstatning for tab af erhvervsevne, og har vi i den forbindelse trukket fra i den samlede erstatning, kan


text:
det være, at vores oprindelige afgørelse ikke opfylder kravene, som ovenfor beskrevet. Hvis en genoptagelse vil føre til en højere godtgørelse eller erstatning, vil vi genoptage sagen efter de almindelige forvaltningsretlige principper.
 Som udgangspunkt fastsættes tidspunktet for tilkendelse af løbende erstatninger for tab af erhvervsevne til tidspunktet, hvor vi har modtaget anmodningen om genoptagelse. Hvis der er begået fejl fra vores side, vil genoprettelsen af den oprindelige, utilstrækkelige afgørelse ofte betyde, at der tilkendes en løbende erstatning for tab af erhvervsevne fra et tidligere tidspunkt end anmodningen om genoptagelse, eksempelvis fra tidspunktet for tilkendelse af en førtidspension.
 Eksempel 25: Efter en hjernerystelse udviklede borgeren migræne og psykiske symptomer. Efterfølgende fik hun tilkendt forhøjet almindelig førtidspension, svarende til en erhvervsevne nedsat på grund af helbredsmæssige forhold med mindst halvdelen, fra den 1. september 1996. Ved første afgørelse fik borgeren tilkendt 25 procent i erstatning for tab af erhvervsevne. Der blev henvist til, at pensionen tillige var tilkendt på grund af lidelser i ryg, nakke og skulder.
 Sagen blev genoptaget ud fra almindelige forvaltningsretlige principper, fordi lidelserne i ryg, nakke og skuldre ikke kunne anses for at være indgået i pensionsvurderingen. Der blev tilkendt 25 procent yderligere fra den 1. september 1996, hvilket svarede til 50 procent i alt. Det samlede tab af erhvervsevne var således afklaret på tidspunktet for tilkendelse af pension. Der havde ikke været tilstrækkeligt grundlag for at nedsætte erstatningen på grund af en række lidelser, som ikke var indgået i pensionsvurderingen, da de ikke var varigt invaliderende (§ 13 og 26).
 Ved Højesterets dom af 22. september 1999 blev praksis for tilkendelse af førtidspension lempet (gældende for den tidligere lov nr. 901 af 15. december 1986 om social pension. Fra 1. januar 2003 gælder en ny lov om social pension: Lov nr. 697 af 21. august 2002).
 På baggrund af dommen har pensionsmyndighederne genoptaget en række sager ud fra almindelige forvaltningsretlige principper og tilkendt højere grader af førtidspension med tilbagevirkende kraft.
 Ved vores vurdering af erstatning for tab af erhvervsevne, når tilskadekomne har fået tilkendt førtidspension, indgår kommunens vurdering af pensionsgrad som et element. Når pensionen senere forhøjes med tilbagevirkende kraft, kan det betyde, at et væsentligt element af vores tidligere afgørelse var forkert og derfor kan give grundlag for forvaltningsretlig genoptagelse.
 Pensionsudbetalingerne anses for at være forældet efter den 5-årige frist for forældelse i 1908-loven (jævnfør SM P-10-03 og notat fra Kammeradvokaten på Ankestyrelsens hjemmeside). Da 1908-loven ikke anvendes på arbejdsskadeområdet, kan vi gå længere tilbage, hvis vi finder grundlag for at genoptage vores vurdering af erstatning for tab af erhvervsevne.
 Eksempel 26: I 1994 får tilskadekomne tilkendt almindelig forhøjet førtidspension på grund af en rygskade. Derefter tilkender vi en erstatning for tab af erhvervsevne på 50 procent, blandt andet med henvisning til pensionsgraden.
 I 2000 anmoder tilskadekomne om genoptagelse, da Ankestyrelsen har ændret den oprindelige pensionsafgørelse fra 1994 og tilkendt mellemste førtidspension med tilbagevirkende kraft fra 1995. Der blev henvist til Højesterets dom og til, at krav på pensionsudbetalinger forældes efter 5 år efter 1908-loven.
 Vi


text:
genoptager sagen ud fra almindelige forvaltningsretlige principper og tilkender 65 procent tilbage fra 1994.
 Hvis vores afgørelse må anses for at være ugyldig på grund af væsentlige sagsbehandlingsfejl, må vi genoptage sagen, reparere fejlen og træffe en ny afgørelse. Her er det ikke nødvendigvis et krav for genoptagelse, at afgørelsen bliver ændret indholdsmæssigt.
 En væsentlig sagsbehandlingsfejl ville eksempelvis være overtrædelse af garantiforskrifter, det vil sige regler, der skal sikre, at afgørelsen får et lovligt og rigtigt indhold (herunder regler om habilitet, pligten til partshøring, besvarelse af partens anmodning om aktindsigt, inden afgørelsen træffes, udsættelse af sagen, for at parten kan afgive udtalelse og samtidig begrundelse).
 For lang sagsbehandlingstid eller manglende klagevejledning anses ikke for at være væsentlige mangler, der kan gøre en afgørelse ugyldig.
 Hvis der er en væsentlig sagsbehandlingsfejl, må vi normalt genoptage sagen, medmindre det er klart, at fejlen ikke har haft nogen indflydelse på afgørelsen.
 Eksempel 27: Vi tilkender ved afgørelse af 24. marts 2003 15 procent i løbende erstatning for tab af erhvervsevne, hvor årslønnen er fastsat til 230.000 kr. Årslønnen er fastsat ud fra arbejdsgivers oplysninger. Vi får ikke partshørt tilskadekomne over lønoplysningerne.
 Der klages ikke over afgørelsen. Den 2. maj 2003 modtager vi en anmodning om genoptagelse fra tilskadekomne med henvisning til, at årslønnen er forkert, da der er fejl i arbejdsgivers angivelser. Vi indhenter yderligere oplysninger, der bekræfter, at årslønnen skulle have været fastsat til 250.000 kr.
 Da vi ikke har partshørt, har vi overtrådt en garantiforskrift, hvilket er en væsentlig mangel. Hertil kommer, at vores manglende partshøring har haft stor indflydelse på vores afgørelse. Vi skal derfor genoptage afgørelsen og træffe en ny afgørelse. Vi ophæver samtidig vores afgørelse af 24. marts 2003.
 I visse tilfælde vil Arbejdsskadestyrelsen ikke kunne genoptage sin tidligere afgørelse efter almindelige forvaltningsretlige principper, selvom vi mener, at afgørelsen eventuelt er mangelfuld. Hvis Ankestyrelsen har truffet den seneste afgørelse om spørgsmålet, vil vi som udgangspunkt ikke have kompetence til at genoptage sagen.
 Arbejdsskadestyrelsen har ikke kompetence til at ændre en afgørelse, truffet af Ankestyrelsen, når der er tale om en vurdering af sagen på det samme grundlag.
 Hvis vi modtager en generel anmodning om genoptagelse, hvor der eventuelt sættes spørgsmålstegn ved en tidligere afgørelse, der er tiltrådt af Ankestyrelsen, vil vi tage stilling til, om lovens betingelser for genoptagelse er til stede (§ 24, 27, 34 eller 36). Hvis lovens betingelser ikke er opfyldt, eksempelvis fordi de faktiske oplysninger ikke er ændret, vil vi give afslag på genoptagelse. Vi kan eventuelt tilføje, at Arbejdsskadestyrelsen ikke har taget stilling til Ankestyrelsens tidligere afgørelse.
 I nogle tilfælde modtager vi en specifik anmodning om genoptagelse efter almindelige forvaltningsretlige principper med henvisning til, at vores tidligere afgørelse skulle være mangelfuld. Hvis afgørelsen er tiltrådt eller ændret af Ankestyrelsen, vil vi oversende sagen til Ankestyrelsen med henblik på, at Ankestyrelsen kan overveje, om der er grundlag for at genoptage afgørelsen ud fra almindelige forvaltningsretlige principper.
 Eksempel 28: Vi tilkender i oktober 1997 25 procent i erstatning for tab af erhvervsevne på baggrund af


text:
en rygskade. Tilskadekomne har fået tilkendt forhøjet almindelig førtidspension i 1996, svarende til en nedsættelse af erhvervsevnen på mindst halvdelen. Vi har trukket halvdelen fra, da der på røntgenbilleder var tegn på slidgigt (lovens § 13 og 26).
 Ankestyrelsen tiltræder afgørelsen i maj 1998 med samme begrundelse.
 I 2003 sender tilskadekomne et brev til os, hvor der anmodes om, at sagen genoptages, da der fejlagtigt er trukket fra i erstatningen, da slidgigten ikke har givet symptomer før arbejdsskaden. Der henvises til Højesterets dom af 3. september 1998 (UfR 1998.1627).
 Arbejdsskadestyrelsen sender sagen til Ankestyrelsen med henblik på, at Ankestyrelsen kan overveje, om der er grundlag for at genoptage afgørelsen ud fra almindelige forvaltningsretlige principper. Vi har ikke kompetence til at genoptage spørgsmålet om erhvervsevnetab, da Ankestyrelsen har vurderet spørgsmålet på samme grundlag.
 Når en sag genoptages på grund af, at en afgørelse har været mangelfuld, må der tages stilling til, om den tidligere afgørelse skal ophæves, eller om den eventuelt fortsat skal stå ved magt helt eller delvist.
 Eksempel 29: Tilskadekomne har under aftjening af sin værnepligtig fået en rygskade ved at løfte en kasse. Arbejdsskadestyrelsen afviser med henvisning til arbejdsskadesikringslovens § 9, nr. 1, da der ikke er sket en usædvanlig afvigelse i forhold til den ønskede udførelse af løftet.
 Der klages ikke over afgørelsen, og et år efter skaden anmoder tilskadekomne om genoptagelse, da hans sag ikke er blevet vurderet efter lov om værnepligtige. Arbejdsskadestyrelsen genoptager sagen og anerkender skaden som en ulykke efter værnepligtsloven, da tilskadekomne er blevet ramt af et ulykkestilfælde, der med rimelig sandsynlighed kan henføres til udførelsen af de pligter, der er forbundet med tjenesten, eller de forhold, hvorunder tjenesten foregår.
 Styrelsen genoptager således sagen ud fra almindelige forvaltningsretlige principper og ophæver samtidig den tidligere afgørelse.
 Hvis der anmodes om genoptagelse mere end 20 år efter Arbejdsskadestyrelsens afgørelse, vil eventuelle krav være forældede efter den almindelige 20-årige frist for forældelse (DL 5-14-4).
 Forældelsesfristen afbrydes ved enhver henvendelse med krav eller forbehold om anerkendelse af skaden. Efter hver afbrydelse løber der en ny 20-årig frist. (SM U-15-01)
 1908-lovens frist på 5 år for forældelse anvendes ikke på arbejdsskadeområdet. Dette blev fastslået af højesteret i en dom af 5. oktober 1999 (beskrevet i SM U-19-99). Højesteret anførte, at arbejdskadelovgivningen har karakter af en lovpligtig forsikring mod ulykker og derfor ikke er krav på erstatning for skade, som omtales i 1908-loven.
 Hvis vi har afvist at anerkende en ulykke, vil fristen for forældelse løbe fra skadedatoen.
 Eksempel 30:Tilskadekomne forvrider knæet den 1. februar 1967, men anmelder først skaden til os i 2003. Fristen for forældelse løber fra skadedatoen og udløber 1. februar 1987. I afgørelsen anfører vi derfor, at eventuelle krav på erstatning for knæskaden er forældet efter den 20-årige forældelsesregel i Danske lov 5-14-4. Der er ikke oplysninger om afbrydelse af fristen, og der er ikke særligt grundlag for at suspendere fristen.
 Forældelsesfristen regnes som udgangspunkt fra tidspunktet for stiftelsen af kravet. Det vil sige fra det tidspunkt, hvor den skadelige påvirkning ophørte (skadeårsagstidspunktet). Det seneste


text:
tidspunkt vil derfor normalt være tidspunktet for arbejdsophør. Dog må kravet anses for stiftet tidligere, hvis sygdommen indtrådte, inden den skadelige påvirkning ophørte, det vil sige ved de første symptomer (symptomdebut). (SM U-15-01)
 Det er uden betydning for stiftelsestidspunktet, om eller hvornår en sygdom kommer på fortegnelsen over erhvervssygdomme. Optagelse på fortegnelsen indebærer et nyt retsgrundlag, der kun har betydning for bevisvurderingen - ikke for spørgsmålet om forældelse. (Se Eksempel 33)
 Den 20-årige forældelsesfrist er som udgangspunkt absolut, men kan suspenderes i særlige tilfælde.
 Ved erhvervssygdomme vil overvejelser om forældelse foregå således:
 Fristen for forældelse vil i disse tilfælde løbe fra stiftelsestidspunktet, jævnfør afsnit 11.1. og afsnit 11.2., men fristen vil normalt være afbrudt af anmeldelsen og de afgørelser, der træffes i sagen. Fristen vil derfor normalt blive regnet fra den sidste afgørelse om kravet (eventuelt om genoptagelse).
 Højesterets dom af 27. november 2002 (UfR 2003.388 H)
 Den 2. februar 1966 fik tilskadekomne et kompliceret brud i højre arm. I 1968 fik han 10 procent i invaliditetserstatning. Efter en forværring anmodede tilskadekomne i 1999 om genoptagelse af sagen. Arbejdsskadestyrelsen og Ankestyrelsen gav afslag, da sagen var forældet efter den 20-årige forældelsesfrist.
 Højesteret anførte, at fristen for forældelse måtte regnes fra den 2. februar 1966, da arbejdsulykken skete, eller i hvert fald senest fra det tidspunkt i 1968, da den tidligere sag blev afsluttet. Efter skadens art og omfang forelå der ikke sådanne ganske særlige omstændigheder, at der var grundlag for at anse den 20-årige forældelse for suspenderet, jf. UfR 1989.1108 H.
 Den 20-årige forældelsesregel er som udgangspunkt absolut. Hvis der foreligger ganske særlige omstændigheder, kan fristen for forældelse på 20 år dog udsættes (suspenderes).
 Dette vil eksempelvis kunne ske, hvis der var tale om en alvorlig personskade som følge af en sygdom, som udvikler sig over en lang årrække, og som derfor næppe kan konstateres inden for den 20-årige forældelsesfrist, og hvis undladelse af suspension generelt vil føre til, at tilskadekomne eller de efterladte ikke havde mulighed for at få erstatning. I sådanne situationer kan den 20-årige forældelsesfrist suspenderes og forældelsen først regnes fra skadevirkningstidspunktet, det vil normalt sige fra de første symptomer. (SM U-15-01)
 Eternitdommen (UfR 1989.1108 H)
 Sagen handlede om personer, der havde været udsat for asbest. Højesteret regnede fristen fra det tidspunkt, hvor skaden kunne konstateres. Højesteret anførte: ”? Den 20-årige forældelse efter Danske Lovs 5-14-4, ville derfor ofte medføre, at krav på erstatning for sådanne helbredsskader (asbestbetingede, som har en latenstid på ca. 20 år) ville miste deres betydning, hvis forældelsesfristen ikke supenderes, således at fristen først regnes fra det tidspunkt, skaden kan konstateres?”
 Af nyere dato findes et eksempel fra Ankestyrelsen, hvor fristen for forældelse blev suspenderet.
 Eksempel 34: En murer havde været udsat for asbest i betydeligt omfang i perioden 1949-59. I 1994 fik han afslag på anerkendelse af en lungesygdom som en arbejdsskade, da Arbejdsskadestyrelsen mente, at der var tale om pleural plaques (lungehindefortykkelse), og at sygdommen måtte anses for pådraget under hans arbejde som selvstændig i årene 1959 til 1993. Det blev


text:
anført, at manden ifølge en speciallægeerklæring ikke led af asbestose.
 Den 8. februar 2002 blev der anmeldt asbestose.
 Ankestyrelsen fandt, at det eventuelle krav på erstatning efter lov om sikring mod følger af arbejdsskade var forældet efter den 20-årige forældelsesfrist i Danske lov 5-14-4. Ankestyrelsen fandt, at den 20-årige forældelsesfrist i dette tilfælde skulle regnes fra 1959, hvilket var det seneste tidspunkt, hvor manden som ansat havde været udsat for asbest. Ankestyrelsen fandt imidlertid, at der var grundlag for at suspendere fristen i hans tilfælde.
 Ankestyrelsen lagde vægt på, at sygdommen, som dannede baggrund for kravet, først opstod omkring 1999. Det var derfor ikke muligt for manden at anmelde kravet på et tidligere tidspunkt. Ankestyrelsen lagde endvidere vægt på, at der var tale om en alvorlig sygdom, og på, at sygdomme som følge af udsættelse for asbest meget ofte først viste sig mere end 20 år efter udsættelsens ophør. Såfremt forældelsesfristen ikke blev suspenderet i disse tilfælde, ville reglerne i fortegnelsens gruppe C, pkt. 2 være illusoriske. Endelig lagde Ankestyrelsen vægt på den såkaldte eternitdom, hvor Højesteret suspenderede forældelsesfristen i DL 5-14-4. (UfR 1989.1108 H)
 Ankestyrelsen anerkendte den påviste lungesygdom i form af udbredt bindevævsdannelse som en erhvervssygdom. Anmeldelsen fra 2002 måtte opfattes som en ny anmeldelse, da der var sket en afgørende ændring af karakteren af mandens sygdom, som nu var omfattet af fortegnelsen over erhvervssygdomme (udbredt bindevævsdannelse i lungehinden med påvirket lungefunktion).
 Der var endvidere en sandsynlig tidsmæssig sammenhæng mellem udsættelsen for asbest i 50'erne og konstateringen af bindevævsdannelse i lungehinden med påvirket lungefunktion i 1999.
 Ved anerkendelsen blev der taget forbehold for, at manden som selvstændig også havde været udsat for asbest. (SM U-16-01)
 (1992-loven med senere ændringer - gældende fra 1. januar 1993)
 § 55 ?
 (§ 55, stk. 7-9 er indført ved lov nr. 488 af 7. juni 2001 om ændring af lov om sikring mod følger af arbejdsskade og lov om erstatning til skadelidte værnepligtige m.fl.)
 Lovbekendtgørelse nr. 450 af 24. juni 1987 med senere ændringer
 (1978-loven med senere ændringer – gældende fra 1. april 1978)
 Stk. 2. Skønner Sikringsstyrelsen under sagens behandling, at anskaffelse af proteser, briller og lignende hjælpemidler samt sygevogne er nødvendig for at sikre sygebehandlingens eller genoptræningens resultater, for at formindske arbejdsskadens følger eller for nøjere at kunne bestemme omfanget af erhvervsevnetabet og graden af varigt »men«, skal forsikringsselskabet betale udgifterne hertil.
 Stk. 3. Stk. 1 og 2 gælder også ved genoptagelse af sagen med henblik på en ændret vurdering af erhvervsevnetabet og det varige »men«.
 § 29. Skønner Sikringsstyrelsen, at de omstændigheder, der har været bestemmende for fastsættelsen af erstatning efter §§ 27 og 28, har forandret sig væsentligt, kan erstatningsspørgsmålet genoptages indenfor en frist af 5 år fra erstatningens første fastsættelse. Hvis Sikringsstyrelsen i det enkelte tilfælde skønner, at den endelige afgørelse af omfanget af erhvervsevnetabet eller af det varige »men« ikke kan træffes inden for denne frist, fastsætter styrelsen inden udløbet af fristen en ny frist for genoptagelse af sagen til endelig afgørelse. Såfremt ganske særlige omstændigheder


text:
taler herfor, kan styrelsen se bort fra fristerne.
 Lov om forsikring mod følger af ulykkestilfælde
 Lovbekendtgørelse nr. 137 af 26. april 1968
 (lov af 20. maj 1933 med senere ændringer)
 § 34. Det påhviler en rentenyder at meddele direktoratet underretning om enhver forandring i hans forhold, som kan formodes at medføre nedsættelse eller bortfald af renten, ligesom direktoratet skal være opmærksom på, om sådan forandring indtræder.
 Stk. 4. Skønner direktoratet, at de omstændigheder, der har været bestemmende for fastsættelsen af invaliditetsrenten, har forandret sig i væsentlig grad, bliver renten at forhøje, nedsætte eller inddrage under hensyn til de indtrufne forandringer. Sådan genoptagelse til revision af invaliditetsrenten kan dog ikke finde sted, når der er forløbet 5 år efter rentens første fastsættelse, medmindre direktoratet i det enkelte tilfælde skønner, at den endelige invaliditetsgrad ikke kan fastsættes på det pågældende tidspunkt; i så fald fastsætter direktoratet inden udløbet af nævnte periode en frist for genoptagelse af sagen til endelig afgørelse.
 Det bemærkes, at efter denne lov blev der ikke udbetalt godtgørelse for varigt mén og erstatning for tab af erhvervsevne, men derimod blandt andet ydelserne invaliditetserstatning og dagpenge. Invaliditetserstatningen blev udbetalt som en løbende ydelse, der kunne kapitaliseres, og blev udbetalt, så længe tilskadekomnes erhvervsevne var forringet med 5 procent eller derover. Invaliditetserstatningen blev fastsat efter en invaliditetstabel, der svarer til méntabellen i dag.
 De sidste fire linier i § 34, stk. 4 fra ”, medmindre?” er indsat i 1964 og trådte i kraft den 1. april 1965.
 § 39 . Indtræder døden som følge af ulykkestilfældet, tilkommer der de efterladte erstatning efter nedenstående regler:
 •  Der tilkommer en enken, hvis ægteskab er indgået før ulykkestilfældet, en årlig rente af 30 pct. Af afdødes årsløn, beregnet efter § 44?
 Stk. 8. Når den, der oppebærer rente i henhold til stk. 1, nr. 1, indgår nyt ægteskab, bortfalder den i henhold til nævnte bestemmelse tilkendte rente og afløses med et beløb, der svarer til 3 års rente. I tilfælde af det nye ægteskabs ophør ved dødsfald eller skilsmisse kan direktoratet under hensyntagen til enkens økonomiske forhold og omstændighederne i øvrigt tildele enken retten til på ny at få renten udbetalt, dog først efter udløbet af 3 år regnet fra datoen for udbetalingen af den nævnte afløsningssum.
 § 47. Når direktoratet med hensyn til et anmeldt ulykkestilfælde har tilkendegivet parterne, at sagen må anses for afsluttet, uden at ulykkestilfældet har medført følger, der berettiger til erstatning efter § 32, kan krav i anledning af ulykkestilfældet ikke rejses ud over 1 år efter tilkendegivelsens dato, medmindre direktoratet skønner, at ganske særlige omstændigheder taler derfor. Tilsvarende regel gælder, for så vidt angr krav på erstatning i henhold til § 39, når direktoratet har tilkendegivet parterne, at sagen må anses for afsluttet, fordi pågældende ikke kan antages at have efterladt sig nogen efter § 39 erstatningsberettiget person.
 Stk. 2. Såfremt afgørelse af et anmeldt ulykkestilfælde ikke kan træffes af grunde, der skyldes den erstatningsberettigedes forhold, bortfalder kravet, når 3 år er forløbet efter dagen for ulykkestilfældet.
 Lov


text:
nr. 11000 af 15/04/1683
 - Kan genoptage ud over frist på 5 år
 - 20-årig forældelse
 Tilskadekomnes forhold
 - Frist på 3 år
 Afsluttet uden erstatningsberettigende følger
 - Ikke mulighed for at genoptage
 - Mulighed for at forlænge fristen fra 1965
 - Mulighed for at forlænge frist
 - Særskilt mulighed for at genoptage udgifter efter § 30
 Ufravigelig vil sige, at der ikke er mulighed for at se bort fra fristen. Det kan være, at der er mulighed for at forlænge fristen, og da vil en anmodning inden for denne frist kunne behandles. Hvis anmodningen modtages efter denne frist, er der ikke mulighed for at genoptage spørgsmålet.
 Dennes efterladte
 Selskabet (ulykkesforsikringsselskab eller Arbejdsmarkedets Erhvervssygdomssikring)
 Arbejdsgiver om anerkendelse eller afvisning
 Arbejdsgivere, der ikke har tegnet en lovpligtig forsikring
 Klagen skal pege på faktiske eller retlige mangler ved afgørelsen. Hvis der klages over skønnet i en konkret afgørelse, er klagen ikke omfattet af reglerne om genvurdering. Se afsnit 3.1.1
 Der må ikke være anket af flere parter. Hvis både tilskadekomne og arbejdsgiver eller selskabet har anket, skal sagen sendes direkte til Ankestyrelsen uden genvurdering.
 Der skal være en faktisk mangel ved afgørelsen eller
 Der skal være en retlig mangel ved afgørelsen
 Vi har fejlagtigt afvist et ulykkestilfælde overgået tilskadekomne under arbejdet med den begrundelse, at vedkommende var selvstændig, hvilket ikke var tilfældet, da tilskadekomne ifølge anmeldelsen var ansat i sit eget anpartsselskab og dermed omfattet af loven.
 Tilskadekomne anmelder en skade og oplyser, at han var værnepligtig på tidspunktet for skadens indtræden. Vi behandler sagen efter lov om sikring mod følger af arbejdsskade og træffer afgørelse om, at skaden ikke er omfattet af skadebegreberne i lov om sikring mod følger af arbejdsskade. Var sagen blevet behandlet efter lov om erstatning til skadelidte værnepligtige m.fl., ville skaden måske være omfattet af det mere lempelige skadebegreb i denne lov.
 Vi trækker fra i méngodtgørelsen for en skade på højre knæ, da det af en lægeerklæring fremgår, at tilskadekomne havde en tidligere skade på knæet. Den tidligere skade var imidlertid på det andet knæ, hvorfor der ikke var grundlag for at trække fra i godtgørelsen.
 Vi har ikke taget stilling til fradrag i erstatningen på grund af en klar og symptomgivende forudbestående sygdom, jævnfør bevisreglen i lovens § 13 - SM U-15-02.
 Vi har ikke overholdt vores forpligtelse til at oplyse sagen (officialmaksimen). Det kunne eksempelvis være, at styrelsen har tilkendt 5 procent i godtgørelse for varigt mén på baggrund af lægeerklæring I. Der forelå dog allerede en speciallægeerklæring, som kommunen havde indhentet, der beskrev en forværring af skaden, der burde give 15 procent i godtgørelse for varigt mén. Det fremgik af lægeerklæring I, at tilskadekomne var henvist til undersøgelse hos speciallæge af kommunen.
 Vi har foretaget et udpræget fejlskøn , eksempelvis tilkendt 5 procent i godtgørelse for mén for tab af alle fingre på højre hånd, der efter den vejledende méntabel giver 25 procent i mén.
 Vi har undladt at partshøre tilskadekomne over væsentlige lægelige oplysninger før en afgørelse om afslag på anerkendelse af


text:
en erhvervssygdom. (SM U-26-03)
 Vejledning af 21. juni 2001 om behandling af klager over Arbejdsskadestyrelsens afgørelser
 Bekendtgørelse nr. 586 af 21. juni 2001 om behandling af klager over Arbejdsskadestyrelsens afgørelser.
 Lov nr. 488 af 7. juni 2001 om ændring af lov om sikring mod følger af arbejdsskade og lov om erstatning til skadelidte værnepligtige m.fl.
 Indholdsløs – eksempelvis et brev, der kun indeholder følgende: ”Jeg ønsker at få min sag genoptaget.”
 Baseret på argumenter, der ikke er relevante for spørgsmålet om anerkendelse – eksempelvis: ”Jeg har fået det værre siden afgørelsen.”
 Baseret på argumenter om, at Arbejdsskadestyrelsens afgørelse var forkert eller mangelfuld (da kan genvurdering efter kapitel 3 eller genoptagelse efter almindelige forvaltningsretlige principper efter kapitel 10 overvejes).
 Den nye forklaring er mest sandsynlig
 Det kan eksempelvis være, at tilskadekomne udvider sin forklaring og kommer med en overbevisende vidneforklaring, der dokumenterer, at ulykken er sket, som tilskadekomne nu angiver det. Det kunne være, at den oprindelige beskrivelse af hændelsen var meget summarisk og unuanceret. Hvis denne nye og udvidede forklaring sandsynliggør et ulykkestilfælde, vil Arbejdsskadestyrelsen genoptage og anerkende skaden som et ulykkestilfælde.
 Den nye forklaring sandsynliggør heller ikke et ulykkestilfælde
 Hvis styrelsen eksempelvis har afvist en løfteskade som et ulykkestilfælde, fordi løftet af en 13 kg tung kasse forløb som ventet, vil sagen blive genoptaget, hvis tilskadekomne oplyser, at kassen vejede 23 kg. Denne oplysning er dog ikke væsentlig for vurderingen af, om den konkrete hændelse er en ulykke eller ej. Derfor vil sagen blive genoptaget på grund af den nye oplysning, men der vil igen blive givet afslag på anerkendelse som ulykkestilfælde, fordi der ikke på baggrund af de nye oplysninger er sandsynliggjort et ulykkestilfælde.
 Den nye forklaring er en ændring i forhold til den oprindelige forklaring
 Hvis tilskadekomne oprindeligt har forklaret detaljeret, at han forløftede sig på en kasse på 13 kg, kan det undre, hvis tilskadekomne ved en anmodning om genoptagelse oplyser, at han fik akutte smerter i ryggen ved hændelsen, da han tabte kassen og måtte gribe den, for at den ikke skulle falde på gulvet.
 Når en efterfølgende forklaring ikke kan rummes inden for den oprindelige forklaring, vil styrelsen genoptage sagen og give afslag på anerkendelse af skaden som et ulykkestilfælde. Begrundelsen vil være, at der ikke kan lægges vægt på den efterfølgende ændrede forklaring, som ikke kan rummes inden for den oprindelige forklaring, der ikke opfyldte kravene til anerkendelse som et ulykkestilfælde.
 At der ses bort fra en efterfølgende ændret forklaring vil dog kræve, at hændelsen oprindeligt var oplyst grundigt, så der ikke er tvivl om, hvordan hændelsen skete (officialmaksimen skal være opfyldt).
 Der er tilkendt 10 procent i godtgørelse for varigt mén, og det er ved en skrivefejl anført, at der skal udbetales 404 kr.
 Der er tilkendt 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne, men ved en fejl er beløbet, der skal udbetales, ikke anført.
 I afgørelsen står, at årslønnen er fastsat til 20.000 kr., hvor den skulle have været 200.000 kr. Erhvervsevnetabet er dog udregnet korrekt med 200.000 kr. som


text:
årsløn.
 der er dokumentation for nedsat erhvervsevne forud for arbejdsskaden eller dokumentation for helbredsforandringer og symptomer, der havde medført mén forud for arbejdsskaden, eller at
 der ud fra en lægesagkyndig bedømmelse forelå nærliggende risiko for, at den forudbestående sygdom, uafhængigt af arbejdsskaden, ville nedsætte erhvervsevnen væsentligt, eller for, at der uafhængigt af arbejdsskaden ville være opstået væsentlig helbredsforringelse med varigt mén til følge (prognosesynspunkt).
 Hvornår er kravet stiftet?
 Hovedregel: Ved ophør af påvirkningen (arbejdsophør).
 Undtagelse: Sygdommen gav symptomer inden arbejdsophør – da fra symptomdebut.
 Er fristen afbrudt? Da løber fristen først fra den seneste afbrydelse/henvendelse om kravet. (Se Eksempel 32)
 Er der ganske særlig grund til at suspendere fristen? (Jævnfør afsnit 11.4.).
 Eksempel 31 - Forældet krav - høretab
 Sagen vedrørte en nu 70-årig mand, der havde oplyst, at høretabet skyldtes udsættelse for støj på arbejdet som montør i årene 1964 til 1976, hvor han forlod arbejdsmarkedet på grund af en blodprop. Siden havde han ikke været udsat for støj. Sagen blev anmeldt til Arbejdsskadestyrelsen i 1999.
 Eventuelle krav på erstatning for en arbejdsbetinget hørenedsættelse var forældede efter den 20-årige forældelsesregel i Danske lov 5-14-4.
 Begrundelsen for afgørelsen var, at der var gået mere end 20 år mellem ophøret af udsættelse for støj på arbejdet og anmeldelsen af kravet til Arbejdsskadestyrelsen. Der var ingen oplysninger om afbrydelse af forældelsesfristen. Der var ikke grundlag for at suspendere forældelsesfristen i tilskadekomnes sag.
 Ankestyrelsen lagde ved denne vurdering vægt på, at støjbetingede høresygdomme objektivt opstår i nær tilknytning til støjudsættelsen. Endvidere lagde Ankestyrelsen vægt på, at tilskadekomne efter det oplyste flere gange i perioden 1973 til 1985 havde haft kontakt med ørelæger og egen læge om høreproblemerne. Han havde således på ingen måde været forhindret i at anmelde lidelsen inden forældelsesfristens udløb. (Sag 1 i SM U-15-01)
 Eksempel 32 - Forældet krav – rygsygdom under værnepligt
 Eventuelle krav på erstatning for en rygsygdom, der angiveligt skyldtes rygbelastninger under aftjening af værnepligt, var forældet efter den 20-årige forældelsesregel i Danske lov 5-14-4.
 Begrundelsen for afgørelsen var, at der var gået mere end 20 år mellem ophøret af værnepligten og anmeldelsen af kravet til Arbejdsskadestyrelsen, og at der var gået mere end 20 år, siden forældelsesfristen efter det oplyste senest var afbrudt.
 Der blev lagt vægt på mandens oplysninger, hvorefter ryglidelsen opstod i tilknytning til aftjening af værnepligt i årene 1962-1964. Han rejste sagen over for Direktoratet for Ulykkesforsikringen i 1963 og havde senest rejst et erstatningskrav over for chefen for Flyvevåbenet i 1974. Der forelå ingen oplysninger om efterfølgende påmindelse til forsvaret om fordringens eksistens. Han anmeldte kravet til Arbejdsskadestyrelsen i 1999.
 Den 20-årige forældelsesfrist i Danske lov 5-14-4 skulle således senest regnes fra 1974, hvilket betød, at mandens krav blev forældet i 1994.
 Ankestyrelsen bemærkede, at det var uden betydning for forældelsesspørgsmålet, at staten var arbejdsgiver. Endvidere blev det bemærket, at eventuelle andre krav på erstatning efter lov om værnepligtige m.fl. på baggrund af rygsygdommen ligeledes var forældede. (Sag 2 i SM U-15-01)
 Eksempel 33 - Forældet krav – hvide fingre
 Eventuelle krav


text:
på erstatning for en arbejdsbetinget sygdom i form af hvide fingre var forældet efter den 20-årige forældelsesregel i Danske lov 5-14-4.
 Begrundelsen for afgørelsen var, at der var gået mere end 20 år mellem sygdommens opståen og anmeldelsen af kravet til Arbejdsskadestyrelsen. Der var ingen oplysninger om afbrydelse af forældelsesfristen.
 Der blev lagt vægt på mandens oplysninger til speciallægen, hvorefter de hvide fingre begyndte i midten af 70'erne. Sygdommen blev anmeldt til Arbejdsskadestyrelsen den 27. januar 1999.
 Den 20-årige forældelsesfrist skulle i dette tilfælde regnes fra sygdommens debut, da samtlige faktiske omstændigheder, der begrundede det mulige krav, forelå på dette tidspunkt. Kravet var derfor stiftet på dette tidspunkt.
 Der var ikke grundlag for suspension af fristen. Ankestyrelsen lagde i den forbindelse vægt på, at kravet havde eksisteret siden midten af 70'erne. Det forhold, at manden ikke havde været klar over sammenhængen mellem sygdom og arbejde, kunne ikke begrunde suspension.
 Ankestyrelsen bemærkede, at lidelsen hvide fingre i forbindelse med højfrekvente vibrationer havde været omfattet af fortegnelsen over erhvervssygdomme siden den første bekendtgørelse herom fra 1976. Der havde således i hvert fald på dette tidspunkt været mulighed for at anerkende sygdommen efter de gunstige beviskrav, der gælder for sygdomme, der er optaget på fortegnelsen. (Sag 3 i SM U-15-01)


text:
Overarbejde kunne medregnes i beregning af erhvervsevnetab - IUNO
 calendar 31. januar 2019
 Ankestyrelsen afslog en medarbejders anmodning om erstatning for tabt erhvervsevne, bl.a. fordi medarbejderen ikke havde bevist, at han havde mistet indtjening pga. arbejdsskaden. Medarbejderen påstod dog, at Ankestyrelsen ikke skulle have medregnet overarbejde i vurderingen af hans nuværende indtjening. Højesteret fandt, at overarbejdet ikke var af ekstraordinær karakter og derfor skulle medregnes.
 Sagen drejede sig om en medarbejder, der arbejdede som svejseoperatør i en virksomhed. Da medarbejderen på et tidspunkt fik toksisk eksem, var han nødt til at opsige sit arbejde i virksomheden og i stedet finde arbejde som pædagog. Medarbejderen fik anerkendt eksemen som en arbejdsskade, men Ankestyrelsen afslog hans anmodning om erstatning for tab af erhvervsevne. Styrelsen begrundede dette med, at arbejdsskaden kun havde medført få skånehensyn, og at medarbejderen ikke havde bevist, at skaden havde medført en lønnedgang. Ankestyrelsen fandt nemlig, at medarbejderen hen over et år havde tjent mere som pædagogmedhjælper, end han ville have tjent i sit gamle arbejde som svejseoperatør. Styrelsen lagde her vægt på den store mængde overarbejde, som medarbejderen havde haft i perioden som pædagogmedhjælper.
 Medarbejderen mente dog, at overarbejdet i perioden var ekstraordinært højt og derfor ikke skulle indgå i beregningen af hans indtægt som pædagogmedhjælper. Han påstod derfor, at han havde lidt en lønnedgang og dermed et erhvervsevnetab på over 15 %, som gav ham ret til erstatning.
 Hovedspørgsmålet, som Højesteret skulle tage stilling til, var, om der skulle tages højde for medarbejderens overarbejde som pædagogmedhjælper ved vurderingen af, om skaden havde medført en lønnedgang.
 Overarbejdet var hverken midlertidigt eller ekstraordinært
 Arbejdsskadesikringslovens § 17, stk. 2, fastslår, at der ved vurderingen af erhvervsevnetab skal tages hensyn til den skadelidtes muligheder for at skaffe sig indtægt ved sådan et arbejde, som med rimelighed kan forlanges af vedkommende i forhold til evner, uddannelse m.m. Ifølge Højesteret betød dette, at der som udgangspunkt skulle tages hensyn til skadelidtes faktiske indtjening efter skaden, når skadelidtes indtjeningsevne skulle vurderes.
 På denne baggrund vurderede Højesteret, at medarbejderens overarbejde som udgangspunkt skulle indgå i prognosen for, hvad han kunne tjene efter skaden. Højesteret vurderede i denne forbindelse, at overarbejdet hverken var af midlertidig eller ekstraordinær karakter. Retten fandt desuden ikke, at arbejdsskaden på sigt ville forhindre medarbejderen i at opretholde indtjeningen som pædagogmedhjælper, fordi eksemet kun medførte, at han skulle undgå kontakt med køle- og smøremidler og oliebaserede produkter.
 Højesteret konkluderede, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Ankestyrelsens afgørelse i sagen, og at medarbejderen derfor ikke havde lidt et erhvervsevnetab, der gav ham ret til erstatning.
 Dommen viser, at overarbejde som udgangspunkt skal indgå i beregningen af, om en medarbejder har lidt en lønnedgang efter en arbejdsskade, der kan berettige til en erstatning for tab af erhvervsevne efter arbejdsskadesikringsloven. Det afgørende er, om overarbejdet har enten midlertidig eller ekstraordinær karakter. Højesteret bemærkede dog, at dette udgangspunkt ikke gælder, hvis arbejdsskaden kan medføre, at den skadelidte ikke på sigt kan opretholde sine indtjeningsmuligheder.
 [Højesterets dom af 27. november 2018 i sag 50/2018]
 Berettiget


text:
Her finder du blandt andet de arkivalier, som endnu ikke indgår i en af de tematiske samlinger. Det er en blandet landhandel, og der er noget for enhver smag og interesse. Der kommer løbende nye arkivalier til. Tilmeld dig Arkivalieronlines nyhedsbrev. Se kommende digitaliseringer på Arkivalieronline.
 Dansk Kvindesamfund Forhandlingsprotokoller samt afskrifter fra Dansk Kvindesamfunds møder. Materialet dækker perioden 1871-1991
 Demokrati i mellemkrigstiden Læs om Påskekrisen 1920, politiets efterretningsvirksomhed, kommunister, syndikalister og meget mere. Se også arkivalierne og læs om historien bag i Rigsarkivets kildepakke: Forsvar for demokrati i mellemkrigstiden. Read here
 Fængsler, tugt- og forbedringshuse Oversigter overindsatte, fangefotos og mange andre arkivalier fra fængslerne.
 Godser, baronier, grevskaber og stamhuse I godsarkiverne er der oplysninger om godsets ejendom og drift, godsejerne, fæstevæsen, skoler og sociale forhold - og meget andet, Omfatter også ryttergodserne.
 Industriforeningens udstillinger Her finder du oplysninger om deltagere i de nordiske Industri-, Landbrugs- og Kunstudstillinger i København i 1872 og 1888, herunder deres virksomhed (fx etableringsår og antal arbejdere) samt de udstillede genstande. Tilmeld dig Arkivalieronlines nyhedsbrev Read here
 Justitsprotokoller, tingbøger og domprotokoller Justitsprotokollerne, også kaldet tingbøger, er rets- og dombøger. De indeholder både straffesager og civile sager.
 Kirken: Provstierne Provsten har opsynet med kirkens og præsteembedernes ejendom samt præsternes embedsførelse. Provsten var også skiftemyndighed for præsterne.
 Kirken: Præsten, pastoratet og sognet Indeholder ikke kirkebøger og skifteprotokoller, men alt muligt andet fra præsteembederne. F.eks. kommunionprotokoller (altergæster), regnskaber, breve og libri datici (embedsbøger).
 Krigen 1864 Indeholder forskelligt materiale om den 2. slesvigske krig 1864. Materialet kan også ses på Rigsarkivets kildepakke om 1864, hvor der er mange informationer om arkivalier og dem, de stammer fra. Read here
 Lensregnskaber Blandt Rigsarkivets ældre regnskaber fra perioden 1559-1660 udgør lensregnskaberne den største arkivserie, og indholdsmæssigt hører de til de mest righoldige. Regnskaberne dækker lokalforvaltningen, primært af landdistrikterne. Fra senmiddelalderen indtil Enevældens indførelse i 1660 var landet opdelt i len, hvoraf der fandtes to hovedtyper: De store slotslen (hovedlen) stod for lokalforvaltningen, retshåndhævelsen og militære opgaver; mindre godslen benyttedes hovedsagelig til aflønning af hoffolk og kongelige embedsmænd. Det er overvejende slotslenenes regnskaber, der er bevaret. Ligesom de øvrige rækker af ældre regnskaber led lensregnskaberne betydelige tab ved de store oprydninger i Rentekammerets arkiv i begyndelsen af 1700-tallet. Man anlagde det princip, at regnskaberne fra 1610 og videre frem skulle bevares, mens regnskaberne før dette år kun skulle bevares, såfremt de indeholdt oplysninger af væsentlig betydning for Danmarks historie - dvs., kort sagt, konger og krige. Det er formentlig grunden til, at Ringsted Klosters Lens regnskaber fra 1500-tallet er bevaret i større omfang end for andre len, idet Ringsted ofte var det første sted, konger og embedsmænd gjorde holdt på rejser vestpå i landet. I øvrigt blev kassationerne ikke gennemført helt systematisk, så en del ældre materiale har overlevet på mere eller mindre tilfældig vis.
 Pergamenter Mange af de ældste dokumenter er skrevet på pergament, ofte forsynet med flotte segl. Mangel omhandler køb og salg af ejendom (skøder) eller stadfæstelse af rettigheder (tingsvidner), men der er også privilegiebreve og meget andet.
 Pianoer og klaverer


text:
fra Hornung og Møller Nummerbøgerne er fortegnelser over de klaverer og flygler, som Hornung & Møller lavede fra 1827 til 1972. Bøgerne er ført kronologisk og indeholder hvert instruments unikke nummer og navnet på den første ejer. Read here
 Postvæsen Alt vedrørende post.
 Private personer Private personers papirer, f.eks. breve, skøder, regnskabsbøger, billeder og meget andet.
 Private virksomheder Private virksomheder
 Retsvæsen: Admiralitetsretten Maritim domstol, der virkede 1611-13. Fra retten kunne apelleres til Kongens Retterting.
 Retsvæsen: Dommere og retter efter 1919 Her finder du oplysninger om retssager og andet fra domstolene. Tinglysning af fast ejendom og skiftesager skal dog findes under temaerne Find en ejendom og Find din slægt.
 Retsvæsen: Højesteret, Landsting og landsretter Højesteret blev oprettet i 1661 som afløser for Kongens Retterting, der hidtil havde været Danmarks og Norges øverste domstol. For Norges vedkommende havde Højesteret denne funktion indtil 1814. Formelt var kongen leder af Højesteret indtil 1850, men allerede i 1674 blev der etableret et embede som justitiarius, dvs. leder af retten. Siden retsplejelovens ikrafttræden i 1919 har denne person været betegnet som præsident. De øvrige dommere blev indtil 1919 tituleret som assessorer. I 1600-tallet fungerede Højesteret i visse sager som både første og sidste retsinstans, men siden har domstolen udelukkende virket som appelinstans. Højesteret har kompetence til at behandle alle typer af retssager, men i 1919 blev retten afskåret fra bevisbedømmelse i nævningesager, og i 1936 blev dette udstrakt til at gælde for alle slags straffesager. Herefter kan Højesteret kun tage stilling til strafudmålingen i disse sager. Landstingene/landsretterne var og er appeldomstol for underretterne, men særligt i ældre tid var de også centrum for officielle handlinger såsom kongehyldning og bekendtgørelser.
 Retsvæsen: Kongens retterting Højesterets forgænger, landets højeste domstol. Her finder du dele af rettertingets arkiv 1536-1660, bl.a. stævninger, voteringer og domme.
 Retsvæsen: Retsbetjente indtil 1919 Retsbetjentene indtil 1919 havde mange opgaver, og her kan du finde en bred vifte af oplysninger om både personer og steder og meget andet. Retsbetjentene blev i 1919 afløst af de nyoprettede domstole og politikredse. Indeholder også notarialsager (testamenter m.v.).
 Ryttergodser Rytterdistrikterne opstod, efter at rytteriet i 1670 blev gjort nationalt. Udskrivningen hertil blev foretaget på det efter reformationen omfattende krongods, der blev opdelt i distrikter. Ordningen med rytterdistrikter falder i to hovedperioder: den første strakte sig fra 1679 til 1720, den anden fra 1720 til omkring 1774. Forskellen mellem de to perioder bestod især i en ændring i den geografiske fordeling af rytterdistrikterne. Rytterdistrikterne blev opløst eller solgt i perioden 1764-1774.
 Søfart Her finder du forskellige arkivalier vedrørende søfart.
 Tamperretten Kirken bevarede efter reformationen jurisdiktion over lægfolk i ægteskabssager. Ved Riber artiklerne af 1542 bestemtes det, at der i stifterne skulle afholdes tamperret fire gange årligt på tamperdagene. Tamperretterne bestod af stiftslensmanden, siden stiftamtmanden og nogle af stiftets gejstlige. I 1797 overgik jurisdiktionen i ægteskabssager til det verdslige retsvæsen.
 Toldvæsen Alt vedrørende told.
 Watersschout i København og Helsingør Waterschouten stod for registreringen af søfolk, der skulle på langfart. Protokollerne indeholder oplysninger om søfolkene samt bemandingen af de enkelte skibe, som udgik


text:
fra København (1695-1871) og Helsingør (1816-71).
 Viborg Landstings dombøger Det nørrejyske landstings ældste dombøger indtil 1667. Her finder du domme afsagt ved landstinget, skøder på ejendom, arvesager og meget andet.
 Virksomheder og erhvervsliv Her finder du materiale fra og om det private erhvervsliv.
 Ældre regnskaber Arkivalierne indeholder regnskabsmateriale fra en række sønderjyske, fynske og sjællandske arkivskabere. Materialet dækker perioden fra 1447 og frem til 1583 og består bl.a. af Kammermesterregnskaber, Rentemesterregnskaber, Dronningens skrivers regnskabsbøger, Regnskaber for Roskilde domkirke og kapitel, Gottorp toldregnskab.
 Øresundstoldregnskaber Består af Øresundstoldregnskaber, dækkende perioden fra 1497 og frem til 1856 samt Øresundskontratoldregnskaber, dækkende perioden fra 1660 og frem til 1856.


text:
Må jeg opsige en fleksjobber, der fylder 65?
 Svaret er ja! En fleksjobordning er en særlig form for ansættelse. Det forhold, at økonomien i ansættelsen er baseret på tilskud fra det offentlige, har en afgørende betydning, når det kommer til overvejelser om opsigelse af fleksjobberen. Bortfalder tilskuddet som følge af, at fleksjobberen opnår folkepensionsalderen, er det derfor legitimt at opsige vedkommende.
 Hvis du har spørgsmål vedr. opsigelse af medarbejdere, eller er du selv blevet opsagt, så kan du kontakte advokat Helle Groth Christensen på telefon 4630 4677 eller pr. e-mail: hgc@ret-raad.dk
 Dette har Højesteret for nylig taget stilling til i en principiel dom. Her kan du læse den nærmere begrundelse for, at svaret blev ja:
 Mange private og offentlige arbejdsgivere har god gavn og glæde af at have en fleksjobmedarbejder ansat. Virksomheden opnår tilskud til lønnen til medarbejderen og får løst nogle arbejdsopgaver, som man måske ellers ikke ville have råd til at ansætte en medarbejder på almindelige lønvilkår til at løse. Samtidig er virksomheden med til at tage et socialt ansvar over for en gruppe borgere, som på grund af sygdom har en nedsat arbejdsevne og derfor har svært ved at finde fodfæste på arbejdsmarkedet.
 Det er Beskæftigelsesindsatsloven der regulerer reglerne om fleksløntilskud. Arbejdsgiveren betaler løn til fleksjobberen for det arbejde og antal arbejdstimer, der bliver udført. Kommunen supplerer med et fleksløntilskud til den ansatte.
 Hvis fleksjobbet er påbegyndt før den 1. januar 2013, reguleres det efter de gamle regler i loven, hvor arbejdsgiveren betaler en fuldtidsløn til fleksjobberen, selvom vedkommende måske kun arbejder få timer om ugen. Til gengæld er det så arbejdsgiveren, som modtager fleksløntilskuddet fra kommunen.
 Tilbud om fleksjob kan gives helt frem til folkepensionsalderen. Når fleksjobberen fylder 65 år og får ret til folkepension, bortfalder bevillingen til fleksjob, og fleksløntilskuddet fra kommunen ophører.
 Hvad gør en privat eller offentlig arbejdsgiver, som mister fleksløntilskuddet fra kommunen, fordi fleksjobberen opnår folkepensionsalderen og, som derfor ikke længere har råd til at have fleksjobberen ansat? Må den private eller offentlige arbejdsgiver opsige fleksjobberen?
 Det følger nemlig af forskelsbehandlingsloven, at en arbejdsgiver ikke må forskelsbehandle medarbejdere på grund af alder eller handicap. En fleksjobansat vil som udgangspunkt være omfattet af disse regler på grund af den nedsatte arbejdsevne.
 Højesteret har for nylig taget stilling til netop dette spørgsmål. I denne sag skulle Højesteret afgøre, om opsigelsen af en fleksjobansat medarbejder udgjorde ulovlig forskelsbehandling i strid med forskelsbehandlingsloven, eller om opsigelsen var i strid med deltidsloven og funktionærloven.
 Sagen handlede om en fleksjobansat medarbejder, der var ansat i en funktionærstilling i en virksomhed 20 timer om ugen. Fleksjobordningen var efter de gamle regler, hvor fleksjobberen fik løn for fuldtidsarbejde, og kommunen dækkede 2/3 af lønudgiften gennem et tilskud til virksomheden. Medarbejderen blev opsagt, da han nåede folkepensionsalderen. Arbejdsgiverens begrundelse var, at fleksjobaftalen med kommunen ophørte. Medarbejderen ønskede imidlertid at fortsætte i virksomheden i en stilling, hvor lønnen og ansættelsesvilkårene svarede til hans arbejdsevne. Det var i en deltidsstilling mod reduceret løn og vel at mærke uden fleksløntilskud.
 Medarbejderens faglige organisation mente,


text:
at opsigelsen var i strid med forskelsbehandlingsloven, deltidsloven og funktionærloven og anlagde en retssag, der endte i Højesteret.
 Højesteret slår til en start fast i sin dom, at fleksjobordningen ikke udgør et helt almindeligt ansættelsesforhold. Der er tale om et særligt ansættelsesforhold, og der er det særlige forhold, at ordningen er forbundet med et offentligt tilskud. Derfor må fleksjobbet anses for en beskæftigelsesfremmende foranstaltning, hvor staten positivt har besluttet at give en særlig gruppe borgere særlige rettigheder for at hjælpe dem. Sådanne ordninger er tilladt efter forskelsbehandlingsloven, og når – i dette tilfælde – en fleksjobordning ophører på grund af, at fleksjobberen fylder 65, er det ikke ulovlig forskelsbehandling efter Højesterets opfattelse - hverken på grund af alder eller handicap.
 Højesteret udtalte endvidere, at det måtte anses for klart, at arbejdsgiveren ikke havde ansat fleksjobberen, hvis det ikke var for fleksløntilskuddet fra kommunen. Derfor bortfaldt grundlaget for ansættelsen ved løntilskuddets ophør.
 På den baggrund kom Højesteret frem til, at opsigelsen af den fleksjobansatte medarbejder ikke var i strid med forskelsbehandlingsloven. Da grundlaget for ansættelsen var bortfaldet som følge af fleksjobordningens bortfald, var opsigelsen heller ikke i strid med deltidsloven og/eller funktionærloven. Det var derfor lovligt at opsige en fleksjobber, når det kommunale fleksløntilskud bortfaldt som følge af, at fleksjobberen fyldte 65.
 Højesterets dom er vigtig for de mange offentlige og private arbejdsgivere, som ansætter medarbejdere med nedsat arbejdsevne. Det vigtige er at være opmærksom på:
 at fleksjobordningen er en særlig form for ansættelse,
 at det forhold, at økonomien i ansættelsen er baseret på fleksløntilskud fra det offentlige, har en afgørende betydning, når det kommer til overvejelser om opsigelse af fleksjobberen og,
 at det i det konkrete tilfælde, hvor tilskuddet bortfaldt på grund af, at fleksjobberen opnåede folkepensionsalderen, var legitimt at opsige vedkommende.


text:
En lovsang til demokratiet! - DUS - Det Udenrigspolitiske Selskab
 KLUMME: Den britiske højesteret har énstemmigt erklæret suspensionen af parlamentet for ulovlig. Ifølge Storbritanniens fremmeste jurister skal parlamentet have ret til at diskutere og træffe afgørelser i en helt usædvanlig sag som Brexit. Afgørelsen er et drønende slag mod de seneste års populister og autoritære tendenser og kan få fundamental betydning for demokratiet.
 Winston Churchill må vende sig i sin grav – ikke over den britiske højesteretsdom, men over premierminister Boris Johnson, der længe har forsøgt at puste sig op som en ny Churchill. Boris Johnson fik en uhørt lussing af Storbritanniens Højesteret, der i sin kendelse i tirsdags kaldte suspensionen af parlamentet ulovlig. Det var en jordskælvsafgørelse, der fremhæver det britiske parlamentariske demokrati, heri særligt parlamentets opgave med at føre tilsyn med regeringen, og hvis love enhver må adlyde. Churchill trivedes i Underhuset, og han kæmpede en ægte kamp for friheden.
 Boris Johnsons forsøg på at hive Storbritannien ud af EU med populistiske og ulovlige metoder fik et forsmædeligt nederlag ved den énstemmige dom i Højesteret. Det var en usædvanlig klar afgørelse, som næsten ingen havde ventet eller turdet håbe på: at Boris Johnsons suspension af parlamentet i fem uger var ulovlig, at hans beslutning om at anmode Dronningen om at suspendere parlamentet var ulovlig, og at parlamentet straks kan indkaldes for at følge Brexit-sagen og træffe de nødvendige afgørelser.
 Afgørelsen er så sønderlemmende for Boris Johnson, at han muligvis trækker sig eller vil blive udsat for et massivt pres for at få ham afsat. Højesterets formand, Lady Hale, læste den fire sider lange afgørelse op for Højesteret og tv-stationerne og dermed direkte for den britiske befolkning – ja, for hele verden. Boris Johnson fik læst og påskrevet, som man sjældent har oplevet fra en højesteret over for en regering: I flere hundrede år har domstolene udøvet retten til at tage stilling til, om regeringerne følger loven. En regering skal følge landets love. Derfor kan en regerings beslutning også bringes for en domstol for at få beslutningen vurderet. Under den seneste tids debat har der været en hed diskussion om, hvorvidt Højesteret overhovedet kan tage stilling til suspensionen.
 Men det kan domstolene altså, og irettesættelsen af regeringen er uhørt. Skulle det virkelig være nødvendigt med en sådan fundamental belæring om grundlaget for det britiske demokrati – for ethvert demokrati? Nu er det slået fast med syvtommersøm: Parlamentet kan vedtage love, som alle må følge. Det gælder altså også den lov, som oppositionen og 21 fyrede konservative partimedlemmer vedtog, og som betyder, at regeringen ikke kan træde ud af EU uden en aftale. Parlamentet kan ikke ignoreres. ”Parlamentets eneret til at vedtage love bliver undergravet, hvis regeringen kan hindre parlamentet i at udøve sin magt og vedtage love i lige så lang tid, som parlamentet vil det.”. Desuden er parlamentet ansvarlig for regeringsførelsen: ”ansvarligheden over for parlamentet er kernen i Westminster-demokratiet.”
 Så kan de demokratiske og juridiske principper ikke udtrykkes klarere. Der er ingen plads til fortolkninger og smarte finurligheder,


text:
som Boris Johnson og hans rådgivere har forsøgt sig med. Højesteret er også ganske klar omkring suspensionen. Regeringen har sagt, at den skulle gøre det muligt at forberede Dronningens åbningserklæring for den nye parlamentssamling – med lovforslag – og at den ikke skulle hindre parlamentet i at debattere Brexit. Dét er der tid nok til i de sidste to-tre uger af oktober, sagde Boris Johnson.
 Denne argumentation blev totalt fejet til side. Suspensionen havde som formål at frustrere eller hindre parlamentet i at udføre sine forfatningsvedtagne funktioner som lovgiver og som tilsynsførende med regeringen, sagde Højesteret. Der var ikke tale om en normal suspension, for den finder nemlig sted under usædvanlige omstændigheder – omkring den ”fundamentale forandring”, der med Højesterets ord vil finde sted den 31. oktober, nemlig om en eventuel udtræden af EU. ”Suspensionen hindrer parlamentet i at udføre sine forfatningsmæssige rolle i fire ud af otte uger, så der ikke kan føres en debat eller vedtages en lovgivning.”.
 ”Underhuset har som valgte repræsentanter for folket ret til at udtrykke sig om, hvordan forandringen (omkring Brexit) skal finde sted.” Højesteret påpeger den ekstreme virkning, det har på ’vores demokratiske grundlag.’” Højesretsdommen fik umiddelbart enorme reaktioner. Den viste i ét hug, hvor hårdkogt Boris Johnson håndterede sin regering, sit parti og oppositionen i forsøget på at få briterne ud af EU – en beslutning, der kun bygger på et beskedent flertal for et Brexit, nemlig med 52 pct. mod 48 pct. Han har presset 21 konservative partimedlemmer ud, fordi de ikke stemte for hans Brexit-linje. Han vildledte Dronningen og brød loven med suspensionen, og han har sagt, at han ikke nødvendigvis vil følge parlamentets lov om Brexit. Han har talt om forhandlinger i Bruxelles, men der er ikke fremlagt noget konkret forslag herom, og heller ikke om sikringen af en åben grænse mellem Irland og Nordirland.
 Beslutningen vil utvivlsomt få vidtrækkende betydning i Europa og USA. En Højesretsdomstol har turdet træde ind i en betændt politisk krise og har præciseret grundreglerne for magtdelingen mellem parlamentet, regeringen og domstolene. Beslutningen er et dræbende slag for populister og personer med autoritære tendenser, og den viser, at samfundet må have mod til at gå imod forsøg på at manipulere med demokratiet med smarte manøvrer, fake news og løgne. Boris Johnson brugte løgne i Brexit-kampagnen, og præsident Donald Trump har i utallige sager bevæget sig på lovgivningens grænser – senest har han muligvis overtrådt forfatningen i den nye Ukraine-affære for at kaste smuds på sin demokratiske rival, Joe Biden.


text:
Højesteret Om bl.a. udgifter til advokatuddannelse og godtgørelse efter ansættelsesbevisloven
 Om bl.a. udgifter til advokatuddannelse og godtgørelse efter ansættelsesbevisloven
 Sag 155/2009
 Dom afsagt den 17. december 2010.
 Danmarks Jurist- og Økonomforbund som mandatar for A
 Om bl.a. udgifter til advokatuddannelse og godtgørelse efter ansættelsesbevisloven.
 Den 15. juli 2004 blev A ansat som advokatfuldmægtig hos B. A modtog hverken ved sin ansættelse eller gennem de følgende 11⁄2 års ansættelse et skriftligt ansættelsesbevis. Den 9. januar 2006 blev der indgået en skriftlig ansættelseskontrakt, der blandt andet indeholdt et vilkår om, at A selv skulle afholde udgifter til fuldmægtigkurser til opnåelse af advokateksamen. Den 3. november 2006 afgav B en principalerklæring, der blandt andet i relation til arbejdstid gav anledning til uenighed parterne imellem. Den 21. august 2007 afgav B en revideret principalerklæring. Principalerklæringen havde betydning for, hvornår A kunne opnå beskikkelse som advokat.
 Der opstod efterfølgende tvist om, hvorvidt B og C, der efter ansættelsestidspunktet var indtrådt som B’s kompagnon i advokatfirmaet, skulle refundere A udgifterne til advokatuddannelse, betale en godtgørelse for manglende og mangelfuldt ansættelsesbevis og betale erstatning for løntab som følge af forsinkelse med opnåelse af advokatbeskikkelse.
 Højesteret fandt, at retsplejelovens § 126, stk. 3, må forstås således, at en advokats pligt til at afholde udgifterne til sin autoriserede fuldmægtigs advokatuddannelse ikke gyldigt kan fraviges ved aftale mellem parterne. B var derfor forpligtet til at betale A’s udgifter til fuldmægtigkurserne. Højesteret fandt endvidere, at betalingsforpligtelsen alene påhvilede den advokat, hos hvem fuldmægtigen var autoriseret, dvs. B.
 For så vidt angår godtgørelse efter ansættelsesbevisloven bemærkede Højesteret, at en skriftlig ansættelseskontrakt først blev indgået omkring 11⁄2 år efter ansættelsestidspunktet, selv om A flere gange over for B fremsatte ønske om en formalisering af deres samarbejde. Højesteret fandt, at vilkåret om, at A selv skulle afholde udgifterne til advokatuddannelsen, var i strid med ufravigelige lovregler og dermed vildledende, og at overtrædelserne af ansættelsesbevisloven konkret havde givet anledning til usikkerhed om ansættelsesforholdet. Efter en samlet vurdering fandt Højesteret, at der skulle udmåles en godtgørelse på 15.000 kr. C havde for Højesteret erkendt, at hun hæftede solidarisk med B for dette krav.
 For så vidt angår erstatningskravet vedrørende forsinket advokatbeskikkelse fandt Højesteret, at det beroede på A’s egne forhold, at hendes advokatbeskikkelse blev forsinket, hvorfor hun ikke havde krav på erstatning.
 Højesteret ændrede dermed landsrettens dom i relation til godtgørelse efter ansættelsesbevisloven og erstatningskravet vedrørende forsinket advokatbeskikkelse. Landsretten var nået til samme resultat for så vidt angår kursusudgifterne.
 Sidst opdateret: 17-12-2010


text:
Dette afsnit handler om ekstraordinær ansættelsesændring, når Skatteforvaltningen har foretaget en ansættelse på et forkert eller ufuldstændigt grundlag, og dette skyldes forsætlig eller groft uagtsom adfærd af borgeren eller af nogen på dennes vegne. Reglen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5 kan kun anvendes på Skatteforvaltningens initiativ, jf. bemærkningerne til L 175 FT2002/2003 og SKM2016.585.VLR (tidligere SKM2015.427.BR).
 Reglen giver ikke grundlag for nedsættelse efter anmodning, hvis borgeren eller nogen på dennes vegne, fx en revisor, har handlet groft uagtsomt. Se SKM2002.371.LSR og SKM2016.585.VLR.
 Begreberne forsæt og grov uagtsomhed i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, er identiske med de tilsvarende begreber i SKL kapitel 9. Dette betyder dog ikke, at gennemførelse af ansættelsessagen er betinget af, at der fastslås strafansvar.
 Efter forarbejderne til SFL § 27, stk. 1, nr. 5, er begreberne forsæt og grov uagtsomhed identiske med de tilsvarende begreber i SKL kapitel 9. Dvs. at anvendelse af bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, forudsætter, at der foreligger et strafbart forhold. Uanset dette er anvendelsen af SFL § 27, stk. 1, nr. 5, ikke betinget af, at der gøres strafansvar gældende, eller at en gennemført straffesag resulterer i en fastsættelse af straf. Begrundelsen er, at frifindelse i straffesagen kan hænge sammen med en straffesags særlige karakter, fx at der gælder andre krav til bevisets styrke end i skatteansættelsessagen.
 Da skatteyderen heller ikke for landsretten havde dokumenteret, at han havde selvangivet og betalt skat i Tyskland, tiltrådte landsretten herefter af de af byretten anførte grunde, at skatteyderen ved at have indrettet sig som fastslået og samtidig undladt at selvangive sin udenlandske indtægt i indkomstårene 2006-2009, i hvert fald ved grov uagtsomhed havde bevirket, at skattemyndighederne havde foretaget skatteansættelsen for disse indkomstår på et ufuldstændigt grundlag. Betingelserne for genoptagelse af skatteansættelsen for disse indkomstår var herefter opfyldt, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Se SKM2019.249.ØLR.
 Vedrørende fristreglerne tiltrådte landsretten, at dispositionerne i tilknytning til de beskrevne aktiver henset til anpartshaverens bestemmende indflydelse havde haft karakter af kontrollerede transaktioner. Den forlængede ansættelsesfrist i SFL § 26, stk. 5, fandt derfor anvendelse.
 Med henvisning til værdierne og karakteren af de omhandlede aktiver, som anpartshaveren ikke i noget tilfælde selvangav var stillet til hans rådighed, og tillige til omstændighederne ved erhvervelsen af aktiverne, fandt landsretten, at anpartshaveren i hvert fald havde handlet groft uagtsomt, og derved havde bevirket, at hans skatteansættelser blev foretaget på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag, jf. herved SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Se SKM2019.159.ØLR.
 I SKM2018.429.BR fandt byretten, at da skatteyderen havde haft bopæl i Danmark og et samlet ophold på 230 dage, var skatteyderens fulde skattepligt til Danmark genindtrådt fra den 1. januar 2005. Retten fandt endvidere, at da skatteyderen og dennes ægtefælle måtte anses for at have været samlevende fra den 1. januar 2005, skulle opgørelsen af ægtefællens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005-2011 ske efter reglerne om ægtefællebeskatning i KSL § 4, stk. 2. Endelig fandt retten, at både skatteyderens og skatteyderens ægtefælles skatteansættelser for 2005-2008 kunne genoptages


text:
efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Landsretten stadfæstede byrettens dom. Se SKM2019.256.ØLR.
 Højesteret fandt, at ægteparret ved at have indrettet sig som fastslået af landsretten og ved at have indgivet selvangivelse som begrænsede skattepligtige groft uagtsomt havde bevirket, at SKAT havde foretaget skatteansættelserne på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. At ægteparret havde indhentet advokatrådgivning vedrørende den planlagte fraflytning kunne ikke føre til at andet resultat. Endvidere fandt Højesteret, at varslingsfristerne var overholdt. Som følge heraf kunne ægteparrets skatteansættelser genoptages ekstraordinært. Se SKM2018.520.HR.
 Byretten fandt, at skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved ikke at indgive selvangivelse til de danske skattemyndigheder. Byretten lagde til grund, at skatteyderen måtte have været bekendt med, at han skulle have betalt skat i Danmark, da han hverken arbejdede eller boede på Færøerne. Desuden havde skatteyderen ikke godtgjort, at skattemyndighederne havde accepteret, at han ikke skulle indgive selvangivelse.
 Landsretten bemærkede, at det ikke var godtgjort, at skatteyderen ved henvendelsen til kommunen var blevet vejledt om, at han ikke skulle indgive selvangivelse. Herefter stadfæstede Landsretten byrettens frifindelse af Skatteministeriet (SKM2018.306.BR) i henhold til de af byretten anførte grunde. Se SKM2018.597.ØLR.
 I forbindelse med selvangivelsen for 2007, som blev indgivet til SKAT i maj 2008, undlod skatteyderen at oplyse, at han igen var flyttet tilbage til Danmark, og at den uopsigelige lejekontrakt ikke længere var gældende. Landsretten fandt på den baggrund, at han havde handlet groft uagtsomt, og at SKAT derfor var berettiget til at foretage en ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for indkomståret 2007. Under henvisning til byrettens begrundelse tiltrådte landsretten, at skatteyderen havde bopæl i Danmark i 2007 og dermed var fuldt skattepligtig til Danmark, og at han i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Y5-land måtte anses for hjemmehørende i Danmark i 2007, da han havde de stærkeste personlige og økonomiske forbindelser til Danmark, således at midtpunktet for hans livsinteresser i 2007 var i Danmark. Se SKM2018.407.VLR.
 Retten fandt, at borgeren ved sin manglende selvangivelse af indtægterne fra England havde handlet groft uagtsomt. Der blev lagt vægt på, at borgeren de forudgående år havde selvangivet sin indtægt i Danmark, og at han således var bekendt med reglerne. Se SKM2018.182.ØLR, tidligere SKM2017.234.BR.
 Sagen angik, hvorvidt backgammon-gevinster vundet i 2006-2011 - det vil sige før spillelovens ikrafttræden den 1. januar 2012 - var skattepligtige. Efter administrativ praksis anses alene spil, der overvejende beror på tilfældighed, for omfattet af den dagældende tips- og lottolov med den følge, at gevinsterne er skattefrie. Landsretten fandt ikke, at denne praksis var i strid med loven. Landsretten fandt heller ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes vurdering af - og praksis om - at backgammon overvejende beror på færdigheder. Backgammon er derfor ikke omfattet af den dagældende tips- og lottolov, og appellanternes backgammon-gevinster var derfor skattepligtige.
 For indkomstårene 2006-2008 var der tale om ekstraordinær genoptagelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5. Efter en samlet bedømmelse fandt landsretten ikke, at appellanterne havde handlet mindst groft uagtsomt ved ikke at selvangive backgammon-gevinster vundet inden for EU/EØS. Derimod var det i hvert


text:
fald groft uagtsomt, at appellanterne ikke selvangav gevinster vundet uden for EU/EØS.
 Landsretten tillod ikke, at appellanterne fremsatte et nyt anbringende under hovedforhandlingen. Landsretten stadfæstede byrettens frifindende dom med den ændring, at skatteansættelserne for 2006-2008 blev hjemvist til fornyet behandling. Se SKM2019.511VLR.
 xSkatteyderen havde i indkomstårene 2005-2008 modtaget ca. kr. 2 mio. på sin private konto. Skatteyderen gjorde gældende, at overførslerne fra udlandet reelt tilkom et selskab ejet af ham. Skatteyderen gjorde desuden gældende, at de udenlandske kunder ved en fejl havde overført fakturabeløbene til hans private konto, og at beløbene var udlignet via en mellemregning med skatteyderens selskab.
 Landsretten fandt, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at overførslerne til hans private konto i indkomstårene 2005-2008, ikke var skattepligtige for ham. Landsretten fandt desuden, at skatteyderen havde handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at selvangive beløbene. Betingelserne for ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5, var derfor opfyldt. Landsretten stadfæstede derfor byrettens dom. Se SKM2019.504.VLR.
 xSagen angik, om indsætninger på 2 mio. kr. på skatteyderens bankkonto udgjorde lån eller skattepligtige gaver. Herudover angik sagen, om betingelserne for ekstraordinær genoptagelse var opfyldt, samt om en partshøringsfejl kunne medføre ugyldighed.
 Retten fandt, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at indsætningerne udgjorde lån, og at skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved at undlade at selvangive indsætningerne, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Partshøringsfejlen kunne ikke føre til ugyldig. Skatteministeriet blev på den baggrund frifundet. Se SKM2019.591.BR.Se lignende sager SKM2019.490.BR, SKM2019.444.BR og SKM2019.351.BR.
 xSagen angik en forhøjelse på i alt ca. 5,4 mio. kr. af en hovedanpartshavers indkomstopgørelse for indkomstårene 2007-2011 som følge af en lang række kontanthævninger på skatteyderens selskabs bankkonti. Forhøjelsen skyldtes, at det ikke nærmere var dokumenteret, at de hævede midler var anvendt til betaling af selskabets udgifter eller i øvrigt i selskabets interesse. Retten fandt, at skatteyderen ikke havde bevist, at de skete hævninger ikke var tilgået hende som maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A.
 Vedrørende SKATs genoptagelse af skatteansættelserne bemærkede retten, at der var tale om kontrollerede transaktioner, jf. skattekontrollovens § 3 B, stk. 1, nr. 2. Den forlængede ligningsfrist i SFL § 26, stk. 5, fandt derfor anvendelse på skatteansættelserne for indkomstårene 2009 og 2010, hvorfor ligningsfristen var overholdt for disse indkomstårs vedkommende. For så vidt angik indkomstårene 2007 og 2008 gav retten Skatteministeriet medhold i, at skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Retten fandt, at reaktionsfristen i § 27, stk. 2, 1. pkt., skulle regnes fra det tidspunkt, da politiet, som havde straffeefterforsket sagen, oversendte sagen til SKAT med besked om, at der ikke ville blive foretaget yderligere fra politiets side. Reaktionsfristen var dermed overholdt. Se SKM2019.508.BR.
 Skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved ikke at selvangive sin indkomst i udlandet, og skattemyndighederne var derfor berettiget til at genoptage skatteansættelserne. Det oplyste om den rådgivning, som skatteyderen fik af revisoren, kunne ikke føre til et andet resultat, jf. herved også U2018.3845H. Sagen angik spørgsmålet, om betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL §


text:
27, stk. 1, nr. 5, var opfyldt.. Se SKM2019.172.ØLR.
 Retten fandt på denne baggrund, at skatteyderen havde handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at have indberettet det korrekte lønbeløb, værdien af fri bil og værdien af fri telefon. Skatteministeriet blev derfor frifundet. SKM2019.505.BR.
 Retten fandt, at sagsøgerne i medfør af ligningslovens § 16 A og statsskattelovens § 4 sammenholdt med retserhvervelsesprincippet var skattepligtige af det afkast, de var berettiget til at modtage i årene 2002-2011, uanset om de ikke måtte have modtaget beløbene.
 Endelig fandt retten det ikke bevist, at en række indsætninger på sønnens bankkonto udgjorde lån fra onklen, og sønnen var derfor også skattepligtig heraf. Skatteministeriet blev derfor frifundet. Se SKM2019.464.BRx
 Sagen omhandlede, hvorvidt sagsøgeren var skattepligtig af en række indsætninger, som over en årrække var overført fra sagsøgerens selskab på Y1-land til hans danske bankkonti.
 Sagsøgeren gjorde gældende, at det udenlandske selskab skulle anses for skattemæssigt transparent, idet selskabet havde fungeret som et åbent depot og ikke havde aflagt regnskaber, og at midlerne var retserhvervet på et tidspunkt, hvor sagsøgeren ikke var skattepligtig til Danmark.
 Retten fandt, at selskabet måtte anses for et selvstændigt skattesubjekt, jf. selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2. Retten lagde i den forbindelse vægt på, at selskabet var et lovligt oprettet selskab med begrænset hæftelse og på indholdet af selskabets vedtægter, som driften måtte antages at være sket i overensstemmelse med. Heroverfor havde sagsøgeren ikke godtgjort, at selskabet var en skattemæssigt transparent enhed. Sagsøgeren skulle derfor beskattes af overførelserne fra selskabet efter ligningslovens § 16 A.
 Retten fandt endvidere, at sagsøgeren skulle beskattes af et større beløb, som var anvendt til køb af en ejendom i et indkomstår, hvor sagsøgerens selvangivne indkomst ikke gav mulighed for en sådan betaling, og at beskatningen skulle ske i det indkomstår, hvor betaling af beløbet faldt. Skattemyndighederne havde været berettiget til at foretage ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelserne. Se SKM2019.463.BR
 Sagen angik beskatning af pengeoverførsler på i alt 413.000 kr. til skatteyderens bankkonto. Retten fandt, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at beløbene ikke tilkom skatteyderen eller i øvrigt var skattefrie. Beskatning var derfor sket med rette. Idet retten ligeledes fandt, at skattemyndighederne havde overholdt fristerne for ekstraordinær genoptagelse, og at SKAT ikke havde tilsidesat nogen partshøringsforpligtelse eller forpligtelse til at begrunde resultatet af afgørelsen, blev Skatteministeriet frifundet. Se SKM2019.439.BR
 Under hensyn til indbetalingernes størrelse, at sagsøgeren selv havde foretaget overførslerne og i hvert fald for en del betegnede dem som "salario", fandt retten endvidere, at det måtte tilregnes sagsøgeren som groft uagtsomt, at skatteansættelsen var sket på urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. Betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær genoptagelse af skatteyderens skatteansættelse var således til stede. Se SKM2019.157.BR (anket).
 Retten fandt, at det både af beskrivelsen af skatteyderen som "employee" i skatteyderens ansættelseskontrakt med den tyske virksomhed og af de materielle vilkår i kontrakten fremgik tydeligt, at skatteyderen var lønmodtager, hvorfor det var groft uagtsomt, at hun alligevel havde selvangivet sig som selvstændig erhvervsdrivende. Herudover fandt retten anledning til