text:
nødbehandling/førstehjælp" fra Nordjyllands Amt/Falck Aalborg mener han at have fået den pågældende undervisning. Når han har været på kursus i førstehjælp, har der været tale om holdundervisning. I perioden fra de rekvirerede ambulancen, til den kom til stede, var de hos A på pladsen og observerede ham. De var i perioden i tvivl om, hvorvidt han simulerede eller ej.
 Spørgsmålet om afvisning af Ms påstand 5
 Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at Nordjyllands Politis påstand om afvisning af Ms betalingspåstand 5 ikke er taget til følge.
 Spørgsmålet om afvisning af Ms påstand 4
 Højesteret finder, at Ms anerkendelsespåstand 4 er så generelt formuleret, at den er uegnet til at blive taget under pådømmelse som selvstændig påstand, og det tiltrædes, at påstanden er blevet afvist. Det bemærkes herved, at påstanden vil blive prøvet som et anbringende for påstand 5 (betalingspåstanden).
 Spørgsmålet om afvisning af Ms påstande 1-3
 Højesteret finder, at en afgørelse af Ms anerkendelsespåstande 1-3 over for Nordjyllands Politi og Justitsministeriet ikke har betydning for hendes retsstilling i andre henseender end vedrørende påstand 5. Højesteret tiltræder derfor, at anerkendelsespåstandene 1-3 er blevet afvist.
 Det bemærkes herved, at anerkendelsespåstandene vil blive prøvet som anbringender for påstand 5. Spørgsmålet, om Justitsministeriet er rette sagsøgte i forhold til Ms påstand 5
 Såvel Nordjyllands Politi som statsadvokaten og Rigsadvokaten er statslige myndigheder under Justitsministeriet, og det er statskassen, som den økonomiske forpligtelse vil påhvile, hvis M får medhold i sin betalingspåstand. Højesteret frifinder herefter ikke Justitsministeriet med den begrundelse, at ministeriet ikke er rette sagsøgte.
 Tre dommere – Poul Søgaard, Henrik Waaben og Oliver Talevski – udtaler herefter:
 Målestokken for bedømmelsen af begivenhedsforløbet
 Hvis en person, der er ved godt helbred, anholdes af politiet og efterfølgende afgår ved døden, mens vedkommende er i politiets varetægt, har staten pligt til at fremkomme med en plausibel forklaring på de begivenheder, der førte frem til dødsfaldet, jf. herved bl.a. Menneskerettighedsdomstolens dom af 13. september 2002 i sag nr. 38361/97, Anguelova mod Bulgarien, præmis 110.
 Som anført af landsretten må bevisbyrden i tilfælde af dødsfald i politiets varetægt, hvor alene myndighederne har kendskab til, hvad der er sket, hvile på myndighederne, i den forstand at de må komme med en tilfredsstillende og overbevisende forklaring på indtrådte skader og dødsfald, jf. herved bl.a. dom af 4. august 2001 i sag nr. 24746/94, Hugh Jordan mod Storbritannien, præmis 103.
 Vi finder, at begivenhedsforløbet i denne sag, der førte til As dødsfald i politiets varetægt, skal vurderes i lyset af det anførte. Vi tiltræder herved, at myndighederne er forpligtet til at komme med en tilfredsstillende og overbevisende forklaring på forløbet under kørslen og på rastepladsen, der resulterede i As dødsfald, og hvor alene myndighederne har kendskab til, hvad der er sket.
 Landsretten har lagt til grund, at anholdelsen af A blev iværksat, da denne havde slået ud efter D, at A gjorde modstand under anholdelsen, og at det derfor var nødvendigt at udøve magt for at gennemføre anholdelsen. Bevisførelsen for Højesteret, herunder Bs forklaring, giver efter vores


text:
opfattelse ikke grundlag for en anden vurdering.
 Vi finder herefter, at anholdelsen af A var lovlig, og at betjentene ikke anvendte fysisk magt ud over, hvad der var absolut nødvendigt for at anholde A.
 Forløbet under kørslen
 Bevisførelsen for Højesteret giver efter vores opfattelse ikke grundlag for at tilsidesætte den bevisvurdering om forløbet under kørslen, som landsretten har foretaget.
 Vi finder herefter, at betjentene under kørslen ikke anvendte fysisk magt over for A i videre omfang end absolut nødvendigt med henblik på at bringe ham til detentionen i Aalborg.
 Forløbet på rastepladsen, inden A mistede bevidstheden
 Af de grunde, landsretten har anført, tiltræder vi, at det ikke var en fejl at tage A ud af bilen.
 Vi tiltræder endvidere, at det var absolut nødvendigt med magt at lægge ham ned på jorden i et såkaldt bugleje for at pacificere ham. Det gælder, selv om han stadig havde hænderne fastgjort med håndjern på ryggen. Vi tiltræder også, at han kun ganske kortvarigt var lejret i bugleje, inden han mistede bevidstheden, og at det ikke kan lægges til grund, at C har udøvet et tryk i videre omfang end forklaret af ham. Vi lægger heller ikke til grund, at de fundne hudafskrabninger i panden på A viser, at der under den kortvarige buglejring af ham blev anvendt magt i videre omfang end absolut nødvendigt. Vi finder, at det ikke gik ud over, hvad der var absolut nødvendigt, at D efter sin egen forklaring slog A med en knippel én gang på låret og forsøgte at iværksætte en benlås på ham. Det tiltrædes, at det ikke kan lægges til grund, at en benlås faktisk blev etableret. Endelig tiltræder vi, at der ikke er grundlag for at fastslå, at dødsfaldet indtrådte alene på grund af iltmangel som følge af buglejring og fastholdelse af A, men at det ikke kan udelukkes, at iltmangel har været en medvirkende årsag til udløsning af hjertestoppet.
 Vi finder herefter, at myndighederne har givet en tilfredsstillende og overbevisende forklaring på begivenhedsforløbet. Dette gælder, selv om det ikke har været muligt for Retslægerådet at fastlægge den endelige dødsårsag.
 Sammenfattende er vi enige med landsretten i, at der ikke er grundlag for at fastslå, at politiet på rastepladsen, inden A mistede bevidstheden, har handlet ansvarspådragende eller krænket artikel 2 i den europæiske menneskerettighedskonvention, herunder ved at anvende magt overfor A i videre omfang end absolut nødvendigt.
 Forløbet på rastepladsen, efter at A mistede bevidstheden
 Efter EKG-udskriften blev der første gang givet strømstød kl. 23.19.54, og udskriften viste da manglende elektrisk aktivitet (hjertestop). Retslægerådet har i besvarelsen af spørgsmål 1 udtalt, at rådet ikke har lægeligt materiale til at kunne sige noget om varigheden af hjertestoppet forud for optagelsen af EKG. Det fremgår af falckredder Bernt Holsts forklaring, at han – da A lå på båren – så, at han var blåfarvet på overkroppen og hovedet. Det var første gang, at blåfarvning blev observeret. Dette skal sammenholdes med, at ambulancen ankom til rastepladsen ca. kl. 23.13, og at Bernt Holst efter sin forklaring

type: other


text:
– før A blev lagt på båren – indledte med en klinisk undersøgelse af A, men ikke kunne mærke puls eller se tegn på vejrtrækning, hvorefter han gav førstehjælp. Det fremgår endvidere af forklaringerne fra Retslægerådets repræsentanter overlæge Stig Haunsø og professor Torsten Toftegaard Nielsen, at blå farvning kommer 5-6 minutter efter hjertestop. Herefter og efter bevisførelsen i øvrigt tiltræder vi, at der ikke er grundlag for at fastslå, hvornår hjertestoppet indtrådte, herunder om A havde fået hjertestop allerede omkring kl. 23.06, da D og C tilkaldte en ambulance. Der er efter vores opfattelse heller ikke grundlag for at fastslå, at hjertestoppet var indtrådt før ambulancens ankomst, eller at det var indtrådt på et sådant tidspunkt før ambulancens ankomst, at det var muligt for betjentene at konstatere hjertestoppet og iværksætte yderligere førstehjælp.
 Herefter og i øvrigt af de grunde, som landsretten har anført, finder vi, at D og C ikke handlede ansvarspådragende ved ikke at iværksætte yderligere førstehjælp efter at have løsnet håndjernene, etableret aflåst sideleje og tilkaldt en ambulance. Heller ikke bevisførelsen for Højesteret giver således grundlag for at forkaste betjentenes forklaringer om, at de mærkede puls og iagttog livstegn hos A, samt at de, mens de ventede på ambulancen, nøje observerede A ved at opholde sig tæt ved ham på jorden. Det kan efter vores opfattelse ikke føre til et andet resultat, at ingen af betjentene i den foreliggende situation lyttede til As mund og næse for at undersøge åndedrættet.
 Vi tiltræder endvidere, at der ikke er grundlag for at fastslå, at betjentene G og H har udvist en adfærd, der er ansvarspådragende.
 Efter det anførte har vi heller ikke grundlag for at fastslå, at en eller flere af de fire betjente har handlet i strid med europæiske menneskerettighedskonventions artikel 2. Det bemærkes herved, at myndighederne efter vores opfattelse har givet en tilfredsstillende og overbevisende forklaring på forløbet på rastepladsen, efter at A mistede bevidstheden. Dette gælder, selv om tidspunktet for hjertestoppets indtræden ikke kan fastlægges præcist.
 Vi er enige med landsretten i, at det er egnet til at svække offentlighedens tillid til statsadvokatens første undersøgelse, at D og C havde mulighed for at samstemme deres forklaringer, inden de blev afhørt af statsadvokaten dagen efter dødsfaldet, og at vurderingen af forklaringerne derfor må ske i lyset heraf. Af de grunde, landsretten har anført, har vi imidlertid efter en samlet vurdering ikke grundlag for at fastslå, at statsadvokatens undersøgelse som følge heraf har været uegnet til at afdække spørgsmålet om at indlede strafferetlig forfølgning mod de involverede betjente, herunder bedømme, om der havde fundet magtanvendelse sted i strid med artikel 2.
 Herefter og af de grunde, som landsretten i øvrigt har anført, tiltræder vi, at der ikke er grundlag for at fastslå, at der i relation til undersøgelserne af omstændighederne ved dødsfaldet er sket krænkelse af artikel 2.
 Vi tiltræder, at spørgsmålet om, hvorvidt artikel 6, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention om rettergang inden for rimelig tid er krænket, skal vurderes i lyset af tidsforløbet fra sagernes anlæg


text:
henholdsvis den 5. september 2006 og den 7. august 2007.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder vi, at der ikke er grundlag for at fastslå, at sagerne under landsrettens behandling har haft et forløb, der indebærer krænkelse af appellanternes ret til rettergang inden for rimelig tid.
 Vi finder heller ikke, at forløbet under Højesterets behandling af sagen indebærer en krænkelse af appellanternes ret til rettergang inden for rimelig tid.
 På denne baggrund, og da det, som appellanterne i øvrigt har anført, ikke kan føre til et andet resultat, stemmer vi for at stadfæste dommen.
 Dommerne Per Walsøe og Niels Grubbe udtaler:
 Vi er enige i det, der er anført af flertallet om målestokken for bedømmelsen, om anholdelsen og forløbet under kørslen samt om undersøgelsen og sagsbehandlingstiden.
 I tilfælde hvor myndighederne lovligt og ved en i øvrigt forsvarlig optræden anvender en fremgangsmåde eller skaber en tilstand, der rummer betydelige risici for skadeforvoldelse, må myndighederne foretage det fornødne for at forebygge, at fremgangsmåden eller tilstanden udløser skade.
 Vi er som anført enige i, at det er myndighederne, der skal fremkomme med en tilfredsstillende og overbevisende forklaring på det forløb, der førte til, at A døde, mens han var i politiets varetægt efter anholdelsen, hvor alene myndighederne har kendskab til, hvad der skete. Vi finder, at kravet om, at forklaringen skal være tilfredsstillende og overbevisende, skal ses på baggrund af den nævnte strenge norm for kravene til myndighedernes handlemåde i en sådan situation.
 Om forløbet på rastepladsen
 Som fastslået af flertallet og landsretten i overensstemmelse med Retslægerådets svar på spørgsmål 1 a og 1 b er det ikke muligt at fastslå den endelige dødsårsag, men der er holdepunkter for at antage, at det uventede hjertestop skyldtes voldsom fysisk aktivitet sammen med indtagelse af alkohol og cannabis samt iltmangel forårsaget af hæmmet vejrtrækning, fordi A i en periode lå på maven med armene fikseret på ryggen. Retslægerådet har endvidere anført, at det ikke kan udelukkes, at iltmanglen har været medvirkende årsag til udløsning af hjertestoppet. Der er herved henvist til, at A var overvægtig og til, at den nedsatte vejrtrækning er særlig farlig for en hyperaktiv person, der har et øget iltforbrug og en udtrættet muskulatur.
 Retslægerådet har endvidere i svaret på spørgsmål C anført, at der ikke foreligger nogen lægelige oplysninger om betydningen af eventuelle sygdomme forud for hjertestoppets indtræden.
 Vi tillægger det væsentlig betydning, at der i forhold til Retslægerådets udsagn om de samvirkende årsager til hjertestoppet ikke af Retslægerådet eller på anden måde er påvist andre årsager.
 Der foreligger ikke sikre oplysninger om, hvornår hjertestoppet indtrådte. Hverken oplysninger om EKG eller blåfarvning giver sikkert holdepunkt for, at det var indtrådt væsentligt før ambulancens ankomst til rastepladsen ca. kl. 23.13, men disse oplysninger taler på den anden side heller ikke imod, at det kan være indtrådt tidligere. Bevidstløsheden var indtrådt før kl. 23.06, hvor ambulancen blev tilkaldt. Retslægerådet har på spørgsmål 7 svaret, at bevidstløshed indtræder 5-10 sekunder efter hjertestop. Vi bemærker, at der ikke foreligger nogen oplysninger om,


text:
at bevidstløsheden havde anden årsag end hjertestoppet. Dette taler isoleret set for, at hjertestoppet var indtrådt før kl. 23.06.
 Rigspolitiets daværende lærebog i politiets teknikker angav i et afsnit om benlås – som ikke blev etableret her – at et kraftigt ikke ganske kortvarigt tryk på brystkassen kan være farligt under bugleje, og at det tilrådes, at der ved enhver form for pacificering, hvor anbringelse i bugleje finder sted, foretages nøje observation af puls og vejrtrækning.
 En daværende vejledning om førstehjælp udgivet af nordjysk politi og Falck til brug for politiet angiver, at bevidstløse personer hjælpes ved at skaffe frie luftveje, at undersøge mund og svælg for fremmedlegemer og at lytte ved mund og næse, om personen trækker vejret. Proceduren ved akutbehandling, der er foreskrevet i tilfælde, hvor den bevidstløse ikke trækker vejret, er angivet ved fire trin, således at man fortsætter til næste trin, hvis et trin er negativt. Første trin omfatter kontrol af bevidsthed, andet trin kontrol af åndedræt og eventuelt kunstigt åndedræt, tredje trin omfatter kontrol af puls ved undersøgelse på begge sider af halsen og fjerde trin hjertemassage og fortsat kunstigt åndedræt.
 I en senere udgave af politiets lærebog er angivet, at buglejring kun bør benyttes i kort tid ad gangen. Betydningen af overvægt, fysisk aktivitet og spirituspåvirkning er i forbindelse med udsendelsen af den senere udgave understreget ved en indskærpelse af, at buglejring af overvægtige personer, der eventuelt tillige er hyperaktive og/eller påvirkede, skal være af så kort varighed som muligt.
 Om forløbet på rastepladsen lægger vi til grund, at A med magt blev lagt i bugleje, og at der i den forbindelse var en betydelig fysisk aktivitet, idet han, der også forinden havde været aggressiv og sparkende og gjort voldsom modstand, modsatte sig magtanvendelsen og forsøget på at iværksætte benlås. Han blev holdt nede ved et tryk på højre skulder og fik et slag med politistav på låret. Der er ikke præcise oplysninger om, hvor længe A lå i bugleje, før han mistede bevidstheden, men vi lægger til grund, at det ikke var langvarigt.
 Betjentene har forklaret, at da A lå stille, overvejede de, om han simulerede. Da han blev ved med at ligge stille og ikke reagerede, blev de klar over, at han havde mistet bevidstheden, og lagde ham i låst sideleje og fjernede håndjernene. De tog puls ved håndleddet og ifølge den ene betjent muligvis tillige på halsen, og de mente at kunne mærke puls. Retslægerådet har som svar på spørgsmål 8 oplyst, at det kan være vanskeligt at føle puls hos en person med kraftig overvægtig underarm, og at det ikke er ualmindeligt, at lægfolk forveksler deres eget pulsslag i fingrene med den undersøgtes eventuelle manglende puls. De kunne begge se As brystkasse hæve og sænke sig og den ene betjent tillige, at han bevægede hoved eller mund.
 Ingen af betjentene tog imidlertid hovedet ned til hans mund og næse for at tjekke åndedrættet.
 Ved bedømmelsen af forløbet må det efter vores opfattelse yderligere tages i betragtning, hvad der var baggrunden


text:
for anholdelsen, og at forholdene på rastepladsen var rolige, selv om A var stor og reagerede voldsomt, samt at betjentene ikke havde andre opgaver at tage vare på.
 På baggrund af det anførte finder vi, at myndighederne – selv om betjentene gjorde, hvad de i situationen vurderede som det rigtige – ikke har givet en tilfredsstillende og overbevisende forklaring på det forløb på rastepladsen, som førte til As død.
 Som følge af flertallets stemmeafgivning finder vi ikke anledning til at tage konkret stilling til de to nedlagte betalingspåstande.
 Højesteret finder, at der foreligger sådanne særlige grunde, at appellanterne ikke skal betale sagsomkostninger for Højesteret til de indstævnte, jf. retsplejelovens § 312, stk. 2.
 Sidst opdateret: 15-06-2011


text:
Skat.dk: Virksomhedsophør - fradrag for positiv driftsmiddelsaldo - successiv afhændelse
 17 Jan 2007 10:16
 28 Dec 2006 10:03
 2. afdeling, 275/2005
 Ophør af virksomhed + Fradrag og afskrivninger + Selskabsbeskatning
 Driftsmidler, ophør, successiv, afhændelse
 Et selskab solgte i 1999 sin virksomhed med produktion af printplader. Salgssummen blev berigtiget ved, at køberen over en 3-årig periode skulle betale en omsætningsbestemt ydelse. Ved virksomhedssalget havde selskabet en positiv driftsmiddelsaldo på godt kr. 2 mio., som selskabet først fratrak i indkomståret 2000 og 2001. Selskabet henviste herved til, at det efter salget havde noget edb-udstyr i behold, som var nødvendigt for at bogføre den omsætningsbestemte afgift, der var vederlag for overdragelsen af kundekartotek og goodwill.
 Landsretten fandt, at selskabets virksomhed ophørte ved salget i 1999. Videre bemærkede landsretten, at praksis efter den tidligere afskrivningslovs § 6, stk. 3, hvorefter der skulle være en forretningsmæssig begrundelse for den successive afhændelse, var videreført med den nye afskrivningslovs § 9, stk. 2. Da landsretten fandt, at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for, at selskabet beholdt edb-udstyret, tiltrådte landsretten, at den positive driftsmiddelsaldo var henført til fradrag i indkomståret 1999.
 Højesteret henviste til SKM2002.484.HR og bemærkede, at Højesteret i denne dom fastslog, at den dagældende regel i Ligningsvejledningen, hvorefter en ophørt virksomhed kunne bringe driftsmiddelsaldoen til fradrag i det senere indkomstår, hvori det sidste driftsmiddel er solgt eller destrueret, måtte forudsætte en forretningsmæssig begrundelse for den successive afhændelse. Dette skete med henvisning til reglens baggrund i den dagældende afskrivningslov og sammenhæng med almindelige principper for indkomstopgørelse og tabsfradrag.
 Højesteret fandt endvidere, at en ophørt virksomhed også efter afskrivningslovens § 9, stk. 2, kun kan videreføre en positiv driftsmiddelsaldo, hvis den fortsatte besiddelse af driftsmidler er forretningsmæssigt begrundet.
 Af de grunde, landsretten havde anført, tiltrådte Højesteret, at landsretten havde lagt til grund, at selskabet ophørte med at drive virksomhed den 1. marts 1999. Ved udgangen af 1999 var der i selskabet ikke andre driftsmidler tilbage end edb-udstyr til en bogført værdi af 1.060,- kr. Driftsmiddelsaldoen var da på 2.019.871,- kr. Højesteret tiltrådte, at det er lagt til grund, at selskabet var i besiddelse af edb-udstyret indtil 2001, hvor det blev skrottet.
 Selv om edb-udstyret efter virksomhedens ophør rent faktisk blev anvendt til bogføring af den omsætningsbestemte afgift, der var vederlag for overdragelsen af kundekartotek og goodwill, fandt Højesteret, at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for at beholde edb-udstyret efter ophøret af virksomheden.
 Ligningsvejledningen 2007-1 E.C.2.4.9.1
 Ligningsvejledningen 2007-1 E.I.3.1.4
 Ligningsvejledningen 2007-1 E.I.3.1.5
 H1 Statsautoriseret Revisionsanpartsselskab
 Poul Sørensen, Per Walsøe, Børge Dahl, Niels Grubbe og Henrik Waaben.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 20. afdeling den I. juli 2005.
 Appellanten, H1 Statsautoriseret Revisionsanpartsselskab - før navneændring: HX ApS - har gentaget sin påstand.
 Ved Højesterets dom af SKM2002.484.HR fastslog Højesteret, at den dagældende regel i ligningsvejledningen, hvorefter en ophørt virksomhed kunne bringe driftsmiddelsaldoen til fradrag i det senere indkomstår, hvori det sidste driftsmiddel er solgt eller destrueret, måtte forudsætte en forretningsmæssig begrundelse for den successive afhændelse. Dette skete med henvisning til reglens baggrund i den


text:
dagældende afskrivningslov og sammenhæng med almindelige principper for indkomstopgørelse og tabsfradrag.
 Højesteret finder, at en ophørt virksomhed også efter afskrivningslovens § 9, stk. 2, kun kan videreføre en positiv driftsmiddelsaldo, hvis den fortsatte besiddelse af driftsmidler er forretningsmæssigt begrundet.
 Af de grunde, landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at det er lagt til grund, at HX ApS ophørte med at drive virksomhed den 1. marts 1999. Ved udgangen af 1999 var der i selskabet ikke andre driftsmidler tilbage end edb-udstyr til en bogført værdi af 1.060 kr. Driftsmiddelsaldoen var da på 2.019.871 kr. Højesteret tiltræder, at det er lagt til grund, at selskabet var i besiddelse af edb-udstyret indtil 2001, hvor det blev skrottet.
 Selv om edb-udstyret efter virksomhedens ophør rent faktisk blev anvendt til bogføring af den omsætningsbestemte afgift, der var vederlag for overdragelsen af kundekartotek og goodwill, finder Højesteret, at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for at beholde edb-udstyret efter ophøret af virksomheden.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 Statsautoriseret Revisionsanpartsselskab betale 65.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: Beskatning - fri bolig - indflydelse egen aflønningsform - skatteproces - domstolene - myndighed inddrog nye spørgsmål
 07 Apr 2011 12:51
 17 Mar 2011 11:58
 SKM2011.242.HR
 1. afdeling, 312/2009
 Direktør, bryllupsfest, afvisning, påstand
 Selv om A ikke var direktør for arbejdsgiverselskabet, var det bevist, at han i realiteten havde en sådan position og indflydelse på selskabets dispositioner samt indflydelse på egen aflønningsform, at han var omfattet af "direktørreglen" i LL § 16, stk. 9, om beskatning af fri bolig.
 Skatteproces - skærpelse af beskatning
 En af Skatteministeriet nedlagt påstand om skærpelse af beskatningen blev taget til følge. Påstanden angik beskatning af værdien af en bryllupsfest, som arbejdsgiverselskabet havde betalt.
 At Landsskatteretten ikke havde taget stilling til spørgsmålet om beskatning af bryllupsfesten, var ikke til hinder for, at Skatteministeriet kunne nedlægge påstand herom i retssagen. Skærpelsespåstanden var ikke nedlagt for sent.
 Ligningsloven § 16, stk. 9
 Skatteforvaltningsloven § 48
 Ligningsvejledningen 2011-1 A.B.1.9.5
 Den juridiske vejledning 2011-1 A.A.10.3.4
 (advokat Martin Simonsen)
 Børge Dahl, Per Walsøe, Asbjørn Jensen, Jytte Scharling og Marianne Højgaard Pedersen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 9. afdeling den 17. november 2009.
 Appellanten, A, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at det ved ansættelsen af den skattepligtige værdi af hans fri bolig m.v. i indkomstårene 2000 og 2001 skal lægges til grund, at han ikke er omfattet af personkredsen i ligningslovens § 16, stk. 9.
 Over for Skatteministeriets påstand til selvstændig dom for indkomståret 2000 har A påstået afvisning, subsidiært frifindelse.
 Til støtte for påstanden om afvisning af Skatteministeriets påstand til selvstændig dom har A yderligere henvist til, at regelgrundlaget er afgørende ændret i forhold til det regelgrundlag, der gjaldt, da Højesteret traf afgørelse i sagen gengivet i UfR 1996.1021. Tidligere havde skattemyndighederne en lovbestemt hjemmel i statsskattelovens § 42 til at opkræve skat uden foretagelse af en egentlig skatteansættelse. § 42 blev imidlertid ophævet ved lov nr. 410 af 2. juni 2003 om ændring af skattestyrelsesloven og andre love. Herefter består hjemmelsgrundlaget for pålæg af skat udelukkende af gældende skatteprocessuel lov. Dette indebærer, at spørgsmålet om nova nu udtømmende er reguleret i skatteforvaltningslovens § 48. Der er i kraft af ophævelsen af lovhjemmelen for pålæg af skat opnået en ligestilling mellem en skattesags to parter i overensstemmelse med det almindelige retsplejemæssige ligestillingsprincip.
 Da skatteforvaltningsloven blev indført i 2005, blev det lovfæstet, at skatteministeren ikke kan afgøre, hvordan en borger skal ansættes i skat, jf. lovens § 1, hvorefter kompetencen til skatteansættelse tilkommer told- og skatteforvaltningen. Af samme lovs § 14, stk. 1, nr. 1, fremgår tillige, at skatteministeren ikke har kompetence til at træffe afgørelse om ansættelse af skat mv. Skatteministerens sædvanlige ministerbeføjelser er således blevet væsentligt indskrænket. Selv om skatteministeren fortsat er procespart i skattesagerne ved domstolene, kan kompetencereglerne ikke forenes med en fortolkning af skatteforvaltningslovens § 48, hvorefter skatteministeren har en ubegrænset adgang til at inddrage nye skattespørgsmål i skattesagerne.
 Ved fortolkningen af skatteministerens muligheder for at reagere på en afgørelse fra et skatteankenævn, som Skatteministeriet mener er forkert,


text:
må endvidere indgå, at muligheden for revisionsmæssig ændring heraf er væsentligt indskrænket.
 Skatteministeriet har heroverfor anført, at den selvstændige påstand nok indebærer en skærpelse af beskatningen i forhold til resultatet af Landsskatterettens kendelse, men skærpelsen angår skatteansættelsen vedrørende det indkomstår, som den verserende retssag drejer sig om. Der er tilmed tale om et skattespørgsmål, som Landsskatteretten har taget stilling til i arbejdsgiverselskabets skattesag. Der er hverken civilprocessuelt eller skatteprocessuelt noget til hinder for, at Skatteministeriet nedlægger en påstand om skærpelse af beskatningen, selv om der er tale om et skattespørgsmål, som ikke har været omfattet af Landsskatterettens prøvelse i As egen skattesag. Dette gælder i hvert fald under de foreliggende omstændigheder, hvor det pågældende forhold er omfattet af den forhøjelse af hans skatteansættelse, som skatteforvaltningen rettidigt gennemførte for det pågældende indkomstår.
 Skatteforvaltningslovens § 48 angår ligesom den tidligere gældende bestemmelse i skattestyrelseslovens § 31 ikke Skatteministeriets muligheder for at indbringe skattespørgsmål for domstolene. Her gælder alene § 49, som ikke indeholder krav om udnyttelse af administrativ rekurs. Ophævelsen af statsskattelovens § 42 har ikke medført, at Skatteministeriet er afskåret fra at få prøvet spørgsmål, der ikke har været påkendt af Landsskatteretten. Der er da heller intet i lovforarbejderne, der støtter et sådant synspunkt.
 Reglerne om revision af afgørelser fra et skatteankenævn er uden betydning, når der er tale om en sag, der er indbragt for domstolene. Her optræder Skatteministeriet som part i sagen og er ikke bundet af skatteankenævnets afgørelse.
 Retsgrundlag om formaliteten
 Af skatteforvaltningslovens § 1 fremgår, at Told- og Skatteforvaltningen udøver forvaltningen af lovgivning om skatter og lov om vurdering af landets faste ejendomme. I lovens § 14, stk. 1, nr. 1, hedder det, at skatteministeren ikke kan træffe afgørelse om en ansættelse af skat eller om en vurdering af fast ejendom, herunder om de med sådanne ansættelser forbundne bevillinger eller dispensationer. Det fremgår af forarbejderne til disse bestemmelser (Forslag til Skatteforvaltningsloven, lovforslag nr. 110, Folketingstidende 2004-2005 (2. samling), tillæg A, side 4267 og side 4271), at det herved lovfæstes, at skatteministeren ikke kan træffe afgørelse om en ansættelse af skat eller om skattepligt.
 Der er ved skatteforvaltningslovens § 48 og § 49 fastsat regler om domstolsprøvelse af administrative afgørelser:
 § 48. Medmindre andet er bestemt efter anden lovgivning, kan en afgørelse truffet af en skattemyndighed først indbringes for domstolene, når afgørelsen er blevet prøvet eller afvist af den øverste administrative klageinstans på området. Retten kan dog tillade, at et nyt spørgsmål inddrages under retssagen, hvis det har en klar sammenhæng med det spørgsmål, som har givet grundlag for retssagen, og det må anses for undskyldeligt, at spørgsmålet ikke har været inddraget tidligere, eller der er grund til at antage, at en nægtelse af tilladelse vil medføre et uforholdsmæssigt retstab for parten.
 Stk. 2. Er der forløbet mere end 6 måneder efter den påklagede afgørelses indbringelse for den endelige administrative instans, kan afgørelsen dog indbringes for domstolene, selv om den endelige administrative instans endnu ikke har truffet en afgørelse.
 Stk. 3. En endelig administrativ afgørelse kan ikke indbringes


text:
for domstolene senere end 3 måneder efter, at afgørelsen er truffet. Har den endelige administrative instans afvist at behandle sagen, kan afvisningen ikke indbringes for domstolene senere end 3 måneder efter, at afvisningen er sket.
 § 49. Spørgsmål, som er afgjort af Landsskatteretten, kan skatteministeren indbringe for domstolene senest 3 måneder efter, at Landsskatteretten har truffet afgørelse.
 Det fremgår af bemærkningerne til skatteforvaltningslovens § 48 og § 49 (Forslag til Skatteforvaltningsloven, lovforslag nr. 110, Folketingstidende 2004-2005 (2. samling), tillæg A, side 4280), at bestemmelserne er videreførelser af skattestyrelseslovens § 31 og § 32.
 I Forslag til Lov om ændring al forskellige skattelove (lovforslag nr. 95, Folketingstidende 1997-1998 (2. samling), tillæg A, side 2309f.) hedder det om bestemmelsen i skattestyrelseslovens § 31 om adgang til at inddrage nye spørgsmål i sagen:
 Ved lov nr. 1098 af 29. december 1998 om en ændret klagestruktur er der bl.a. givet regler for fremsættelse af nye påstande og anbringender for domstolene i skatte-, told- og afgiftssager, jf. skattestyrelseslovens § 31, stk. 1, 2. pkt. Herefter kan en borger inden for de almindelige rammer, der efter retsplejeloven gælder for anke af borgerlige sager, fremføre nye påstande og anbringender for domstolene.
 Baggrunden for reglen var et ønske om at tilnærme de processuelle muligheder, der gælder for borgerne, til de processuelle muligheder, der gælder for Skatteministeriet.
 Det følger af reglen i § 31, stk. 1, 1. pkt., at rekursudnyttelse er en procesforudsætning. Det betyder eksempelvis, at borgeren ikke har mulighed for domstolsprøvelse af spørgsmål af den art, som Landsskatteretten kan tage stilling til, forinden spørgsmålet har været forelagt Landsskatteretten til afgørelse.
 Reglen betyder endvidere, at selvom en borger har foretaget sædvanlig rekursudnyttelse, og selvom der foreligger en kendelse fra Landsskatteretten i borgerens sag, kan der alligevel ske afvisning ved domstolene, for så vidt borgeren under retssagen inddrager spørgsmål, som ikke var omfattet af klagen til Landsskatteretten, jf. således t.eks. TfS 1994, 408 V og TfS 1994, 461 Ø. Den gældende ordning giver ikke mulighed for dispensation, hvilket efter omstændighederne kan forekomme urimeligt, især under hensyn til at der ikke gælder tilsvarende begrænsninger for myndighederne, jf. skattestyrelseslovens § 32.
 Reguleringen i skattestyrelseslovens § 31, stk. 1, 2. pkt., om adgangen til at fremsætte nye påstande og anbringender har ikke løst problemet. Det foreslås derfor, at reglen ændres, således at borgernes mulighed for at inddrage andre spørgsmål for domstolen end de, der har foreligget til prøvelse i det administrative klagesystem, afpasses efter de regler, der efter retsplejelovens § 383 gælder for fremlæggelse af nye anbringender under anke af borgerlige retssager til landsret.
 Forslagets gennemførelse indebærer, at en borger, mod Skatteministeriets protest, kun kan inddrage nye spørgsmål under domstolsprøvelsen med rettens tilladelse. Retten kan give en sådan tilladelse, hvis det må anses for undskyldeligt, at spørgsmålet ikke har været inddraget under sagsbehandlingen i det administrative system, eller der er grund til at antage, at en nægtelse af at give en tilladelse vil medføre et uforholdsmæssigt retstab for parten. Endvidere vil tilladelse kunne gives, hvis Skatteministeriet har tilstrækkelig mulighed for at varetage


text:
sine interesser.
 Selvom Skatteministeriet ikke protesterer, vil retten derimod kunne afvise nye spørgsmål inddraget, hvis spørgsmålet ikke har været gjort gældende under forberedelsen af retssagen, og retten skønner, at dette burde have været sket.
 Bestemmelsen angiver adgangen til at inddrage nye spørgsmål under retssagen. Der gælder ingen særlige begrænsninger for at fremsætte nye påstande og anbringender med hensyn til spørgsmål, som har været inddraget i den administrative klagebehandling.
 Højesteret fastslog i dommen gengivet i UfR 1986.477/3, at bestemmelsen i skattestyrelseslovens § 29, stk. 1 (der senere videreførtes i skattestyrelseslovens § 31, stk. 1, 1. pkt.), efter sin placering i lovens afsnit om "Påklage til landsskatteretten" og efter sit formål kun tog sigte på en skatteyders adgang til at indbringe en sag for domstolene. Der var derfor ikke grundlag for at afvise en af skattemyndighederne anlagt sag om betaling af nogle skattebeløb, selv om der for Landsskatteretten verserede en sag om skatteyderens ansættelse for samme skatteår.
 I dommen gengivet i UfR 1996.1021 fastslog Højesteret, at skattestyrelseslovens § 31, stk. 1, efter sit formål og forarbejderne i lighed med den tidligere bestemmelse måtte antages alene at finde anvendelse på skatteyderens indbringelse af sagen for domstolene. Der var derfor ikke grundlag for at afvise skattemyndighedernes påstand om, at en række pengeoverførsler i årene 1973 til 1981 fra en far til sin datter skulle betragtes som gaver og ikke - som anført af datteren - som lån, selv om påstanden først blev fremsat efter, at datteren havde indbragt Landsskatterettens afgørelse om værdiansættelsen i anledning af, at overførslerne var blevet gældseftergivet.
 § 42 i statsskatteloven (lov nr. 149 af 10. april 1922) var affattet således:
 § 42. Foruden at ifalde Bødeansvar er den, der kendes skyldig i et Forhold, der falder ind under § 41, forpligtet til at efterbetale den for lidet erlagte Skat.
 Lignende Forpligtelse til at efterbetale for lidet erlagt Skat - eventuelt med dennes dobbelte Beløb, jfr. herved § 40, 2det Stykke, Nr. 5, - paahviler enhver, om hvem det oplyses, at han ikke har været beskattet af sin fulde Indkomst eller Formue uden Hensyn til, om den paagældende har indgivet Selvangivelse eller ikke. Størrelsen af det Skattebeløb, der skal efterbetales, bliver i Mangel af mindelig Overenskomst at fastsætte ved Domstolene.
 Ved lov nr. 410 af 2. juni 2003 blev statsskattelovens § 42 ophævet. I forarbejderne til loven (lovforslag nr. 175, Folketingstidende 2002-2003, tillæg A, side 4588ff.) anførtes i de almindelige bemærkninger følgende:
 2.4. Ophævelse af statsskattelovens 42 og indsættelse af hjemmel i skattekontrolloven til indtalelse af skattekrav under en straffesag, jf. lovforslagets § 4 og 5.
 Efter den gældende bestemmelse i statsskattelovens § 42 er den, der har betalt for lidt skat, forpligtet til at efterbetale den for lidt erlagte skat. Størrelsen af det skattebeløb, der skal efterbetales, fastsættes i mangel af mindelig overenskomst af domstolene. Beløbet kan endvidere inddrives ved udpantning.
 I praksis gennemføres efterbeskatningskrav i forbindelse med skattestraffesager som hovedregel i form af en skatteansættelse, jf. TSS-cirk. 1998-2, pkt. I.A.1. Skattekravet medtages imidlertid under straffesagen, når der er tale


text:
om unddragelse af selskabsskatter, hvis der findes grundlag for at rejse tiltale mod den, der ejer eller behersker selskabet, og det er tvivlsomt, om selskabet kan betale skatten. I de tilfælde anmodes politimesteren om at nedlægge påstand om, at den tiltalte pålægges solidarisk hæftelse med selskabet for den unddragne skat. Ligeledes anmodes politimesteren om at nedlægge påstand om solidarisk hæftelse i tilfælde, hvor ægtefæller eller samlevere sammen har drevet en virksomhed, og tiltalen rettes mod den af parterne, der ikke er registreret. Endelig nedlægges påstand om efterbetaling af de unddragne skatter, hvis der i tilslutning til en tiltale for en berigelsesforbrydelse efter straffelovens kapitel 28 rejses subsidiær tiltale efter skattekontrollovens § 13, 15 eller 16.
 Den med bestemmelsen i statsskatteloven hjemlede adgang til at gennemføre efterbeskatning ved overenskomst eller i forbindelse med civile retssager anvendes ikke længere i praksis.
 Det foreslås, at statsskattelovens § 42 ophæves, og at hjemlen til at indtale skattekravet under straffesagen indføjes i skattekontrolloven. Forslaget indebærer, at hjemlen til at gennemføre efterbetaling efter overenskomst og i forbindelse med retssager udenfor straffesagerne bortfalder. Herved videreføres bestemmelsen i det omfang, den i praksis finder anvendelse. Der er således ikke med forslaget tilsigtet en ændring af den nugældende praksis, hvorefter skattekravet som hovedregel gennemføres i form af en skatteansættelse, men i de i TSS-cirkulære 1998-2, jf. pkt. I.A.1.a og b, angivne tilfælde kan indtales under straffesagen.
 I lovforslagets specielle bemærkninger anførtes følgende (Folketingstidende 2002-2003, tillæg A, side 4615):
 Det foreslås, at bestemmelsen i statsskattelovens § 42 ophæves, og hjemlen til at indtale skattekravet under straffesagen overflyttes til skattekontrolloven.
 Forslaget indebærer, at hjemlen til at gennemføre efterbetaling efter overenskomst og i forbindelse med retssager udenfor straffesagerne bortfalder. Vedrørende skattestraffesager er der ikke med forslaget tilsigtet en ændring i den nugældende praksis, hvorefter skattekravet som hovedregel gennemføres i form af en skatteansættelse, men i særlige tilfælde, jf. de i TSS-cirk. 1998-2, jf. pkt. I.A.1.a og b, angivne tilfælde kan indtales under straffesagen.
 Værdi af fri bolig
 Af de grunde, landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at A havde en sådan position og indflydelse på selskabets dispositioner, at han havde væsentlig indflydelse på egen aflønningsform. Højesteret tiltræder derfor, at værdien af hans fri bolig skal ansættes efter ligningslovens § 16, stk. 9.
 Skatteministeriets selvstændige påstand om forhøjelse
 Den selvstændige påstand om, at As skattepligtige indkomst for 2000 skulle forhøjes med værdien af arrangementet på ...1 Slot, blev nedlagt under sagens behandling for landsretten i Skatteministeriets processkrift af 18. november 2007. På dette tidspunkt havde Skatteministeriet trods anmodninger herom ikke modtaget dokumentation for, at arrangementet - som hævdet af A og H1 A/S - var af erhvervsmæssig karakter. Arrangementsplanen, som viste, at det var As private bryllup, fremkom først efterfølgende.
 Skatteministeriets adgang til at nedlægge selvstændige påstande under skattesager ved domstolene om den korrekte ansættelse af en persons skat beror som udgangspunkt på almindelige skatteprocessuelle og retsplejemæssige regler og principper. Denne adgang for Skatteministeriet er ikke omfattet af de begrænsninger, som følger af skatteforvaltningslovens § 48. Ved dommen gengivet i UfR 1996.1021 fastslog Højesteret,


text:
at § 31 i den tidligere gældende skattestyrelseslov alene gjaldt for skatteyderens indbringelse af en sag for domstolene og dermed ikke for Skatteministeriet. Skatteforvaltningslovens § 48 viderefører uændret denne bestemmelse, og der er ikke grundlag for at antage, at bestemmelsen blev udvidet til tillige at gælde for Skatteministeriet.
 Den dagældende statsskattelovs § 42 blev ophævet i 2003. Der er ikke holdepunkter for at antage, at der herved skete ændringer i den beskrevne adgang for Skatteministeriet til at nedlægge nye påstande under verserende retssager.
 Skatteministeriet er procespart i sager om domstolsprøvelse af administrative afgørelser i skattesager, der indbringes for domstolene i medfør af skatteforvaltningslovens § 48 eller § 49. Der er ikke grundlag for at fastslå, at skatteforvaltningslovens § 1 og § 14, stk. 1, nr. 1, indeholder begrænsninger i den beskrevne adgang for Skatteministeriet til at nedlægge nye påstande for domstolene.
 Skatteministeriet følger efter det oplyste den praksis kun at nedlægge nye skærpede påstande under en retssag, hvis principielle grunde taler derfor, eller særlige grunde i øvrigt tilsiger det. Højesteret tiltræder, at Skatteministeriet ikke har handlet i strid med egen praksis.
 Denne sag vedrørte oprindelig spørgsmålet, om A i 2000 havde modtaget yderligere løn fra H1 i form af fri bolig. Under disse omstændigheder finder Højesteret, at spørgsmålet, om hans lønindkomst i samme år skulle forhøjes som følge af, at selskabet havde betalt hans bryllupsfest, kunne inddrages.
 Det bemærkes desuden, at Skatteministeriet efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, ville have haft mulighed for at ændre As skattepligtige indkomst inden for fristen i stk. 2, når henses til, at arrangementsplanen, som viste arrangementets karakter, først kom til skattemyndighedernes kundskab efter nedlæggelsen af påstanden.
 På denne baggrund tiltræder Højesteret, at hverken As påstand om afvisning eller frifindelse er taget til følge.
 Højesteret stadfæster dommen.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 70.000 kr. til Skatteministeriet.
 De idømte sagsomkostningsbeløb, skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Skat.dk: D.A.5.11.6.3 Betalinger og overførsler
 Dette afsnit handler om transaktioner vedrørende betalinger og overførsler.
 Definition: Transaktioner vedrørende betalinger og overførsler
 Ydelser omfattet af momsfritagelsen vedrørende betalinger og overførsler
 Ydelser ej omfattet af momsfritagelsen vedrørende betalinger og overførsler
 Administration af betalingsoverførsler
 Kredit- og betalingskortgebyrer mv.
 En betalingsoverførsel er en transaktion, der består i at udføre en ordre om overførsel af et beløb fra én bankkonto til en anden. Den er navnlig karakteriseret ved, at den medfører en ændring af det retlige og økonomiske forhold dels mellem ordregiver og beløbsmodtager, dels mellem disse to og deres respektive pengeinstitutter og, eventuelt, mellem pengeinstitutterne indbyrdes, jf. præmis 53 i EU-domstolens dom i sagen C-2/95, SDC.
 Selv om det ikke kan udelukkes, at momsfritagelsen kan udstrækkes til ydelser, som ikke er uadskillelige fra overførslerne, gælder det ikke desto mindre, at momsfritagelsen alene kan vedrøre transaktioner, som, set under ét, udgør en særskilt helhed, der opfylder de specifikke og væsentlige funktioner for sådanne overførsler, jf. præmis 39 i sagen C-607/14, Bookit Ltd.
 Det følger heraf, at for at kunne betegnes som momsfritagne transaktioner omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, skal de omhandlede tjenesteydelser, set under ét, udgøre en særskilt helhed, der opfylder de specifikke og væsentlige funktioner for en overførsel, og således medføre, at der overføres beløb, og at der indtræder retlige og økonomiske ændringer.
 Der må i denne forbindelse sondres mellem den fritagne tjenesteydelse i momslovens forstand og den blotte levering af en faktisk eller teknisk tjenesteydelse. I denne forbindelse må der navnlig foretages en undersøgelse af omfanget af tjenesteyderens ansvar, herunder spørgsmålet om, hvorvidt dette ansvar kun omfatter tekniske aspekter, eller om det også omfatter transaktionernes specifikke og væsentlige elementer.
 Ifølge EU-domstolens faste praksis finder bemærkningerne vedrørende betalingsoverførsler også anvendelse på betalingstransaktioner, jf. præmis 43 i sagen C-607/14, Bookit Ltd.
 Transaktioner vedrørende betalinger og overførsler består bl.a. i, at der sker overførsel af midler kontant, elektronisk, f.eks. via en edb-central eller via SWIFT, eller på baggrund af udarbejdede dokumenter på nærmere fastsatte vilkår.
 Betalinger, overførsler og betalingsformidling kan finde sted via underleverandør, f.eks. Nets. Kunden kan tildeles direkte adgang til underleverandøren via en adgangskode eller anden identifikation, der meddeles af den finansielle tjenesteyder.
 Skatterådet har i et bindende svar udtalt, at udbetalinger af udbytter og andre udbetalinger i forbindelse med andele i fonde mv. til andelsejere kunne anses for momsfritagne hovedydelser. Det måtte dog forudsætte, at vederlaget for disse ydelser til andelsejerne udgjorde en væsentlig del af det samlede vederlag for ydelserne til andelsejerne. Hvis vederlaget for de øvrige ydelser til andelsejerne kun udgjorde en ikke-væsentlig del af det samlede vederlag for ydelserne til andelsejerne, så kunne disse øvrige ydelser omvendt anses for biydelser til de momsfrie udbetalingsydelser. Se SKM2007.295.SR.
 I overensstemmelse med EU-Domstolens dom i sag C-464/12, ATP PensionService A/S, anerkender SKAT, at de ydelser, der opregnes i dommens præmis 35 er fritaget for moms som transaktioner vedrørende betalinger og overførsler henholdsvis biydelser til transaktioner vedrørende betalinger og overførsler, i det konkrete tilfælde.
 Momsfritagelsens formål
 Det bemærkes videre,


text:
at formålet med momsfritagelsen af finansielle transaktioner er at afhjælpe de vanskeligheder, der er forbundet med fastsættelsen af afgiftsgrundlaget samt størrelsen af momsfradraget i finansielle virksomheder, samt at hindre en stigning i omkostningerne til forbrugerkredit, jf. eksempelvis præmis 24 i EU-domstolens dom i sagen Velvet & Steel Immobilien, C-455/05.
 EU-domstolen henviste i præmis 55 i sagen C-607/14, Bookit, netop til, at en momsfritagelse af en ydelse vedrørende behandling af korttransaktioner som den i hovedsagen omhandlede ville være i strid med formålene med momsfritagelsen.
 Det samme var tilfældet i præmis 46 i sagen C-5/17, DPAS, hvor EU-domstolen slog fast, at det beløb, der udgjordes af patientens vederlag til DPAS for den i hovedsagen omhandlede tjenesteydelse, svarede til forskellen mellem det beløb, der er blevet hævet på denne patients konto, og de beløb, som derefter udbetales af DPAS til denne patients tandlæge og forsikringsselskab, og under disse omstændigheder gav fastsættelsen af afgiftsgrundlaget ikke anledning til væsentlige vanskeligheder.
 Ligeledes henviste EU-domstolen i præmis 24 i de sammenholdte sager C-231/07, Tiercé Ladbroke SA, og C-232/07, Derby SA, til, at selv hvis det måtte formodes, at indsamling af midler på vegne af spiludbydere udgjorde hovedydelsen, ville tobakshandlernes transaktioner, jf. formålet med momsfritagelsen af betalingstransaktioner, ikke være omfattet af momsfritagelsen.
 Dette med henvisning til, at det var indlysende, at der ikke bestod vanskeligheder med at opgøre momsfradragsretten, idet det vederlag, som tobakshandlerne modtog, pålignes moms i hovedsagerne.
 På samme måde anerkendte Højesteret i SKM2017.3.HR, at transaktioner vedrørende betalinger leveret til en bank, der drev virksomhed med forbrugerkredit, var omfattet af momsfritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, og dermed i overensstemmelse med formålet med momsfritagelsen.
 Højesteret har i SKM2017.3.HR fastslået, at en underleverandør til en bank leverede momsfritagne ydelser vedrørende betalinger.
 Sagen omhandlede en bank, som driver virksomhed med pengeudlån til forbrugere. Banken indkøber ydelser fra en underleverandør bestående i levering af den løbende bogføring for banken, registrering af skyldige og foretagne indbetalinger, udarbejdelse af betalingsdokumentation og initiering af betalingsoverførsler fra låntagers konto til banken ved at indsende betalingsfiler til Nets. Efterfølgende registrerede underleverandøren betalingsoverførslerne, beregnede renter af tilgodehavender og genererede relevante kontoudtog.
 Til dette formål genererede underleverandøren løbende betalingsfiler over låntagernes månedlige betalinger, ligesom underleverandøren foretog beregninger af renter og afdrag og registrerer eventuelle manglende indbetalinger. Filerne sendes til Nets. Når bankens kunder havde betalt de månedlige ydelser, returnerede Nets tilsvarende en fil med en oversigt over de gennemførte betalingstransaktioner. Denne fil blev anvendt til nedskrivning af låneforholdet.
 Højesteret lagde i præmisserne vægt på, at underleverandøren gennem betalingsfilen iværksatte en betalingsordre, og underleverandørens ydelser opfyldte derfor i deres helhed betingelserne for momsfritagelse i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c. Højesteret lagde videre vægt på, at den omstændighed, at låntageren meddeler banken samtykke til at trække beløb på dennes bankkonto med henblik på betaling af de løbende ydelser, og at låntageren kan tilbagekalde sit samtykke hertil, ikke ændrede ved, at det var underleverandøren, der gennem betalingsfilen iværksatte betalingsordren.
 Med baggrund i aftalen mellem underleverandøren og banken lagde Højesteret i


text:
øvrigt til grund, at underleverandøren havde ansvaret for, at betalingsfilen blev sendt rettidigt og var i orden.
 Endelig konkluderede Højesteret, at når debitering og kreditering i overensstemmelse med betalingsfilen havde fundet sted, skete der en retlig og økonomisk ændring af gældsforholdet mellem låntageren og banken.
 På denne baggrund og i lyset af EU-Domstolens praksis, herunder EU-domstolen dom i sagen C-607/14, Bookit Ltd, konkluderede Højesteret, at underleverandørens generering og fremsendelse af en betalingsfil til brug for betaling af låntagerens løbende ydelse måtte anses for en transaktion vedrørende betalinger eller overførsler som nævnt i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
 SKAT bemærker, at resultatet endvidere er i overensstemmelse med formålet med momsfritagelsen, som bl.a. er at hindre en stigning i omkostningerne til forbrugerkredit, jf. bl.a. EU-domstolens dom i sagen C-607/14, Bookit. Banken drev netop virksomhed med levering af kredit til forbrugere.
 EU-domstolen har i Bookit i sagen C-607/14, behandlet spørgsmålet om momsfritagelse vedrørende betalinger og overførsler. I sagen opkrævede Bookit et kortgebyr fra kunderne i forbindelse med, at disse købte biografbilletter gennem Bookit, og betalte herfor med betalingskort.
 Bookits ydelse bestod ifølge dommens præmis 31 først og fremmest i, at Bookit modtog oplysninger fra kunderne vedrørende det betalingskort, som disse ønskede at anvende, og Bookit overførte disse oplysninger til selskabets indløsende bank, som videresendte dem til den udstedende bank. Når den udstedende bank efter at have modtaget disse oplysninger havde bekræftet gyldigheden af kortet og rådigheden over de nødvendige midler ved at overføre en autorisationskode til den indløsende bank, bestod Bookits ydelse endvidere i, at Bookit modtog denne kode via sin indløsende bank, hvilket satte selskabet i stand til at gennemføre salget af biografbilletten.
 Endelig bestod ydelsen i, at Bookit ved dagens afslutning overførte en afviklingsfil til sin indløsende bank, hvori alle de salg, som blev foretaget i løbet af dagen, var samlet, og som omfattede de relevante oplysninger om de anvendte betalingskort, herunder autorisationskoderne, med henblik på at den indløsende bank herefter igen overførte filen til de forskellige berørte udstedende banker, som herefter foretog betalinger og overførsler til denne indløsende bank, som overførte disse midler til den pågældende tjenesteyders konto.
 Det fremgår af den forelæggende rets præsentation af de faktiske oplysninger for EU-domstolen, at Bookit sendte betalingsoplysningerne mv. til bankerne via selskabet DataCash, som de havde indgået en særskilt tjenesteydelsesaftale med.
 Den forelæggende ret understreger imidlertid i præmis 17, at det er ubestridt for retten, at DataCashs indgriben er uden betydning for arten af de af Bookit leverede ydelser.
 Videre gengiver EU-domstolen i præmis 31 transaktionsforløbet således, at det er Bookit der står for hele transaktionen - dette uden at nævne mellemleddet DataCash.
 EU-domstolen har på denne baggrund ved sin stillingtagen og fortolkning af momsfritagelsen af betalingstransaktioner anset det for uden betydning, at Bookits ydelser vedrørende behandling af betalingstransaktioner gik gennem DataCash.
 EU-domstolen bemærker i præmis 44, at den i sagen omhandlede ydelse vedrørende behandling af korttransaktioner rent faktisk fører til gennemførelsen af en betaling eller en overførsel, og en sådan ydelse kan betragtes som uløseligt forbundet med


text:
denne gennemførelse i betragtning af, at det er tjenesteyderens overførsel af afviklingsfilen til sin indløsende bank ved dagens afslutning, som udløser betalings- eller overførselsprocessen af de pågældende beløb fra de udstedende banker til den pågældende indløsende bank og efterfølgende på denne tjenesteyders konto, og at det alene er de betalinger eller overførsler, for hvilke de nødvendige oplysninger findes i denne afviklingsfil, som faktisk gennemføres.
 EU-domstolen understreger imidlertid i forhold hertil for det første, at den omstændighed, at en ydelse er nødvendig for at gennemføre en momsfritaget transaktion, ikke i sig selv give holdepunkter for at antage, at denne ydelse er momsfritaget.
 Videre udtaler EU-domstolen i præmis 46, at for det andet kan hverken tjenesteyderens opnåelse af oplysninger fra køberen vedrørende det betalingskort, som sidstnævnte ønsker at anvende, tjenesteyderens overførsel af disse oplysninger til sin indløsende bank, tjenesteyderens modtagelse af en autorisationskode fra den udstedende bank eller tjenesteyderens videresendelse af en afviklingsfil indeholdende bl.a. autorisationskoderne vedrørende de gennemførte salg til sin indløsende bank ved dagens afslutning selv eller samlet betragtes som opfyldende de specifikke og væsentlige funktioner for en betalings- eller overførselstransaktion.
 Det er på denne baggrund EU-domstolens konklusion, at Bookit hverken selv direkte debiterer eller krediterer de pågældende konti, posterer på disse konti eller beordrer en sådan debitering eller kreditering, idet det er køberen af biografbilletten, der ved at anvende sit betalingskort for at gennemføre et køb beslutter, at den pågældendes konto skal debiteres til fordel for en tredjemands konto.
 For det tredje påpeger EU-domstolen i præmis 50, at Bookit ikke havde et ansvar for så vidt angår gennemførelsen af de retlige og økonomiske ændringer, og således for så vidt angår de specifikke og væsentlige funktioner for overførselsprocessen af midler, som foregår mellem de udstedende banker og den indløsende bank og derefter fra den indløsende bank til denne tjenesteyders konto.
 Selv om Bookit, der leverer ydelser vedrørende behandling af korttransaktioner over for køberen og eventuelt over for den enhed, for hvis regning han foretager salget, kan forpligte sig til at gennemføre dette salg korrekt og til den tilhørende ydelse vedrørende behandling af korttransaktioner og således til en tilfredsstillende gennemførelse af denne ydelse, indebærer dette ansvar ikke, at den pågældende tjenesteyder er pålagt et ansvar for gennemførelsen af de retlige og økonomiske ændringer, som kendetegner tilstedeværelsen af en fritaget betaling eller overførsel.
 Mobilbapplikation til brug for betaling for parkering, SKM2018.381.SR
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at Spørgers betalingsydelse udgør en betalings- eller overførselstransaktion jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c. Spørgers betalingsydelse er en momspligtig levering af en teknisk tjenesteydelse jf. momslovens § 4.
 Spørgers ydelse består i ved hjælp af mobilapplikationen at modtage betalingskortoplysninger fra de kunder, som ønsker at betale for parkeringen. Spørger sender med baggrund i disse oplysninger en betalingsanmodning til den bank, som har udstedt kundens betalingskort, hvorefter det relevante beløb overføres til Spørgers bankkonto.
 Spørgers ydelser kunne på denne baggrund ikke anses for at opfylde de specifikke og væsentlige funktioner for en betalingstransaktion omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.


text:
Skatterådet henviste til præmisserne 44-50 i EU-domstolens dom i sagen C-607/14, Bookit, herunder særligt, at
 Spørgers ydelse ganske vist var nødvendig for, at der bliver gennemført en momsfritaget transaktion, men dette er ikke i sig selv tilstrækkelig til at give holdepunkter for at antage, at denne ydelse er momsfritaget (præmis 45)
 Spørgers opnåelse af oplysninger fra kunden vedrørende det betalingskort, som kunden ønskede at anvende, Spørgers overførsel af disse oplysninger til sin indløsende bank mv. ikke er tilstrækkeligt til at opfylde de specifikke og væsentlige funktioner for en betalingstransaktion (præmis 46)
 Uanset Spørger over for kunden havde et ansvar for, at behandlingen af betalingskortoplysningerne gennemføres korrekt, så var Spørger ikke pålagt et ansvar for gennemførelsen af de retlige og økonomiske ændringer, som betalingstransaktionen medfører (præmis 50).
 At Spørger ikke havde et ansvar for gennemførelsen af de retlige og økonomiske ændringer understøttedes endvidere af, at brugerne selv var ansvarlige for at sikre sig, at Spørger har de præcise data samt finde en alternativ betalingsløsning, hvis Spørgers ydelse ikke var tilgængelig. Ligeledes var der ikke nogen mulighed for refusion eller afhjælpning ved fejl i Spørgers software.
 At Spørger med baggrund i offentligt tilgængelige takster for parkering og Spørgers takster for sine ydelser foretager en opgørelse af det samlede beløb, som skal hæves på brugerens betalingskort, kan ikke medføre et andet resultat, idet Bookit ligeledes i den forelagte sag for EU-domstolen foretog en opgørelse med baggrund i antal billetter og Bookits gebyr af det samlede beløb, som skulle hæves på billetkøberens konto.
 Yderligere eksempler:
 Nedenstående liste viser eksempler på ydelser, der ikke er omfattet af momsfritagelsen i ML § 13, stk. 1, nr. 11, litra c:
 De såkaldte SWIFT-ydelser, jf. sag C-350/10, Nordea Pankki Suomi Oyj.
 Landsskatteretten har i en konkret sag udtalt, at de ydelser, som et selskab leverede i form af drift og vedligeholdelse af HomeBanking system, ikke kan anses for omfattet af momsfritagelsen i ML § 13, stk. 1, nr. 11, litra c og e. Der var tale om ydelser i form af teknisk eller faktisk assistance, og ydelserne opfyldte derfor ikke specifikke og væsentlige funktioner for de transaktioner, der gennemførtes i HomeBanking systemet. Se SKM2005.265.LSR.
 Et inkassofirmas opkrævning af gebyr for fremsendelse af girokort pr. rate til skyldnere, der havde indgået en afdragsordning, var momspligtig. Gebyret var ikke omfattet af ML § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, idet gebyret måtte anses som opkrævet som led i inkassovirksomheden. Se SKM2005.529.LSR.
 Skatterådet kunne i en konkret sag bekræfte, at spørger ikke skulle afregne dansk moms af de samlede beløb, der passerer gennem hans danske bankkonto for den udenlandske virksomheds leverancer til dennes danske kunder. For så vidt den andel af beløbene, som fradrages til dækning af spørgers vederlag, vil spørger skulle afregne moms, jf. ML § 4, stk. 1, da spørgers leverancer ikke kan karakteriseres som momsfrie betalingsoverførsler. Se SKM2009.772.SR.
 Abonnementer og transaktionsgebyrer ved udlejning af dankortterminaler til webbutikker. Se SKM2013.16.SR.
 EU-domstolen har udtalt, at en tjenesteydelse ikke henhører under momsfritagelsen, når den i det væsentlige består i at


text:
anmode en tredjemands bank om overførsel af et beløb, som tredjemand skylder tjenesteyderens kunde, for sidstnævntes regning via betalingsservice, at tilsende kunden en opgørelse over de beløb, som er modtaget, at tage kontakt til den tredjepart, som tjenesteyderen ikke har modtaget nogen betaling fra, og endelig at give instruktion til tjenesteyderens bank om at overføre de modtagne betalinger, fratrukket tjenesteyderens vederlag, til kundens bankkonto. Se EU-domstolens dom i sag C-175/09, AXA UK.
 Gebyrer, som virksomheder efter eksempelvis betalingsloven (Lov nr. 652 af 6. august 2017 om betalinger), kan opkræve fra deres kunder, når kunderne betaler med Betalingsservice, Dankort mv., skal behandles som en biydelse til den leverede hovedydelse. Se sag C-276/09, Everything Everywhere Ltd. Gebyrerne skal altså undergives samme momsmæssige behandling som hovedydelsen.
 Selv hvis det måtte kunne anses for en selvstændig hovedydelse, kan "kortbehandlingsydelser" leveret af formidlere, der i forbindelse med formidling i andens navn og for andens regning opkræver et særskilt gebyr for "kortbehandlingsydelserne" af køberen af den formidlede ydelse, ikke anses for en momsfritagen transaktion. Det at anmode kunden om oplysningerne om dennes debet- eller kreditkort, videresende oplysningerne til den indløsende bank, modtage autorisationskoder fra den udstedende bank via den indløsende bank og senere genfremsende oplysningerne til den indløsende bank i en afviklingsfil med henblik på at modtage betaling fra kunden via bankerne er ikke efter sin art en finansiel ydelse. Det opfylder heller ikke de væsentlige og specifikke funktioner for en betalings- eller overførselstransaktion. Der er i stedet tale om en administrativ/teknisk ydelse. Med andre ord er det ikke en finansiel ydelse at anmode kundens bank om betaling via egen bank. Dette gælder også, når en formidler, der formidler en ydelse i andens navn, anmoder udbyderens kundes bank om betaling via formidlerens bank. Se EU-domstolens domme i sagerne C-607/14, Bookit, og C-130/15, National Exhibition Centre.
 C-42/18, Cardpoint
 Ydelser i forbindelse med driften af hæveautomater, der består i, at den afgiftspligtige gør automaterne funktionsdygtige og vedligeholder dem, varetager opfyldningen af kontanter, installerer hardware og software til læsning af data på hævekort samt udbetaler de af kortindehaveren ønskede penge og registrerer udbetalingstransaktionerne, er ikke omfattet af momsfritagelsen, når den afgiftspligtige ikke selv debiterer de pågældende bankkonti eller godkender transaktionerne, men alene følger instrukser fra den kortudstedende bank, og på grundlag heraf fysisk udbetaler de ønskede penge.
 Momsfritagelsen af transaktioner vedrørende betalinger og overførsler finder ikke anvendelse på en tjenesteydelse, der består i, at den afgiftspligtige person anmoder de berørte pengeinstitutter om, dels at et pengebeløb i medfør af en betalingsservicefuldmagt overføres fra en patients bankkonto til den afgiftspligtige persons bankkonto, dels at dette beløb efter fradrag af vederlaget til denne afgiftspligtige person overføres fra den afgiftspligtige persons bankkonto til de bankkonti, der tilhører henholdsvis tandlægen og patientens forsikringsselskab.
 C-607/14, Bookit
 Bookit formidlede biografbilletter pr. telefon og via internettet i Odeon biografernes navn og for biografernes regning. Udover billetprisen opkrævede Bookit et kortgebyr fra køberen af biografbilletterne. Kortgebyret var betaling for en ydelse, der bestod i, at Bookit bad køberen om oplysninger om det debet- eller kreditkort, som kunden


text:
ønskede at anvende. Bookit overførte oplysningerne til sin bank (den indløsende bank). Den indløsende bank videresendte oplysningerne til køberens bank (den udstedende bank). Når den udstedende bank havde bekræftet gyldigheden af kortet og tilstedeværelsen af de nødvendige midler for købet til den indløsende bank gennem overførsel af en autorisationskode, videresendte den indløsende bank koden til bookit, der herefter kunne gennemføre salget af biografbilletter. Ved dagens afslutning fremsendte Bookit en afviklingsfil til den indløsende bank. Filen indeholdt oplysninger om dagens salg indeholdende de relevante oplysninger om de anvendte kort, herunder autorisationskoderne. Den indløsende bank sendte derefter en afviklingsfil til hver af de udstedende banker. De udstedende banker hævede derefter beløbene på købernes konto og sendte betalingen til den indløsende bank. Den indløsende bank indsatte så beløbene på Bookits konto i banken.
 EU-domstolen fandt, at det tilkom den forelæggende ret at tage stilling, om kortbehandlingen var en biydelse til en hovedydelse i form af fjernsalg, reservation eller forhåndskøb. Domstolen tog derefter stilling til, om kortbehandlingen kunne være momsfri som en transaktion vedrørende betalinger og overførsler, givet at kortbehandlingen kunne anses for en selvstændig hovedydelse. Domstolen fandt, at ydelsen ikke var momsfritaget. Det forhold, at ydelsen var nødvendig for gennemførelsen af momsfrie betalingstransaktioner, gjorde ikke, at ydelsen var momsfri. Ydelsen opfyldte ikke de væsentlige og specifikke funktioner for en betalings- eller overførselstransaktion. Bookit debiterede og krediterede ikke kontiene. Det var køberen, og ikke Bookit, der beordrede gennemførelsen af betalingen. Modtagelse og videresendelse af autorisationskoder opfylder ikke de væsentlige og specifikke funktioner for en betalings- eller overførselstransaktion. Tilsvarende gælder for fremsendelse af afviklingsfiler, der blot er anmodninger om modtage betalinger. Bookits ydelser begrænser sig til at gennemføre tekniske eller administrative foranstaltninger i form af modtagelse af oplysninger fra køberen og videresendelse af oplysningerne til den indløsende bank, modtagelse af andre oplysninger fra banken, samt genfremsendelse af oplysningerne til banken. Det at foretage de nødvendige skridt for at modtage betalinger med debet- eller kreditkort fra kunder kan ikke efter sin art anses for en finansiel transaktion. Formålene med fritagelsen for finansielle tjenesteydelser er at afhjælpe vanskelighederne med fastsættelsen af momsgrundlaget og hindre en stigning i omkostningerne til forbrugerkredit. En momsfritagelse af kortbehandlingen ville være i modstrid med formålet. Vederlaget og den evt. fradragsberettigede moms kan let fastsættes, og Bookit yder ikke kredit til køberen.
 Domstolen kom til samme resultat i sag C-130/15, National Exhibition Centre.
 6. momsdirektivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 3), skal fortolkes således, at den momsfritagelse for transaktioner vedrørende betalinger og overførsler, der er fastsat i bestemmelsen, finder anvendelse på ydelser, hvorved et institut realiserer rettighederne for pensionskunder i en pensionskasse ved at oprette konti til disse kunder i pensionsordningens system og ved at tilskrive disse kunders bidrag på deres konti, samt på transaktioner, der er sekundære i forhold til disse tjenesteydelser, eller som sammen med disse udgør én enkelt økonomisk ydelse.
 C-350/10, Nordea Pankki Suomi Oyj ML § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, omfatter ikke elektroniske meddelelsestjenester til finansielle virksomheder i form af de såkaldte SWIFT-ydelser.
 C-276/09,


text:
Everything Everywhere Ltd. Domstolen udtalte, at ekstra gebyrer, som en udbyder af telekommunikationstjenesteydelser fakturerer sine kunder, når disse ikke betaler for disse tjenesteydelser via betalingsserviceordningen eller en BACS-overførsel, men med kreditkort, debetkort eller check eller kontant ved skranken i en bank eller hos en agent, der er bemyndiget til at modtage betaling på vegne af denne tjenesteyder, ikke i momsmæssig henseende udgør vederlag for en tjenesteydelse, der er særskilt og uafhængig i forhold til hovedydelsen, der består i levering af telekommunikationstjenesteydelser.
 C-175/09, AXA UK En tjenesteydelse henhører ikke under momsfritagelsen, når den i det væsentlige består i at anmode en tredjemands bank om overførsel af et beløb, som tredjemand skylder tjenesteyderens kunde, for sidstnævntes regning via betalingsservice, at tilsende kunden en opgørelse over de beløb, som er modtaget, at tage kontakt til den tredjepart, som tjenesteyderen ikke har modtaget nogen betaling fra, og endelig at give instruktion til tjenesteyderens bank om at overføre de modtagne betalinger, fratrukket tjenesteyderens vederlag, til kundens bankkonto.
 De forenede sager C-231/07 og C-232/07, Tiercé Ladbroke SA og Derby SA
 Belgiske tobaksforhandlerne var agenter (formidling i andens navn og for andens regning) for spiludbydere. Agenturgiverne driver virksomhed bestående i indgåelse af væddemål på hesteløb og andre sportsbegivenheder. Agentens virksomhed består i, at han indgår væddemålene i agenturgiverens navn, registrerer væddemålene, bekræfter indgåelsen af væddemålene over for kunden ved udstedelse af en kvittering, indsamler indsatserne, udbetaler gevinsterne, påtager sig hele ansvaret over for agenturgiveren for så vidt angår opbevaringen af de indsamlede indsatser og bærer risikoen for tyveri og/eller tab af penge. Agenten modtager et vederlag herfor fra agenturgiveren i form af kommission.
 Domstolen fastslår, at tobaksforhandlerne kun leverer en samlet ydelse til spiludbyderne, idet indsamling af indsatserne ikke udgør et mål i selv, men alene biydelser.
 Men selv hvis indsamlingen af indsatser kunne anses for hovedydelsen, ville denne ydelse ikke udgøre en fritaget finansiel ydelse. Domstolen henviser til, at formålet med fritagelsen for anbringelse af midler og for betalingstransaktioner er forbundet med vanskelighederne med at opgøre momsgrundlaget og det momsbeløb, som kan fradrages, samt at undgå fordyrelse af forbrugerkreditter. Ifølge domstolen er det åbenbart, at disse vanskeligheder ikke gør sig gældende med hensyn til tobaksforhandlernes vederlag i form af kommission.
 Kendelse, som er tilgængelig på fransk
 SKM2017.3.HR
 H1, udøvede lånevirksomhed og havde som led heri antaget en underleverandør til løsning af visse it-opgaver i forbindelse med låntagernes tilbagebetaling af lån. Underleverandørens databehandlingssystem beregnede den ydelse, låntageren skulle betale, og systemet genererede en betalingsfil, der sendtes til Nets, der videresendte filen til låntagerens bank med henblik på betaling af ydelsen.
 Højesteret fandt, at underleverandørens ydelse set under ét måtte anses for at udgøre transaktioner vedrørende betalinger eller overførsler, der er momsfritaget i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c. Underleverandøren leverede således ikke blot en teknisk ydelse
 Højesteret underkendte herved Østre Landsrets dom, SKM2016.47.ØLR.
 SKM2016.127.LSR
 Klager havde stillet Skatterådet følgende spørgsmål: "Når vi giver vores kunder valgmulighed til at kunne foretage betalinger med forskellige betalingskort, og vi på baggrund af det af kunden


text:
valgte betalingskort opkræver en betaling, som svarer til vores faktiske udgifter til Nets for transaktionsgebyrer, hvis størrelse er afhængig af det valgte betalingskort; er der så tale om betaling for en momsfri leverance?". Det var oplyst, at når kunden skulle betale for sit abonnement, kunne kunden vælge at betale via bankoverførsel uden tillæg af gebyr, alternativt kunne kunden vælge at bruge et debet-/kreditkort, hvilket udløste et betalingsgebyr. Gebyrets størrelse var afhængig af transaktionens størrelse og type betalingskort der anvendtes. Skatterådet havde svaret besvaret spørgsmålet med "Nej". Landsskatteretten stadfæstede Skatterådets besvarelse. Landsskatteretten henviste bl.a. til EU-domstolens dom i sag C-276/09 (Everything Everywhere Ltd). Det af selskabet opkrævede transaktionsgebyr fandtes i overensstemmelse hermed ikke at udgøre en selvstændig afgiftspligtig transaktion, der var særskilt og uafhængig i forhold til hovedydelsen, i det givne tilfælde abonnementsydelsen. Som følge heraf skulle der afregnes moms af det af selskabet hos abonnenten opkrævede transaktionsgebyr, jf. momslovens § 4, stk. 1.
 Bemærk, at klager alene havde påklaget Skatterådets besvarelse af spørgsmål 1 til Landsskatteretten. Spørgsmål 2-4 var ikke påklaget.
 Et inkassofirmas opkrævning af gebyr for fremsendelse af girokort pr. rate til skyldnere, der havde indgået en afdragsordning, var momspligtig. ML § 13, stk. 1, nr. 11, litra c fandt ikke anvendelse, idet der var tale om et gebyr, der måtte anses som opkrævet som led i inkassovirksomheden.
 SKM2005.265.LSR
 Et selskab leverede ydelser i form af drift og vedligeholdelse af HomeBanking system. Ydelserne kunne ikke anses for omfattet af momsfritagelsen i ML § 13, stk. 1, nr. 11, litra c og e. Der er var tale om ydelser i form af teknisk eller faktisk assistance, og ydelserne opfyldte derfor ikke specifikke og væsentlige funktioner for de transaktioner, der gennemførtes i HomeBanking systemet. Ydelserne var derfor momspligtige.
 SKM2019.278.SR
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at Spørgers vederlag for håndtering af betaling for offentlige myndigheders parkeringspladser var momsfritaget. Spørgers ydelse var momspligtig levering af en betalingsmulighed, jf. momsloven § 4.
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at Spørgers betalingsydelse i form af en mobilapplikation, som kunne anvendes ved betaling for parkering, udgør en betalings- eller overførselstransaktion jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c. Spørgers betalingsydelse er en momspligtig levering af en teknisk tjenesteydelse jf. momslovens § 4.
 SKM2017.676.SR
 Sagen omhandler hvorvidt spørgers indkøb af et nyt ind- og udbetalingssystem, der kan håndtere selskabets proces vedrørende pensionsind- og udbetalinger, er omfattet af momsfritagelsen i moms-lovens § 13, stk.1, nr. 11, litra c.
 Skatterådet kan ikke bekræfte, at Spørger ikke skal afregne moms (reverse charge), når Spørger indkøber et system til varetagelse af Spørgers pensionsind- og udbetalinger af en leverandør etableret i en anden EU-medlemsstat.
 Skatterådet finder ikke, at leverancen er omfattet af momsfritagelsen i momslovens § 13, stk.1, nr. 11, litra c.
 Indbragt for Landsskatteretten.
 SKM2014.142.SR
 Spørger sælger abonnementer på adgang til et online tilmeldings- og betalingssystem. Produktet sælges alene over internettet. Kunderne kan f.eks. være arrangører af foredrag, som har behov for at tilbyde deres kunder (slutkunderne) en let adgang til at tilmelde sig og betale for et arrangement. Ved betaling for


text:
en leverance opkræver spørger derudover et gebyr svarende til transaktionsgebyret opkrævet af Nets.
 Skatterådet kan ikke bekræfte, at der er tale om en momsfri leverance,når spørger giver sine kunder valgmulighed for at kunne foretage betalinger med forskellige betalingskort og på baggrund af det af kunden valgte betalingskort opkræver en betaling, som svarer til spørgers faktiske udgifter til Nets for transaktionsgebyrer, hvis størrelse er afhængig af det valgte betalingskort.
 Skatterådet kan ikke bekræfte, at der er tale om en momsfri leverance til slutkunden, hvis spørger fakturerer slutkunden et beløb for anvendelse af betalingskort hos spørgers kunder.
 Skatterådet kan ikke bekræfte, at der er tale om en momsfri leverance til spørgers kunde, hvis spørger fakturerer sin kunde et beløb for slutkundens anvendelse af betalingskort hos kunden.
 Skatterådet kan ikke bekræfte, at det ændrer besvarelsen af de foregående spørgsmål, hvis kunden ikke foretager betaling samtidig med købet, og spørger først senere - afhængig af kundens valg af betalingsmiddel - modtager et transaktionsgebyr for selve betalingen.
 Skatterådets besvarelse af spørgsmål 1 blev påklaget til Landsskatteretten, der stadfæstede Skatterådets besvarelse. Se SKM2016.127.LSR. Spørgsmål 2-4 var ikke påklaget.
 SKM2013.16.SR Spørger udlejede dankortterminaler til webbutikker. Skatterådet kunne ikke bekræfte, at de abonnementsgebyrer og transaktionsgebyrer, som spørger opkrævede som vederlag for udlejningen, var omfattet af ML § 13, stk. 1, nr. 11, litra c). Spørgers ydelser var omfattet af ML § 4, stk. 1.
 SKM2009.772.SR
 Skatterådet kunne bekræfte, at spørger ikke skulle afregne dansk moms af de samlede beløb, der passerer gennem hans danske bankkonto for den udenlandske virksomheds leverancer til dennes danske kunder. For så vidt den andel af beløbene, som fradrages til dækning af spørgers vederlag, vil spørger skulle afregne moms jf. ML § 4, stk. 1, da spørgers leverancer ikke kan karakteriseres som momsfrie betalingsoverførsler.
 SKM2007.295.SR
 Udbetalinger af udbytter og andre udbetalinger i forbindelse med andele i fonde mv. til andelsejere kunne anses for momsfritagne hovedydelser.
 x Det skal bemærkes, at Skatterådets udtalelser i sagen, om betydningen af at selskaberne indgik i en fællesregistrering i et EØS-land, ikke længere er udtryk for gældende ret. Dansk praksis er ændret med SKM2019.593.SKTST og SKM2019.594.SKTSTx.


text:
SkatteMail 2017, uge 09
 Kære LæserDenne uges SkatteMail indeholder bl.a. gode artikler om flere af de nye regler på vej på skatteområdet. Det drejer sig om bo- og arveafgiften ved generationsskifte, reglerne for deltagelse i 10-mandsprojekter og fastfrysning af grundskylden - herunder også for erhvervsejendomme.Desuden har Beierholm udgivet en publikation om Etablerings- og iværksætterkontoordningen 2017.God læselyst.Flemming L. Bach
 IndholdArtikler og interessante linksUdkast til ny bekendtgørelse om inddrivelse af gæld til det offentlige i høringErhvervsaffaldsgebyr og ejendomsskattebillettenJoint Taxation in DenmarkInternational sambeskatningSambeskatningAcontoskat for selskaber i 2017Etablerings- og iværksætterkontoordningen 2017Deltagere i transparente selskaber – selvstændigt erhvervsdrivende eller ej?Står din virksomhed over for et generationsskifte? Så vær opmærksom på regeringens lovforslag om reducering af bo- og gaveafgift.Virksomhedsjubilæum og gratialerUdenlandsk arbejdskraft - virksomheder kontroller social dumpingSkattemæssige udfordringer ved udenlandsk arbejdskraftNye skatteregler på vejSelskabers acontoskatTvivl om anvendelsesområdet for skattebegunstigede medarbejderaktieordningerSkattefri kørselsgodtgørelse - krav til lønnens størrelseBillig skat ved fri bolig til forældreUdkast til styresignalRentetilskrivninger til aktionærlånBindende svarInvesteringsforening - andelsklasser - opdelingDommeSKATs erstatningsansvar i forbindelse med tilbageholdelse af varemærkeforfalskede mobiltelefoner - afvisningSømandsbeskatning – statsstøtte – grundlovens § 43Rejseudgifter - fast arbejdssted - ikke særlige forholdVurderingsloven §§ 17 og 18 - fradrag for grundforbedringSkattepligt til Danmark – Ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over skattepligtig indkomstSkønsmæssig forhøjelse – indsætninger på bankkonto – negativ/lavt privatforbrugSkatteyders døgnplejeaktivitet - selvstændig erhvervsvirksomhed - henvist til landsrettenFradrag for købsmoms - indeholdelse af A-skat og arbejdsmarkedsbidragNye straffesagerIkke offentliggjorte afgørelserNyt fra EU-DomstolenRetslisteNyt fra SKATNye vejledninger mv.Nyt fra FolketingetVedtagne lovforslagNye dokumenter vedrørende lovforslagNye dokumenter vedrørende almindelig del Angivelsesfrister den kommende ugeDato
 Indholdsfortegnelse Artikler og interessante linksAdvokatfirmaet Energi & MiljøUdkast til ny bekendtgørelse om inddrivelse af gæld til det offentlige i høringSkatteministeriet har sendt et udkast til ny bekendtgørelse om inddrivelse af gæld til det offentlige i høring.Advokatfirmaet Energi & MiljøErhvervsaffaldsgebyr og ejendomsskattebillettenStatsforvaltningen har fastslået, at erhvervsaffaldsgebyr ikke kan opkræves over ejendomsskattebilletten for [...]BDOJoint Taxation in DenmarkDanish companies, which are part of a group with other Danish companies, are covered by the mandatory rules on national joint taxation. International joint taxation with foreign group companies, foreign permanent establish-ments and foreign real estate is voluntarily. Companies shall be aware...BDOInternational sambeskatningReglerne om international sambeskatning medfører, at danske selskaber kan vælge at medregne resultatet af udenlandske koncernselskaber, faste driftssteder og faste ejendomme opgjort efter danske skatteregler i den danske sambeskatningsindkomst.BDOSambeskatningDanske selskaber, som indgår i en koncernforbindelse med andre danske selskaber, bliver omfattet af de obligatoriske regler om national samskatning.BDOAcontoskat for selskaber i 2017I 2017 skal selskaber betale acontoskat henholdsvis den 20/3 og den 20/11. De færreste vil indbetale frivilligt i marts.BeierholmEtablerings- og iværksætterkontoordningen 2017Denne information er udarbejdet med det formål at skabe et overblik over reglerne for anvendelse af etablerings- og iværksætterkontoordningen. Herudover vil informationen ved eksempler give et overblik over mulighederne for anvendelse af ordningen.BeierholmDeltagere i transparente selskaber – selvstændigt erhvervsdrivende eller ej?Erhvervsmæssig virksomhed kan drives i mange forskellige virksomhedsformer: Selvstændigt erhvervsdrivende, interessentskab, partnerselskab, kommanditselskab, aktie- og anpartsselskab, fonde m.fl.DELACOURStår din virksomhed over for et generationsskifte? Så vær opmærksom på regeringens lovforslag om reducering af bo- og gaveafgift.Den 19. december 2016 offentliggjorde regeringen et udkast til lovforslag om


text: nedsættelse af bo- og gaveafgift til 5 procent ved generationsskifte af familieejede virksomheder. Nedsættelsen skal gælde både ved generationsskifte i forbindelse med død (boafgift) og levende live (gaveafgift).DeloitteVirksomhedsjubilæum og gratialerEr det muligt at tildele samtlige medarbejdere et jubilæumsgratiale skattefrit næste år, selvom virksomheden har skiftet ejer?EYUdenlandsk arbejdskraft - virksomheder kontroller social dumpingAldrig før er der blevet pålagt så store bods- og efterbetalingsbeløb til virksomheder, som ikke overholder de danske kollektive overenskomster. Danske virksomheder, som benytter sig af udenlandske underleverandører, bør sikre sig ved at indgå de fornødne aftaler med den udenlandske samarbejdspartner.EYSkattemæssige udfordringer ved udenlandsk arbejdskraftDanske virksomheders brug af udenlandsk arbejdskraft har været støt stigende gennem de seneste år. Det har på samme tid medført, at også de danske skattemyndigheder har øget deres fokus på udenlandske personers skattepligt og skattebetaling, herunder særligt inden for området arbejdsudleje.EYNye skatteregler på vejDer er flere nye regler på vej på skatteområdet, som kan få betydning for netop din virksomhed. Det drejer sig om bo- og arveafgiften ved generationsskifte, reglerne for deltagelse i 10-mandsprojekter og fastfrysning af grundskylden - herunder også for erhvervsejendomme.EYSelskabers acontoskatFørste ordinære acontoskatterate for selskaber og foreninger m.v. for indkomståret 2017 skal indbetales senest den 20. marts 2017. Anden ordinære rate skal indbetales senest den 20. november 2017.PlesnerTvivl om anvendelsesområdet for skattebegunstigede medarbejderaktieordningerSKAT lægger op til en snæver fortolkning af anvendelsesområdet for reglerne om skattebegunstigelse af medarbejderaktieordninger i en indstilling til bindende svar.RedmarkSkattefri kørselsgodtgørelse - krav til lønnens størrelseUdbetalt kørselsgodtgørelse kan blive skattepligtigSEGESBillig skat ved fri bolig til forældreBørn, der stiller en bolig til rådighed for forældre m.fl. i tilknytning til egen bolig er omfattet af særlige, gunstige skattereglerIndholdsfortegnelse Nye afgørelser mv. offentliggjort af SKATUdkast til styresignal: Rentetilskrivninger til aktionærlån16-1787547Styresignalet præciserer, hvornår rentetilskrivninger til et aktionærlån, der er omfattet af LL § 16 E, skal anses for et nyt skattepligtigt aktionærlån.Indholdsfortegnelse Bindende svar: Investeringsforening - andelsklasser - opdelingSKM2017.129.SRVedrører: Ligningsloven § 16 C. Aktieavancebeskatningsloven § 3 og § 30Skatterådet bekræftede, at investeringsbeviserne i et minimumsbeskattet investeringsinstitut ikke ansås for afstået, hvis generalforsamlingen besluttede at bestyrelsen kunne opdele afdelingerne i andelsklasser, hvor forskellen bestod i, at andelsklasse A videreførte afdelingens hidtidige karakteristika, herunder med opkrævning af formidlingsprovision, mens andelsklasse B ikke opkrævede formidlingsprovision. I dette spørgsmål var det forudsat, at de eksisterede investorer alle blev tildelt andele i andelsklasse A.Skatterådet bekræftede også, at generalforsamlingens samtidige beslutning om at tildele beviser til medlemmer, der skulle allokeres til andelsklasse B, til erstatning for beviser i andelsklasse A, ikke medførte at beviserne ansås for afstået.Skatterådet bekræftede desuden, at det ikke havde nogen skattemæssig betydning, at andelsklasse B ikke blev optaget til notering på Nasdaq Copenhagen eller et andet reguleret marked, hvorimod andelsklasse A blev noteret på Nasdaq Copenhagen.Indholdsfortegnelse Dom: SKATs erstatningsansvar i forbindelse med tilbageholdelse af varemærkeforfalskede mobiltelefoner - afvisningSKM2017.128.VLRVedrører: Forældelseslovens § 2, stk. 4, § 3, stk. 3, nr. 2 og § 21, stk. 5.. Varemærkeforfalskningsloven § 3, stk. 2SKAT havde pga. mistanke om varemærkeforfalskning tilbageholdt 200 mobiltelefoner importeret fra Kina af et dansk selskab. Mobiltelefonerne blev udleveret til rettighedsindehaveren, som ved Sø- og Handelsretten fik


text: dom for, at mobiltelefonerne krænkede rettighedsindehaverens varemærkeret, og at de derfor skulle afstås til statskassen til destruktion uden erstatning eller kompensation.Selskabet anlagde efterfølgende sag mod SKAT. Selskabet nedlagde dels en række anerkendelsespåstande vedrørende lovligheden af SKATs handlinger, og dels en række erstatningspåstande. Det var selskabets opfattelse, at SKAT havde pådraget sig et erstatningsansvar ved at udlevere alle de tilbageholdte mobiltelefoner til rettighedsindehaveren, idet selskabets mulighed for at bevise mobiltelefonernes ægthed under sagen ved Sø- og Handelsretten dermed var blevet hindret.Landsretten afviste selskabets anerkendelsespåstande, idet én var et anbringende til støtte for betalings påstandene, mens andre enten ikke havde betydning for appellantens retsstilling eller var for uklare og upræcise til at indgå i en domskonklusion.Landsretten bemærkede herefter, at Sø- og Handelsrettens dom havde materiel retskraft. SKAT havde ikke handlet ansvarspådragende, og selskabet havde i øvrigt ikke dokumenteret at have lidt et tab, som kunne henføres til forhold, som SKAT var ansvarlig for. SKAT blev derfor frifundet for selskabets erstatningspåstand.Indholdsfortegnelse Dom: Sømandsbeskatning – statsstøtte – grundlovens § 43SKM2017.126.HRVedrører: Retsplejelovens § 383. Sømandsbeskatningslovens § 5, stk. 3. Grundlovens § 43Sagen drejede sig om, hvorvidt to søfolk, der begge havde erhvervet lønindkomst på skibe registreret i Dansk Internationalt Skibsregister, havde et erstatningskrav mod Skatteministeriet som følge af, at ministeriet ikke havde påset, at den nettoløn, der i henhold til sømandsbeskatningslovens § 5, stk. 1, var aftalt mellem de to søfolks faglige organisation, Søfartens Ledere, og Danmarks Rederiforening blev sat op i forbindelse med, at skatten på arbejde blev sænket ved lov nr. 459 af 12. juni 2009 om ændring af personskatteloven og forskellige andre love (Forårspakke 2.0 - Vækst, klima, lavere skat).Til støtte for erstatningspåstanden havde de to søfolk gjort gældende, at Skatteministeriet havde handlet culpøst, idet sømandsbeskatningslovens § 5, stk. 3, indebar, at Skatteministeriet havde pligt til at påse, at den aftalte nettoløn blev reguleret i tilfælde af ændringer i indkomstskatten, og idet Skatteministeriet havde administreret sømandsbeskatningsloven i strid med EU's statsstøtteregler. Endvidere var det gjort gældende, at Skatteministeriets administration af sømandsbeskatningslovens § 5, stk. 3, indebar, at Skatteministeriet i strid med grundlovens § 43 havde delegeret beskatningskompetence til de to søfolks arbejdsgiver, G1.Østre Landsret var kommet frem til, at der hverken i ordlyden eller forarbejderne til sømandsbeskatningslovens § 5, stk. 3, fandtes holdepunkter for, at Skatteministeriet havde en forpligtelse til at påse, at den mellem Søfartens Ledere og Danmarks Rederiforening aftalte nettoløn blev reguleret ved ændringer i beskatningsniveauet.Landsretten fandt endvidere ikke, at Skatteministeriet havde administreret DIS-ordningen i strid med EU's statsstøtteregler. Landsretten lagde i den forbindelse blandt andet vægt på, at Skatteministeriet ved en kontrol af DIS-ordningen i 2013 havde beskrevet for EU-Kommissionen, hvordan DIS-ordningen blev administreret. Landsretten fandt heller ikke, at statsstøttereglerne tillagde DIS-søfarende individuelle rettigheder i forhold til lønfastsættelsen.Endelig fandt landsretten ikke, at den manglende regulering af DIS-hyren kunne sidestilles med en særskat, der blev pålagt de to søfolk af deres arbejdsgiver i strid med grundlovens § 43. Ved vurderingen heraf lagde landsretten vægt på, at manglende lønregulering ikke kunne anses for omfattet af begrebet "skat", samt at DIS-ordningen netop


text: indebærer, at søfolk ombord på skibe registreret i DIS er fritaget for betaling af indkomstskat.Højesteret bemærkede, at den ydede statsstøtte ikke overtrådte det maksimale støtteniveau, idet støtten både før og efter skattelettelsen bestod i, at søfolkene var fritaget for beskatning.Herefter stadfæstede Højesteret landsrettens dom i henhold til grundene.Højesteret afviste endvidere en påstand, som de to søfolk først havde nedlagt under sagens behandling for Højesteret som påstand 2, idet betingelsen for at tillade påstanden fremsat efter retsplejelovens § 383 ikke var opfyldt, idet påstanden reelt var et anbringende til støtte for påstand 1, og idet påstanden var uegnet til at indgå i en domskonklusion.Sagen blev for Højesteret behandlet sammen med sag 251/15, som de to søfolk havde anlagt mod deres arbejdsgiver.Indholdsfortegnelse Dom: Rejseudgifter - fast arbejdssted - ikke særlige forholdSKM2017.123.BRVedrører: Ligningslovens § 9A, stk. 7, jf. stk. 1Sagen angik, hvorvidt en skatteyder havde ret til fradrag for rejseudgifter efter ligningslovens § 9A, stk. 7, jf. stk. 1, for indkomstårene 2010 og 2011.Skatteyderen blev ansat som landbaseret terminalassistent ved færgen til Y1 den 18. august 2009. Hendes arbejdssted var angivet til fire forskellige havne "indtil videre". Ansættelsen var tidsbegrænset til udgangen af 2009, men blev efterfølgende forlænget tre gange i løbet af 2010, inden en tidsubegrænset ansættelsesaftale blev indgået den 22. december 2010.Skatteyderen gjorde gældende, at hun havde ret til fradrag for rejseudgifter efter ligningslovens § 9A, da hun havde et midlertidigt arbejdssted, og at det var nødvendigt at overnatte på Y1 for at møde til tiden på en række konkrete opgjorte dage. Færgeselskabets kommercielle direktør bekræftede ansættelsesforholdets midlertidige karakter og opgørelsen af fradraget i en indhentet erklæring. Fradraget havde hun opgjort til lovens maksimum på 50.000 kr. for både 2010 og 2011.Retten fandt, at skatteyderens arbejdsopgaver ikke i sig selv havde midlertidig karakter. Det var derfor en forudsætning for at anse arbejdsstedet for midlertidigt, at forlængelserne af den tidsbegrænsede ansættelse var begrundet i arbejdsmæssige forhold i 2010. Uanset den kommercielle direktørs erklæring herom, fandt retten ikke, at baggrunden for forlængelserne af hendes ansættelsesforhold var særlige arbejdsmæssige forhold. Arbejdsstedet var derfor ikke midlertidigt i indkomståret 2010.For indkomståret 2011 fandt retten, at de fire havne udgjorde faste arbejdssteder, da hun ved indgåelsen af den tidsubegrænsede ansættelse havde været bekendt med de fire arbejdssteder.Skatteministeriet blev derfor frifundet.Indholdsfortegnelse Dom: Vurderingsloven §§ 17 og 18 - fradrag for grundforbedringSKM2017.122.BRVedrører: Vurderingslovens § 17 og § 18 (Dagældende)Sagen angik, hvorvidt skatteyderen havde godtgjort, at skatteyderen var berettiget til fradrag i grundværdien for udgifter til trærydning i medfør af vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18.Efter skønsmandens besvarelse og forklaring sammenholdt med oplysningerne om, at der på stort set hele grunden var en meget tæt bevoksning af træer og det deraf følgende omfang af trærydning på grunden, fandt retten, at handelsværdien af grunden i ubebygget stand blev forøget som følge af denne trærydning.Retten fandt, at trærydningen ikke kunne anses for blot at udgøre en integreret del af det konkrete byggeri, men derimod at være nødvendig ved enhver form for bebyggelse på grunden, og derfor havde en selvstændig værdi for den


text: ubebyggede grund. Det kunne under disse omstændigheder ikke føre til en anden vurdering, at delvis trærydning var nødvendig for, at skatteyderen kunne opføre et sommerhus på det sted på grunden, hvor det rent faktisk blev opført.På den baggrund hjemviste retten sagen til SKAT til fornyet behandling med henblik på beløbsmæssig opgørelse af fradraget for grundforbedringer vedrørende rydning af træer på skatteyderens grund.Indholdsfortegnelse Dom: Skattepligt til Danmark – Ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over skattepligtig indkomstSKM2017.121.BRVedrører: Kildeskattelovens § 1, stk. 1, nr. 1. jf. § 7, stk. 1Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgeren var skattepligtig til Danmark i indkomstårene 2008-2011, samt om sagsøgeren havde påvist, at skattemyndighedernes skøn over hans indkomst kunne tilsidesættes som udøvet på et forkert grundlag eller åbenbart urimeligt.Sagsøgeren påstod, at han havde boet i Spanien og ikke havde drevet erhvervsvirksomhed i Danmark i de omhandlede indkomstår. Han havde efter eget udsagn opholdt sig i Danmark i ca. 1⁄2 år om året, hvor han havde hjulpet sin mor med at renovere en fritidsejendom i Y1-by.Sagsøgeren havde ikke selvangivet en skattepligtig indkomst siden 2003. Han påstod, at han havde levet af skattefri indkomst fra salg af motorkøretøjer, salg af diverse effekter på DBA.dk, udbetaling af en kapitalpension og gaver fra sin mor.Efter en samlet vurdering af de anførte oplysninger fandt retten, at det må lægges til grund, at sagsøgeren i 2008-2011 havde bopæl i Danmark, og at hans ophold her i landet ikke kan anses for at have karakter af kortvarige ophold på grund af ferie eller lignende. Retten bemærkede i den forbindelse, at sagsøgeren ikke har dokumenteret, at han havde bopæl i og var skattepligtig til Spanien eller noget andet land. Retten fandt herefter, at sagsøgeren var fuldt skattepligtig til Danmark, jf. kildeskattelovens § 1, stk. 1, nr. 1, jf. § 7, stk. 1.Retten fandt ikke, at sagsøgeren havde godtgjort, at han i perioden havde solgt effekter i Den Blå Avis, modtaget gaver fra sin mor eller havde haft indtægter ved salg af biler og motorcykler i et omfang, som hævdet af ham. Retten lagde herved vægt på, at der ikke foreligger objektive beviser herfor i form af købsaftaler, fakturaer, udskrifter fra registre eller bankkontoudtog. Retten tiltrådte derfor, at SKAT har været berettiget til at skønne sagsøgerens privatforbrug og momstilsvar, og der er ikke anført omstændigheder, der giver grundlag for at tilsidesætte det af SKAT udøvede skøn.Skatteministeriet blev derfor frifundet.Indholdsfortegnelse Dom: Skønsmæssig forhøjelse – indsætninger på bankkonto – negativ/lavt privatforbrugSKM2017.120.BRVedrører: Statsskatteloven § 4Sagen handlede om, SKAT var berettiget til at foretage skønsmæssige forhøjelser af sagsøgerens skattepligtige indkomst i indkomstårene 2008, 2009 og 2010 på baggrund af en lang række indsætninger på sagsøgerens konto samt et lavt/negativt privatforbrug i indkomstårene.Sagsøgeren gjorde gældende, at han ikke via beskæftigelse eller andet havde modtaget lønindtægter eller anden indkomst, samt at hans privatforbrug ikke afveg fra hans indtægt som førtidspensionist.Skatteministeriet gjorde bl.a. gældende, at det på baggrund af den tekst mange af overførslerne var ledsaget med måtte lægges til grund, at sagsøgeren havde repareret biler og modtaget betaling herfor.Efter en samlet