text:
en sådan opdeling af erstatningerne er blevet afvist i UfR 2001.1588V /2372H. Hvis man fortolker ordene ”erstatning for invaliditet” i UfR 2001.1588V/2372 H indskrænkende, således at landsrettens flertal og Højesteret hermed kun har ment, at ”erstatning for mén” ikke er omfattet af RPL § 513, stk. 1, og omvendt stiltiende ment, at ”erstatning for erhvervsevnetab” skulle kunne opnå beskyttelse, så er afgørelsen UfR 2001.2372 H vel ikke i modstrid med den øvrige retspraksis vedrørende udlægsbeskyttelse af erhvervsevnetabserstatninger. En sådan antagelse synes at fremgå af Ejler Bruun m.fl.[54], hvor forfatterne anvender UfR 2002.1742 H som eksempel på de ”konkrete omstændigheder”, som UfR 2001.1588 V/2372 H nævner, og som kan komme ind under beskyttelsen i RPL § 513, stk. 1. Heraf må man slutte, at en konkret begrundet anvendelse af analogien af RPL § 513, stk. 1 (de ”konkrete omstændigheder”), ifølge forfatterne må være invaliderenteydelser, som stammer fra en privattegnet erhvervsevnetabsforsikring, og som udbetales som erstatning for invaliditet. Antagelsen harmonerer dog ikke med forfatternes synspunkt om, at ”erstatning for invaliditet” i overensstemmelse med erstatningsansvarslovens terminologi må forstås som omfattende såvel godtgørelse for varigt mén efter EAL § 4 som erstatning for erhvervsevnetab efter EAL § 5[55]. Der er heller intet i landsrettens (flertallets) og Højesterets meget generelle udtalelse i UfR 2001.1588 V/2372 H, der tyder på, at begrebet ”invaliditet” alene opfattes som ”erstatning for mén”, så afgørelsen dermed kan siges være i overensstemmelse med den øvrige retspraksis for så vidt angår erhvervsevnetabserstatning.
 Hvis man derimod adskiller erhvervsevnetab/arbejdsevnetab fra invaliditetsbegrebet i fogedretlig forstand, så kan afgørelserne siges at være i overensstemmelse med hinanden. Ved en sådan adskillelse vil man i overensstemmelse med den øvrige retspraksis kunne undtage erhvervsevnetabserstatninger fra kreditorforfølgning med hjemmel i RPL § 513, stk. 1. Spørgsmålet, om ménerstatninger er omfattet af RPL § 513, stk. 1, vil herefter afhænge af, om de udbetales fra en livs- eller en ulykkesforsikring. Det fandtes således forudsat i UfR 2001.2581 Ø, at udbetalte ménerstatninger efter en ulykkesforsikring kunne være omfattet af RPL § 513, stk. 1, hvorimod udbetalte invaliditetserstatninger (ménerstatninger – min tilføjelse) efter livsforsikringer ikke generelt fandtes at være omfattet af RPL § 513, stk. 1 i afgørelsen UfR 2001.1588 V/2372 H.
 Som det ses, har den begrebsmæssige forvirring i teori og praksis om, hvad ”erstatning for invaliditet” dækker, ikke just gjort det lettere at skabe en klar retsstilling på området.
 Opsummerende vedrørende invaliditetserstatninger må man konkludere, at retspraksis efter afgørelserne UfR 2001.2532 V og UfR 2002.1742 H tydeligt har slået fast, at udbetalte erhvervsevnetabserstatninger er omfattet af RPL § 513, stk. 1. Derimod er retsstillingen vedrørende ménerstatninger uklar. Hvis udtalelsen i UfR 2001.1588 V/2372 H skal kunne harmonere med afgørelsen i UfR 2001.2581 Ø, må retsstillingen være den, at udbetalte ménerstatninger efter livsforsikringer ikke er undtaget fra kreditorforfølgning efter RPL § 513, stk. 1, hvorimod udbetalte ménerstatninger efter ulykkesforsikringer er omfattet af kreditorbeskyttelsen i RPL § 513, stk. 1, hvis kravet i bestemmelsen om adskillelse er opfyldt. Om en sådan sondring mellem udbetalte ménerstatninger efter en ulykkesforsikring og udbetalte ménerstatninger efter en


text:
livsforsikring kan foretages, er dog noget tvivlsom som følge af den meget generelle udtalelse i UfR 2001.1588 V/ 2372 H.
 Erstatninger ved kritisk sygdom måles ud fra sygdomsdiagnoser, der konkret er nævnt i forsikrings-betingelserne. Da der ikke foreligger nogen afgørelser om spørgsmålet, må det anses for uafklaret, om udbetalinger af erstatninger ved kritisk sygdom fra forsikringsselskaberne er omfattet af RPL § 513, stk. 1. Der må imidlertid gælde det samme ved kritisk sygdom som ved invaliditetserstatning i form af tab af erhvervsevne, således at erstatning ved kritisk sygdom er omfattet af beskyttelsen RPL § 513, stk. 1, hvis betingelserne herfor er opfyldt. Den forsikrede vil, hvis han rammes af en kritisk sygdom, nemlig typisk ikke have nogen erhvervsevne tilbage.
 Dødsfaldserstatning er det forsikringsretlige begreb, som svarer til begrebet forsørgertabserstatning, som kendes fra erstatningsretten. Forsørgertabserstatningen efter EAL §§ 12-14a dækker ægtefællen, samleveren og de efterlevende børn. Dødsfaldserstatningen udbetales i modsætning til EAL uden hensyn til om der er lidt noget faktisk økonomisk forsørgertab, og da der er tale om en summaforsikring, kan forsikringsydelsen kumuleres med andre forsikringer og erstatningskrav[56].
 Gomard vil ikke sondre mellem erstatninger udbetalt efter en livsforsikring og erstatninger udbetalt efter en ulykkesforsikring i relation til forsørgertabserstatninger[57]. Ifølge Gomard må forsørgertabserstatninger (dødsfaldserstatning – min tilføjelse) være beskyttet af RPL § 513, stk. 1 på samme måde som invaliditetserstatninger, og RPL § 513, stk. 1 må kunne finde anvendelse på invaliditets- og forsørgertabserstatninger, uanset om forsikringen er tegnet af skyldneren selv, og uanset om forsikringen er en summaforsikring.
 C.C. Munksgaard Nielsen og Hjerting anførte tidligere, at hvis udbetalingen har karakter af egentlig erstatning for tab af forsørger (eller tab af erhvervsevne), giver RPL § 513 dog mulighed for at opretholde kreditorbeskyttelsen efter udbetalingstidspunktet, hvis adskillelseskravet er opfyldt[58]. C.C. Munksgaard Nielsen har senere fraveget dette synspunkt efter afgørelsen UfR 2001.2372 H[59].
 Ivan Sørensen ville tidligere lægge vægt på, om den sikrede havde lidt et faktisk eller retligt forsørgelsestab[60]. Hvis forsikringsydelsen tilkom afdødes ægtefælle eller børn, ville det være rimeligt at beskytte disse mod kreditorforfølgning efter RPL § 513, stk. 1. I de seneste udgaver af hans forsikringsretlige fremstillinger har forfatteren taget UfR 2001.2372 H til efterretning, og anfører at de ”konkrete omstændigheder”, som kendelsen nævner, der kan begrunde at RPL § 513, stk. 1 udstrækkes til at omfatte forsikringssummer, måske kan være et forsørgelsestab, som det, der lagdes til grund i UfR 1999.298 V. Som forfatteren endvidere anfører, så er sidstnævnte afgørelse afsagt før UfR 2001.2372 H, og spørgsmålet må derfor anses for uafklaret[61]. Forsørgelsestabssynspunktet blev imidlertid påberåbt i Højesteret, men Højesteret undlod at tage stilling hertil ved at stadfæste landsrettens kendelse i henhold til grundene. Dette må formentlig ses som en afvisning heraf.
 Som anført af Jønsson og Kjærgaard er de reservationer, der kan ligge i landsrettens kendelse i UfR 2001.1588 V om, at beskyttelsen i RPL § 513, stk. 1 ikke ”generelt” kan omfatte forsikrings-summer i anledning af en ægtefælles død, men at ”konkrete omstændigheder” kan føre til et andet resultat, blot vendinger som domstolene sædvanligvis benytter sig af,

type: other


text:
hvis man i fremtiden i en konkret sag gerne vil nå til et andet resultat[62].
 Flertallet i UfR 2001.1588 V – som stadfæstes af Højesteret i UfR 2001.2372 H – lægger ligesom dissensen i UfR 1999.298 V vægt på ordlyden af RPL § 513, stk. 1 og på, at det ikke i bemærkningerne til bestemmelsen har været tanken at udstrække beskyttelsen til også generelt at omfatte forsikringssummer, der er udbetalt i anledning af en ægtefælles død. Selv om der i afgørelsen var tale om udbetaling efter en gruppelivsforsikring, en privattegnet livsforsikring og en krydslivsforsikring, må udtalelsen også vedrøre udbetalinger efter ulykkesforsikringer.
 Udtalelsen må således siges at være så klar for så vidt angår livs- og ulykkesforsikringsudbetalinger ved død, at man må konkludere, at RPL § 513, stk. 1 ikke generelt finder anvendelse på sådanne ydelser. Hvad enten dødsfaldserstatningen stammer fra en ulykkesforsikring eller fra en livsforsikring, udbetales forsikringsydelsen til den eller de begunstigede. Kreditorerne må således kunne foretage kreditorforfølgning mod de udbetalte ydelser hos den/de begunstigede, selv om beløbene har været holdt klart adskilt.
 Som følge af Vestre Landsrets udtalelse i UfR 2001.1588 V om, at der ”ikke er oplyst konkrete omstændigheder, der kan begrunde, at beskyttelsen mod udlæg i dette tilfælde kan udstrækkes til de foreliggende forsikringsudbetalinger” skal der ses nærmere på, hvilke mulige hensyn og momenter, der kan lægges vægt på ved vurderingen af kreditorbeskyttelsesomfanget.
 Som anført i Bet. nr. 634/1971, s. 85 er formålet med erstatning for invaliditet at få kompensation for fremtidigt indtægtstab, og dette formål vil ikke kunne opnås, hvis erstatningen inddrages under udlæg. Betænkningens udtalelse vedrører alene direkte erstatning for invaliditet, jf. herved diskussionen ovenfor i afsnit 2.3.1. Endvidere anføres, at både sociale hensyn og etiske betragtninger taler afgørende for en så vid beskyttelse, som det er praktisk muligt at give. Retsplejelovens forarbejder har dermed klart givet udtryk for, at RPL ́s § 513, stk. 1 skal fortolkes udvidende i relation til erstatninger for invaliditet. Om denne udvidende fortolkning også skal udstrækkes til forsikringsydelser, der udbetales som følge af personskade, fremgår imidlertid ikke af betænkningen. Henvisningen i betænkningen til krav i henhold til den lovpligtige ulykkesforsikring, jf. lov nr. 137 af 26. april 1968 § 6, angår krav efter den nugældende Arbejdsskadesikringslov.
 Flertallet i UfR 2001.1588 V er i præmisserne inde på forskellen mellem udbetalinger efter erstatningsansvarsloven og udbetalinger i henhold til privattegnede forsikringsordninger. Erstatning for invaliditet og tab af forsørger efter EAL har ifølge flertallet til formål at kompensere for det tab, der måtte være lidt ved en skadegørende handling, hvorimod udbetalinger efter privattegnede ordninger afhænger af den aftale, der er indgået mellem forsikringstageren og det pågældende forsikrings-selskab, og der er ingen sammenhæng mellem det lidte tab og forsikringssummen. Selvom udbetalingens størrelse efter henholdsvis erstatnings- og forsikringsretten som anført er forskellig, så er formålene vel ikke uforenelige. Formålet med at tegne en livs- eller ulykkesforsikring er primært at skabe tryghed for skadelidte eller dennes efterladte, hvilket bl.a. også må indebære at kompensere for det tab, som den berettigede har lidt ved en skadegørende


text:
handling, og få sikkerhed for, at der faktisk udbetales en ydelse til forsikringstager eller dennes nærmeste, hvis der skulle ske forsikringstager noget[63]. Da en del af personskadeerstatningskravene i kap. 1 i EAL beror på et skøn, jf. f.eks. EAL § 5 om erhvervsevnetab, som fastsættes på baggrund af den fremtidige skønnede erhvervsevne, kan det reelle faktiske tab ikke fastslås helt så nøjagtigt som i den almindelige erstatningsret. Størrelsen af de økonomiske tab er altså betydeligt vanskeligere at måle ved person-skade end ved tingsskade. At flertallet i UfR 2001.1588 V - udover henvisningen til ordlyden af RPL § 513, stk. 1 og forarbejderne i Bet. nr. 634/1971 - bruger et argument om ”manglende årsagssammenhæng” mellem det lidte tab og forsikringssummen til at nægte udlægsbeskyttelse, er således en meget stringent anvendelse af det generelle krav i den almindelige erstatningsret om, at kun tabet erstattes. Man kan stille sig tvivlende overfor, om man ved kreditorforfølgning af person-skadekrav efter RPL § 513, stk. 1, kan nøjes med kun at tage hensyn til formålet i den almindelige erstatningsret og dermed se bort fra formålet med at få udbetalt forsikringsydelser og formålet med kreditorbeskyttelsesreglen i RPL § 513, stk. 1. Som anført af dissensen i UfR 2001.1588 V, så er behovet for kreditorbeskyttelse det samme for forsikringssummer, der har karakter af dækning for tab af forsørger, som for erstatning for tab af forsørger (min kursivering).
 Før UfR 2001.1588 V/2372 H lagde man i retspraksis og teori afgørende vægt på erstatningens forsørgelsesmæssige karakter samt retlige status i relation til kreditorbeskyttelsens omfang, jf. afsnit 2.3.3. samt den under afsnit 2.1. refererede kendelse UfR 1999.298 V. Hvis den forsørgelsesmæssige karakter, kunne dokumenteres var der en formodning for, at forsikringen/pensionen var omfattet af beskyttelsen i RPL § 513. UfR 1999.298 V vedrørte som nævnt udlægsbeskyttelse af en gruppelivsforsikring efter en analogi af RPL § 513. Flertallet på to dommere udtaler: ”Den skete forsikringsudbetaling skal..... kompensere for den mistede forsørgelse, og behovet for kreditor-beskyttelse er herefter det samme som for forsørgertabserstatning, der falder direkte ind under RPL § 513, stk. 1”. Mindretallet i UfR 2001.1588 V brugte samme begrundelse, mens flertallet i landsretten og Højesteret i UfR 2001.2372 H ikke generelt ville lægge vægt på forsørgelsesmæssige synspunkter. Kendelsen handlede om forsikringssummer fra en gruppelivsforsikring, en privat-tegnet livsforsikring samt en krydslivsforsikring udbetalt i anledning af ægtefælles død, som altså ikke var omfattet af udlægsbeskyttelsen i RPL § 513, stk. 1.
 I Højesterets bemærkninger i UfR 2002.1742 henvises der til de hensyn, der har begrundet denne undtagelse fra kreditorforfølgning, også gør sig gældende, hvor erstatningen beror på en forsikringsaftale, hvad enten der er tale om en summaforsikring eller en forsikring med udbetaling af løbende ydelser. Det fremgår ikke direkte, hvilke hensyn der tænkes på, men i redaktionsnoten til dommen UfR 2002 s.1743, note 1, er der bl.a. henvist til Bo von Eyben m.fl., Kreditorforfølgning - Materiel foged- og konkursret, 4. udg., s. 192 f. Her henvises der til de sociale hensyn m.v., der ligger bag reglerne om udlægsfritagelse. Til de sociale hensyn m.v.


text:
må også regnes efterladtes mulighed for at få udbetalt en forsørgertabserstatning fra en forsikring.
 Bet. nr. 634/1971 slår ligeledes fast, at sociale hensyn og etiske betragtninger taler afgørende for en så vid beskyttelse, som det er praktisk muligt at give. Det er dog tvivlsomt om denne udtalelse også gælder for forsikringsydelser, jf. ovenfor under afsnit 2.4.1.
 Udkastet til FAL forkastede forsørgelsesformålet som ”et uklart og usikkert kriterium” ved fastlæggelsen af, om en livsforsikring kunne anses for beskyttet overfor forsikringstagerens kreditorer[64]. Udtalelsen må alene antages at vedrøre retsstillingen efter FAL og dermed kun direkte at gælde for retsstillingen før udbetalingen af forsikringssummen til den berettigede. Det vil dog ikke have nogen mening, hvis udtalelsen ikke også skal gælde for retsstillingen efter udbetalingen.
 Det er på baggrund af den generelle udtalelse i UfR 2001.1588 V/2372 H sammenholdt med UfR 1999.298 V og UfR 2002.1742 H tvivlsomt, om erstatningens forsørgelsesmæssige karakter skal tillægges nogen betydning. Der er ingen hjælp at hente i forarbejderne til FAL § 116 og RPL § 513, da udkastet til FAL og Bet. nr. 634/1971 går i hver sin retning.
 Med forsikringsydelsens personlige karakter menes, hvorvidt der i relation til kreditorbeskyttelsen kan sondres mellem, om ydelsen kommer forsikringstageren eller en begunstiget, fx en ægtefælle, til gode. Denne sondring hænger til dels sammen med forsørgelsessynspunktet, som er behandlet umiddelbart ovenfor i afsnit 2.4.2. En sådan sondring kan formentlig udledes af praksis, da alle kendelserne vedrørende erhvervsevnetabserstatning[65] - som jo skal dække forsikringstagerens personlige mistede fremtidige indtægt - kommer til, at RPL § 513, stk. 1 generelt finder anvendelse på sådanne forsikringsydelser, blot ikke konkret (fordi de ikke var klart adskilte fra forsikringstagerens øvrige formue). Derimod var forsikringsydelser udbetalt ved forsikringstagerens død ikke omfattet af RPL § 513, stk. 1, jf. UfR 2001.1588 V/2372 H, men modsat UfR 1999.298 V[66], jf. afsnit 2.3.3 om dødsfaldserstatning. Bet. nr. 634/1971, som lægger vægt på, at erstatning for invaliditet skal kompensere for fremtidigt indtægtstab (min kursivering), er ikke i modstrid hermed. Omvendt kan et fremtidigt indtægtstab jo også være manglende udbetaling af forsørgertabserstatning. Spørgsmålet om betydningen af forsikringsydelsens personlige karakter er ikke endeligt afklaret i retspraksis.
 Det må efter UfR 2002.1742 H være uden betydning, hvordan forsikringsydelsen udbetales. Højesteret fandt således, at RPL § 513, stk. 1, 2. pkt. kunne finde anvendelse, hvad enten der er tale om en summaforsikring eller en forsikring med løbende udbetaling[67].
 Der er tvivlsomt, om forsikringssummernes størrelse har nogen betydning for, om livs- eller ulykkesforsikringer kan opnå udlægsbeskyttelse efter RPL § 513, stk. 1. På den ene side er der et hensyn at tage til den skadelidtes og den forsørgedes interesse i at kunne opretholde en vis levestandard. På den anden side står det urimelige i, at en forsikringstager - ved at indbetale beløb på en livs- eller ulykkesforsikring - skal kunne unddrage kreditorerne fyldestgørelse i de ofte betydelige beløb, som kommer til udbetaling.
 Spørgsmålet ses ikke behandlet i de ovenfor refererede kendelser og domme vedrørende kreditorforfølgning mod livs- og ulykkesforsikringer.
 Der kan måske drages en sammenligning med UfR


text:
1976.560 H, som vedrørte retten til en ulykkesforsikringssum efter en privat ulykkesforsikring under skifte af fællesbo i anledning af separation og skilsmisse. Det blev med dissens antaget, at retten til forsikringssummen på 460.000 kr. efter forsikringens formål måtte anses som således knyttet til skadelidtes person, at den var omfattet af Retsvirkningslovens § 15, stk. 2 og derfor ikke kunne inddrages under skiftet af fællesboet[68]. Der er ikke i dommen nogen antydning af, at forsikringssummens størrelse har spillet nogen rolle[69]. F & P formoder, at det samme må gælde for forsikringssummer i relation til RPL § 513, stk. 1[70]. Jørgen Nørgaard bemærker dog, at hvis forsikringssummen er meget stor, kan dette bevirke at der tilkendes den ”anden” ægtefælle et kompensationsbeløb i medfør af reglen i Ægteskabsloven § 56[71].
 Denne sondring kan komme på tale i relation til erstatning for død, da private ordninger jo ofte er tegnet med henblik på opsparing/investering, hvilket formål ikke falder ind under RPL § 513, stk. 1, hvorimod arbejdsgiverordninger, der er obligatoriske/kollektive, ikke er valgfrie og ikke har noget investeringsformål[72]. Det kan dog som nævnt sammesteds siges at bero på tilfældigheder, set med den ansattes øjne, om ordningen tegnes på den ene eller anden måde, og at man derfor ikke uden videre kan slutte, at individuelle arbejdsordninger er mindre beskyttelsesværdige. Da UfR 2001. 1588 V / 2372 H kun vedrører privattegnede forsikringsordninger, og da udtalelsen om den generelle uanvendelighed af RPL § 513, stk. 1 mere går på den type af forsikringssummer, der udbetalt i anledning af en ægtefælles død, så forekommer det ikke rigtigt, når F& P vil bruge kendelsen til helt generelt at udelukke kreditorbeskyttelse af obligatoriske arbejdsgiverordninger, oprettet som led i ansættelsesforholdet efter RPL § 513, stk. 1. FM 2002.63 Ø har imidlertid slået fast, at det forhold, at en gruppelivsforsikring var tegnet som led i ansættelsesforholdet, ikke kunne tillægges betydning[73]. UfR 2002.1742 H fandt, at RPL § 513, stk. 1 kunne anvendes analogt på invaliderente-ydelser fra en privattegnet ordning. Den tilfældighed, der ligger i, om ordningen tegnes på den ene eller anden måde, må ud fra et retssikkerhedsmæssigt synspunkt tale for, at ordningerne behandles ens.
 Der skal i det følgende ses på, hvordan livs- og ulykkesforsikringer stilles i formueforhold mellem ægtefæller, da der for så vidt angår invaliditetserstatninger muligvis kan drages en parallel fra behandlingen af personskadeerstatninger på ægtefælleskifte til kreditorforfølgningssituationen i RPL § 513,stk. 1 for så vidt angår de momenter, der lægges vægt på.
 2.5.1. Retsvirkningslovens § 15, stk. 2 – kompensationsbeløb for personskader før 1.10.1984
 Efter RVL § 15, stk. 2 finder de almindelige regler om formuefællesskab kun anvendelse for uoverdragelige rettigheder eller for rettigheder, der i øvrigt er af personlig art, i den udstrækning, hvor det er foreneligt med de for disse rettigheder særligt gældende regler. Reglen må i relation til kompensationsbeløb for personskade antages at gælde for skader før 1.10.1984, hvor erstatnings-ansvarsloven og dermed § 18, stk. 3 (nu stk. 2 – min tilføjelse) trådte i kraft.
 I UfR 1976.560 H[74] kom Højesterets flertal på 4 dommere


text:
til, at en ikke udbetalt invaliditets-erstatning ifølge en familieulykkesforsikring ikke kunne inddrages under skifte af et fællesbo i anledning af separation og skilsmisse. Dette blev begrundet med, at formålet med forsikringen var at yde den sikrede erstatning for invaliditet som følge af ulykke, derunder tab af erhvervsevne og forringelse af livsvilkår, og at erstatningen måtte anses således knyttet til sikredes person, at den ikke kunne anses for omfattet af RVL § 15, stk. 2, og dermed ikke kunne inddrages under skiftet. Afgørelsen lægger dermed afgørende vægt på forsikringens formål og på erstatningens personlige karakter, jf. om disse momenter ovenfor under afsnit III, 2.4.1 og 2.4.3.
 Ifølge notatet fra F & P stemmer dommens begrundelse for at holde erstatningen uden for skiftet fint overens med hensigten bag RPL § 513, stk. 1, og man må derfor formode, at Højesteret med samme argumentation ville lade invaliditetserstatning ifølge en personforsikring være beskyttet mod kreditorer efter RPL § 513, stk. 1[75]. Dette må dog siges at være en meget udvidende fortolkning af højesteretsdommen, som i øvrigt er afsagt med dissens (4-3 afgørelse). Omvendt må man give F & P ret i, at synspunktet har nogen støtte i retspraksis, jf. de under afsnit 2.3.1 refererede afgørelser vedrørende erhvervsevnetabserstatning, der som en personlig ydelse generelt fandtes at kunne være omfattet af RPL § 513, stk. 1. Derimod fandtes dødsfaldserstatninger (til ægtefælle) ikke generelt at være omfattet, jf. UfR 2001.1588 V/2372 H.
 Efter EAL § 18, stk. 2 indgår erstatning og godtgørelse for personskade og erstatning for tab af forsørger, der ikke må antages at være forbrugt, ikke i formuefællesskabet mellem ægtefæller i anledning af ægteskabs ophør, separation eller bosondring. Erstatningen eller godtgørelsen indgår dog i formuefællesskabet, når den, som erstatningen tilkommer, afgår ved døden, medmindre erstatningen eller godtgørelsen ifølge ægtepagt er særeje.
 Erstatningsansvarsloven og dermed de krav, der nævnes i EAL § 18, stk. 2, vedrører erstatnings- og godtgørelseskrav, herunder krav fremsat af den berettigede mod skadevolderens ansvarsforsikrings-selskab, men ikke ydelser fra forsikringsselskaber, hvori der er tegnet ulykkesforsikring eller livsforsikring. Af forarbejderne til Erstatningsansvarsloven[76] fremgår det imidlertid, at det ikke er hensigten, at der skal sluttes modsætningsvis fra EAL § 18, stk. 3 (nu § 18, stk. 2 – min tilføjelse) til sådanne forsikringer. Bestemmelsen kan derfor utvivlsomt anvendes analogt på forsikringssummer fra ulykkesforsikringer, hvorimod det er meget omdiskuteret i teorien og uafklaret i retspraksis, om bestemmelsen kan anvendes analogt på livsforsikringssummer, kapitalpensioner m.v. Ifølge den overvejende opfattelse i den juridiske teori må reglen om forsørgertabserstatning kunne anvendes analogt på livsforsikringsbeløb[77].
 EAL § 18, stk. 2 kan bruges til støtte for sondringen mellem, om forsikringsydelsen kommer forsikringstageren personligt til gode, dvs. i dennes levende live, og dermed er omfattet af RPL § 513, stk. 1, eller om forsikringsydelsen tilkommer en begunstiget efter forsikringstagerens død og dermed ikke er omfattet af RPL § 513, stk. 1, jf. UfR 2001.1588 V/2372 H og afsnit 2.4.3 om forsikringsydelsens personlige karakter. UfR 2001.1588 V/2372 H nævner dog, at der ikke er oplyst konkrete omstændigheder, der kan begrunde, at beskyttelsen mod


text:
udlæg i udbetalingen i anledning af en ægtefælles død kan udstrækkes til de foreliggende forsikringsudbetalinger, hvorfor det er uklart, hvor langt sondringen rækker.
 AFSNIT IV: KREDITORFORFØLGNING MOD LIVS- OG ULYKKESFORSIKRINGER EFTER NORSK OG SVENSK LOVGIVNING
 1.1. Norsk lovgivning
 1.2. Svensk lovgivning
 I det følgende skal der ses på retsstillingen i henholdsvis Norge og Sverige for så vidt angår mulighederne for at foretage kreditorforfølgning mod livs- og ulykkesforsikringer, da Danmark og de andre nordiske lande siden midten af 1930 og indtil slutningen af 1980 ́erne havde ensartet lovgiv-ning på forsikringsrettens område. Såvel norsk og svensk ret har herefter revideret forsikringsretten, således at kreditorbeskyttelsen er blevet udvidet, hvilket derimod ikke er sket i Danmark.
 Efter norsk lovgivning kan forsikringstagerens eller ægtefællens kreditorer, ligesom det er tilfældet efter FAL § 116, ikke gøre udlæg i forsikringens værdi eller på anden måde kræve genkøbsværdien betalt til sig før forsikringsbegivenheden er indtruffet, jf. Forsikringsavtalelov § 16-1, 1. led (lov av 16.06.1989 nr. 69). At der ikke kan gøres udlæg i forsikringssummen, hvis forsikringen er blevet overdraget til ægtefællen, er i NOU 1983: 56 s. 137[78] begrundet med hensynet til forsørgelse. At forsikringen også er udlægsfritaget, hvis den er overdraget til den forsikrede, er en ny regel i forhold til 1930-loven, som tager højde for de situationer, hvor forsikringen oprindelig blev tegnet på fremmed liv, men hvor forsikringstageren overdrager forsikringen til den forsikrede, dvs. at for-sikrede nu får en forsikring på eget liv. Udlægsfritagelsen ophører derimod ved overdragelse af forsikringen til andre end den forsikredes ægtefælle eller den forsikrede, og erhververens kreditorer kan gøre krav på genkøbsværdien.
 Mens § 16-1, 1. led regulerer kreditorbeskyttelsen for løbende forsikringer, finder 2. led anvendelse i de tilfælde, hvor forsikringsbegivenheden er indtrådt med den følge, at forsikringssummen forfal-der til betaling. § 16-1, 2. led fastslår som hovedregel, at afdødes kreditorer ikke kan gøre udlæg i en forsikringssum, som udbetales ved død. Med ” ved død” må menes en dødsfaldsforsikringssum og ikke eventuelle andre allerede forfaldne ydelser, som først udbetales i forbindelse med dødsfaldet[79]. Forsikringssummen skal således udbetales direkte til den berettigede efter § 15-1 eller til den begunstigede efter § 15-2, uden at afdødes almindelige kreditorer kan gøre udlæg i denne. Forsikringssummen nyder efter bestemmelsen i § 16-1, 2. led kun kreditorbeskyttelse overfor afdødes kreditorer, hvorfor den begunstigedes og ægtefællens kreditorer kan gøre udlæg i forsik-ringssummen. Ægtefællen kan dog påberåbe sig § 16-1, 3. led, 2. pkt., hvorefter ægtefællen kan lade forsikringssummen blive stående i selskabet i indtil 1 år, jf. umiddelbart nedenfor. § 16-1, 2. led åbner op for en begrænset undtagelse for hovedreglen om udlægsfritagelse for en dødsfalds-forsikringssum, nemlig i tilfælde, hvor forsikringstageren har bestemt noget andet, f.eks. at for-sikringssummen ved hans død skal benyttes til at indfri hans gæld, før den begunstigede får del i forsikringssummen.
 Bestemmelsen i § 16-1, 3. led regulerer den situation, hvor andre forsikringsydelser forfalder ved andre begivenheder end dødsfald, fx en invaliditetserstatning som følge af ulykke. I sådanne ydelser kan kreditorerne i 1 år fra forfald ikke søge dækning i den forsikredes


text:
krav mod selskabet. Udlægs-fritagelsen gælder dermed kun krav på forsikringssummen mod selskabet, og er forsikringssummen blevet udbetalt, så ophæves kreditorbeskyttelsen. Dette indebærer, at forsikringstageren kan vælge at lade forsikringssummen blive stående på en konto i forsikringsselskabet indtil 1 år efter forfald for at hindre kreditorforfølgning. Tidspunktet for forfald må bero på en fortolkning af forsikrings-vilkårene for det enkelte produkt sammenstillet med § 18-2. Formålet med bestemmelsen er ifølge NOU 1983: 56 s. 136 at give forsikringstageren en mulighed for at benytte forsikringssummen som en engangspræmie til at tegne en ny forsikring. Herefter vil midlerne være udlægsfritaget efter 1. led. Det tilsvarende gælder overfor ægtefællens kreditorer, når ægtefællen har krav på forsikrings-summen ved forfald, f.eks. når ægtefællen er indsat som begunstiget til forsikringssummen.
 Bestemmelsen i § 16-1, 1.-3. led finder ikke anvendelse på livrenteforsikringer, jf. 4. led. Ved livrenteforsikringer kan rentenyderens kreditorer søge sig fyldestgjort i den løbende livrente efter Dekningslovens af 8. juni 1984 nr. 59 § 2-7, 2. led c. Frivillige kapitalforsikringer falder udenfor § 2-7.
 Krav på erstatning for skade på legeme eller helbred eller for tab af forsørger er kun beskyttet mod udlæg, så længe kravet ikke er forfaldet, jf. Dekningslovens § 2-7, 2. led f og Tvangsfullbyrdelses-lovens § 7-17. Dekningslovens § 2-7, 2. led f gælder både krav mod skadevolderen og forsikrings-selskabet, og Tvangsfullbyrdelseslovens § 7-17 regulerer særligt den situation, hvor de i Deknings-lovens § 2-7 nævnte krav er blevet udbetalt.
 1.2 - Svensk lovgivning
 Reglerne om udlæg i livs- og ulykkesforsikringer før udbetaling findes i den nugældende svenske forsikringsaftalelov, jf. Lag 1927:77 om försäkringsavtal §§ 116 og 123.
 Udgangspunktet for så vidt angår livsforsikringer efter § 116 er, at disse ligestilles med anden ejendom som genstand for udlæg[80]. Dog kan forsikringen undtages fra udlæg, såfremt betingelserne efter § 116 er opfyldt. Er forsikringen tegnet på forsikringstagerens eller hans ægtefælles liv, må der ikke foretages udlæg i den ret, som tilkommer en af dem, hvis præmiebetalingen ifølge aftalen skal være opfyldt i løbet af et tidsrum på mindre end 10 år, eller hvis et hvilket som helst års erlagt præmie beløber sig til mere end en femtedel af det sammenlagte beløb af de præmier, som skulle erlægges, såfremt præmiebetalingen blev lige fordelt på 10 år fra aftalens indgåelse[81]. Forsikringer med engangspræmier er derimod ikke kreditorbeskyttet[82].
 For så vidt angår ulykkes- og sygeforsikringer må der ikke efter § 123 gøres udlæg heri, så længe fordringen på forsikringssummen indestår hos forsikringsselskabet. Derimod gælder udlægsfri-tagelsen ikke beløb, som allerede er blevet udbetalt[83]
 I Utsökningsbalken[84], som supplerer den gældende forsikringsaftalelov, er der i kap. 5 givet regler om undtagelserne fra udlæg. Efter Utsökningsbalken § 7 i kap. 5 er skadeserstatninger, som tilkommer skyldneren i anledning af personskade, undtaget fra udlæg i den periode, hvor skadeerstatningen indestår hos den, som skal udbetale den. Beskyttelsen gælder uanset om personskadeerstatningen indestår hos skadevolderen, den som ellers er erstatningsansvarlig, forsikringsselskabet eller anden ansvarlig, fx en kautionist. Det umiddelbart ovenfor anførte gælder også for personskadeserstatninger, som udbetales som livrenter.
 Efter udbetalingen er personskadeerstatninger, som tjener


text:
til forsørgelsesmæssige behov, beskyttet mod udlæg, såfremt beløbet holdes adskilt fra den øvrige formue, jf. § 7, 3. pkt. I andre tilfælde er personskadeerstatninger beskyttet i 2 år fra udbetalingstidspunktet.
 Retten til pension eller til anden livrente er udlægsfritaget i det omfang, hvor rettigheden er nødvendig til skyldnerens forsørgelse og opfyldelse af underholdsforpligtelse, som påhviler ham, jf. Utsökningsbalken § 8. Dette gælder dog ikke, hvis skyldneren ved erhvervelse af rettigheden har tilsidesat tilbørlige hensyn til sine kreditorer. Beskyttelsen gælder ikke, hvis en livrente erhverves gennem en engangspræmie eller anden større kapitalandel, da tilbørlige hensyn til kreditorerne dermed anses for tilsidesat, f.eks. hvis skyldneren bliver insolvent gennem erhvervelsen[85]. Det i notatet fra F & P[86] angivne om pension og anden livrente må bero på fejloversættelse af ordet ”mån” i den svenske lovtekst, da det ikke kan udledes af lovtekstens § 8, at beskyttelsen kun skal gælde i 1 måned fra udbetalingstidspunktet.
 Den svenske forsikringsaftalelov fra 1927 afløses med ikrafttrædelse pr. 1. januar 2006 af en ny forsikringsaftalelov[87], som kan have stor interesse ved en kommende dansk lovrevision af muligheder for at gøre udlæg i livs- og ulykkesforsikringer. Den nye lov er behandlet umiddelbart nedenfor.
 § 3 i kap. 15 vedrører udlæg i en livsforsikring for forsikringstagerens gæld. Før forsikringsbegivenheden er indtrådt, må der i en livsforsikring, som er tegnet på forsikringstagerens eller forsikringstagerens ægtefælles liv, kun foretages udlæg for forsikringstagerens gæld i det omfang, at der i de sidste ti år er betalt præmier for forsikringen med beløb som overstiger
 1) for en tidsbegrænset forsikring, som kun gælder dødsfald: 5 gange den præmie, som beregnes at påløbe på det år,
 2) for livsforsikring, hvor forsikringsselskabets pligt til at betale efter forsikringsbegivenheden ikke længere beror på, om en vis person lever, hvis den ikke omfattes af nr. 1: det dobbelte gennemsnit af de præmier, som er blevet betalt i løbet af perioden eller i den kortere tid, i hvilken forsikringen har været gældende,
 3) for forsikring med periodisk udbetaling, hvor forsikringsselskabets betalingsforpligtelse er afhængig af, at en eller flere personer lever, hvis den ikke omfattes af nr. 1: 15 % af den præmie, som skulle have været betalt, hvis forsikringen var blevet tegnet for en engangspræmie ved begyndelsen af det år.
 Når forsikringsbegivenheden er indtrådt, må der i en livsforsikring og i en erstatning, som stammer fra den, ikke gøres udlæg for forsikringstagerens gæld i det omfang, erstatningen tilfalder nogen, som selv behøver den til sin forsørgelse eller til en underholdsforpligtelse, jf. § 5 i kap. 15. Hvis erstatningen tilfalder nogen anden end den forsikrede, så gælder dette forbud dog kun, hvis den forsikrede har forsørget eller har været forpligtet til at forsørge den berettigede. Når erstatningen betales i form af livrente, gælder forbuddet kun retten til livrenten.
 Fra hvad, der efter forsikredes død på grund af en begunstigelsesbestemmelse tilfalder den forsikredes ægtefælle eller den forsikredes eller ægtefælles børn, som ved dødsfaldet ikke er fyldt 25 år, skal der for hver berettiget altid undtages et sammenlagt forsikringsbeløb fra udlæg, som modsvarer 6


text:
gange det beløb, som ifølge loven om almen forsikring gælder for dødsåret, jf. § 5, kap. 15 in fine.
 § 9 i kap.15 vedrører udlæg i en livsforsikring for den berettigedes gæld. Når en forsikrings-begivenhed er indtrådt, kan der ikke gøres udlæg i en livsforsikring og i en erstatning i andre tilfælde end de, som fremgår af § 5. På trods af det, som fremgår af § 5, kan der foretages udlæg for den berettigedes gæld i et erstatningsbeløb, som ikke holdes adskilt efter udbetalingen. Når der er gået 2 år fra det tidspunkt, hvor beløbet skulle betales, kan der også foretages udlæg i det, som holdes adskilt, for den del af beløbet, som ikke er nødvendig til den berettigedes forsørgelse eller til at opfylde underholdsforpligtelse, som påhviler ham.
 § 10 i kap. 15 vedrører udlæg i en syge- og ulykkesforsikring. Det følger af bestemmelsen, at hvis erstatningen fra en syge- eller ulykkesforsikring skal tilfalde den forsikrede, så kan der ikke foretages udlæg i forsikringen eller i erstatningen, hverken for forsikringstagerens eller den forsikredes gæld. På trods heraf kan der foretages udlæg for den forsikredes gæld i erstatningsbeløb, som er tilfaldet den forsikrede og som ikke holdes adskilt efter udbetalingen. Når der er gået 2 år siden, et sådant beløb skulle være betalt, kan der også foretages udlæg i det beløb, som holdes adskilt, i det omfang, beløbet ikke er nødvendigt til den forsikredes forsørgelse eller til at opfylde en underholdsforpligtelse, som påhviler ham. Hvis erstatning skal tilfalde nogen anden end den forsikrede, så anvendes, hvad der følger af §§ 3-7 og § 9 om udlæg i tidsbegrænset livsforsikring, som kun gælder dødsfald og erstatning, som stammer fra en livsforsikring
 Som det fremgår af gennemgangen ovenfor, kan der som udgangspunkt ikke foretages kreditorforfølgning mod en livs- eller ulykkesforsikring, før denne er blevet udbetalt. Der kan dog i visse tilfælde foretages kreditorforfølgning før udbetalingen, f.eks. hvis forsikringstageren har handlet strafbart eller hvis den berettigede er en juridisk person. Endvidere er udlæg ikke udelukket, hvis livsforsikringen er blevet overdraget, eller hvis forsikringstageren kommer under konkurs.
 Det er efter UfR 2001.1588 V/ 2372 H tvivlsomt, om der med hjemmel i RPL § 513, stk. 1, kan opnås kreditorbeskyttelse mod en udbetalt livs- eller ulykkesforsikring, hvis denne holdes adskilt fra skyldnerens øvrige formue. Såvel retspraksis som teori er som følge af kendelsens begrundelse om, at RPL § 513 generelt er uanvendelig, men at konkrete omstændigheder kan føre til et andet resultat, uenige om, hvorvidt kreditorbeskyttelsen for livs- og ulykkesforsikringer overhovedet eksisterer og i så fald, omfanget af denne. Erhvervsevnetabserstatninger ses generelt i retspraksis at være omfattet af RPL § 513, stk. 1, men om der kan foretages en sondring mellem ménerstatninger og erhvervsevnetabserstatninger - og om ménerstatninger i så fald er omfattet af bestemmelsen - er tvivlsomt. Hvis en sådan opdeling foretages, må retsstillingen være den, at udbetalte ménerstatninger efter livsforsikringer ikke er omfattet af beskyttelsen, hvorimod udbetalte ménerstatninger efter ulykkesforsikringer er omfattet af beskyttelsen, hvis kravet om adskillelse er opfyldt. Det er ligeledes


text:
uafklaret i retspraksis, om erstatninger ved kritisk sygdom er omfattet af beskyttelsen, men der må sandsynligvis gælde det samme som ved erhvervsevnetabserstatninger. Vestre Landsrets begrundelse for at nægte kreditorbeskyttelse for privattegnede forsikringer, udbetalt ved død, medfører at sådanne forsikringsudbetalinger ikke generelt er omfattet af RPL § 513, stk. 1, hvad enten de stammer fra en livs- eller en ulykkesforsikring, men hvornår konkrete omstændigheder kan siges at foreligge, er ikke afklaret i retspraksis. Erstatningens formål, erstatningens forsørgelsesmæssige karakter, forsikringsydelsens personlige karakter og forsikringssummens størrelse kan muligvis være sådanne konkrete omstændigheder, men retspraksis og forarbejder er enten modstridende eller uafklaret med hensyn til, hvorvidt disse momenter har nogen betydning. Man vil muligvis kunne skele til livs- og ulykkesforsikringers behandling i formueforhold mellem ægtefæller. Forsikringsydelsens udbetalingsmåde eller om der er tale om en pensionsordning oprettet som led i ansættelsesforholdet eller som en privat pensionsordning må være uden betydning.
 Retsplejerådet kan ved den kommende revision af retsplejeloven hente inspiration til ændringer i tvangsfuldbyrdelsesreglerne i Norge og Sverige. Efter norsk lovgivning bortfalder kreditorbeskyttelsen, når forsikringssummen forfalder, og så snart forsikringsydelsen er blevet udbetalt, kan der foretages kreditorforfølgning. Efter gældende svensk lovgivning er personskadeerstatninger, som tjener forsørgelsesmæssige behov, beskyttet mod udlæg, såfremt beløbet holdes adskilt fra den øvrige formue. I andre tilfælde end forsørgelsessituationen er personskadeerstatninger beskyttet i 2 år fra udbetalingstidspunktet.
 Det kan anbefales, at der ved den kommende revision af retsplejelovens tvangsfuldbyrdelsesregler indføres nye stykker, f.eks. som RPL § 513, stk. 5 og stk. 6, hvori retsstillingen i relation til kreditorforfølgning mod livs- og ulykkesforsikringer afklares.
 [1] De relevante sider i Udkast til lov om forsikringsaftaler fra 1925 er vedlagt som bilag 1
 [2] Jf. Jønsson & Kjærgaard, Dansk Forsikringsret, 8. udg., s. 822
 [3] F.eks. omfatter definitionen nu også løfteskader
 [4] Jf. Inge Brabrand, Livs- og personforsikring, 2. udg., s.35
 [5] For at få invaliditetsdækning ved ulykkestilfælde skal den medicinsk invaliditet (mén) kunne fastsættes til mindst 5 %
 [6] Jf. lbk. nr. 299 af 30. juni 1922 om livsforsikringsvirksomhed § 39, stk. 1 og § 51, stk. 2
 [7] Jf. udkast til FAL, s. 156 og 167
 [8] Det samme gælder ved kreditorforfølgning mod pensionsopsparing i pengeinstitutter, hvilket følger af sammenhængen mellem POL § 11 og RPL § 512, stk. 3, hvorefter der som hovedregel kan ske kreditorforfølgning, når midlerne er udbetalte, idet pensionsopspareren og den begunstigede da ikke længere har nogen ”ret over for pengeinstituttet”, jf. Lennart Lynge Andersen, Begunstigelse i pension og forsikring, s. 148
 [9] Jf. Ivan Sørensen, Den private Syge- og Ulykkesforsikring, 2. omarbejdede udg., s. 263
 [10] Forsikringsydelsens forfaldstid vil typisk fremgå af forsikringsaftalen. I det tilfælde, hvor aftalen ikke indeholder noget herom, bestemmer FAL § 24, stk. 1, 1. pkt., at forsikringsydelsen kan fordres betalt 14 dage efter, at selskabet har været i stand til at indhente de oplysninger, der er fornødne til bedømmelse af forsikringsbegivenheden og fastsættelse af forsikringsydelsens størrelse.
 [11] Jf. Jens Anker Andersen, Tvangsfuldbyrdelse, 3. udg., s. 206
 [12] Jf. udkast til FAL fra 1925
 [13] Jf. bl.a. Drachmann Bentzon og Knud Christensen ,


text:
lov om forsikringsaftaler, s. 591 og Jønsson & Kjærgaard, Dansk Forsikringsret, 8. udg., s. 875
 [14] Jf. udkast til FAL, s. 157
 [15] Jf. lov nr. 372 af 7. juni 1989
 [16] Jf. udkast til FAL, s.156, 2. spalte og C.C. Munksgaard Nielsen, Begunstigelsesinstituttet , s. 139
 [17] Jf. Forsikringsaftaleloven med kommentarer, s. 291
 [18] Jf. Forsikringsaftaleloven med kommentarer, s. 382
 [19] Drachmann Bentzon og Knud Christensen, Lov om forsikringsaftaler, s. 595
 [20] Jf. Begunstigelsesinstituttet, s. 139
 [21] Hverken i 7. udg. af Lyngsø eller i 8. udg. af Jønsson & Kjærgaard
 [22] Jf. udkast til FAL, s. 158 og Ivan Sørensen, Forsikringsaftaleloven med kommentarer, s. 293
 [23] Jf. C.C. Munksgaard Nielsen, Begunstigelsesinstituttet, s. 136
 [24] Jf. C.C. Munksgaard Nielsen, Begunstigelsesinstituttet, s. 135
 [25] Jf. også herved udkast til FAL, s. 167
 [26] Jf. C.C Munksgaard Nielsen, Begunstigelsesinstituttet, s. 25, note 13
 [27] Jf. Møller og Wiisbye, Erstatningsloven med kommentarer, 6. udg., s. 391f. og Von Eyben og Helle Isager, Lærebog i Erstatningsret, 5. udg., s. 381
 [28] Der er med den lovpligtige ulykkesforsikringsordning efter PFL gennemført en fuldstændig kanalisering af erstatningskravene til patientforsikringen, idet patienten efter PFL § 7 er afskåret fra at påberåbe sig de almindelige erstatningsretlige regler, hvis han har fået eller har krav på at få erstatning efter PFL.
 [29] Jf. Justitsministeriets betænkning nr. 634/1971 om udlæg og udpantning, s. 86. Betænkningen er vedlagt som bilag 2
 [30] Jf. Bet. nr. 634/1971, s. 86
 [31] Jf. Bet. 634/1971, s. 85 og FED 2000.1286 Ø, FED 2000.1288 Ø og UfR 1992.164 Ø
 [32] Jf. UfR 1987.407 Ø og UfR 1971.328 V
 [33] Jf. Gomard, Fogedret, 4. udg., s. 121 og UfR 2003.232 Ø
 [34] Jf. Bet. nr. 634/1971, UfR 2001.2532 V og UfR 2001.2581 Ø
 [35] Jf. Bet. nr. 634/1971, s. 85
 [36] Jf. UfR 1973.1009 Ø, UfR 1992.823 V og Gomard, Obligationsret, 3. del., s.104, note 60
 [37] Jf. Helle Larsen, Praktisk fogedret, s. 173, note 32
 [38] Jf. Fogedsager, 3. udg., s. 389
 [39] Jf. bl.a. Gomard, Fogedret, 4. udg., s. 121, Jens Anker Andersen, Tvangsfuldbyrdelse, 3. udg., s. 204, Ejler Bruun m.fl., Fogedsager, 2. udg., s. 296, Ivan Sørensen, Forsikringsaftaleloven med kommentarer, s. 291 og s. 319, Lyngsø, Dansk Forsikringsret , 7. udg., s. 798 og samme forfatter, Forsikringsaftaleloven med kommentarer, 4. udg., s. 381 og Møller og Wiisbye, Erstatningsansvarsloven med kommentarer, 5. udg., s. 331.
 40 Jf. herved bl.a. Lyngsø, Forsikringsaftaleloven med kommentarer, 4. udg., s. 381 og samme i Dansk Forsikringsret, 7. udg., s. 797, Ivan Sørensen , Forsikringsret, 3. udg., s. 501 og samme i Forsikringsaftaleloven med kommentarer, s. 290, Jens Anker Andersen, Tvangsfuldbyrdelse, 3. udg., s. 206 med note 355 og Kommenteret Retsplejelov, 5.udg., s. 331 f og 7. udg., s. 146. Jønsson & Kjærgaard har i deres videreførelse af Dansk Forsikringsret, 8. udg., endda helt undladt at omtale kendelsen.
 [41] Jf. bilag 3
 [42] Jf. nu Gomard, Fogedret, 4. udg., s. 121 med note 89
 [43] Jf. Begunstigelse og pension, 2. udg., s. 127
 [44] Jf. nu også Lennart


text:
Lynge Andersen og Lisbeth Fauerdal, Begunstigelse i pension og forsikring, 1. udg., s. 150 og Kommenteret Retsplejelov, 7. udg., s. 187
 [45] Jf. om adskillelseskravet ovenfor under afsnit III, 1.1.
 [46] Se nærmere herom nedenfor i 2.3.3.
 [47] Fogedret, 4. udg., s.121 med note 189
 [48] Fogedret, 4. udg., s.121
 [49] Jf. Ejler Bruun m.fl. , Fogedsager, 3. udg., s. 383
 [50] Dette er senere sket med gennemførelsen af EAL i 1984
 [51] Derimod er erhvervsevnetabsbegrebet i EAL (og efter ASL) forskelligt fra erhvervsevnetabsbegrebet og arbejdsevnebegrebet i den sociale pensionslov, da EAL og ASL ikke indeholder pensionslovens sociale elementer, jf. UfR 1996.1167 H og Erstatningsansvarsloven med kommentarer, 6. udg., s. 171
 [52] Jf. bilag 3
 [53] Jf. også Gomard, Fogedret, 4. udg., s. 121
 [54] Ejler Bruun m.fl., Fogedsager, 3. udg., s. 382
 [55] Jf. Ejler Bruun m.fl., Fogedsager, 3. udg., s. 383
 [56] Jf. herom i afsnit I, 1.2.
 [57] Jf. Gomard, Fogedret, 4. udg., s.121 og Gomards notat fra 1990, jf. bilag 4
 [58] Jf. Personforsikringsjura, 5. udg., s. 127
 [59] Jf. Begunstigelsesinstituttet, s. 344 ff.
 [60] Jf. Ivan Sørensen, Forsikringsret, 1. udg., og samme forfatter i Den private Syge- og ulykkesforsikring, 1. udg.
 [61] Jf. Ivan Sørensen, Forsikringsret, 3. udg., og samme forfatter i Den private Syge- og ulykkesforsikring, 2. udg.,
 [62] Jf. Dansk Forsikringsret, 8. udg., s. 874
 [63] Genoprettelsesfunktionen er fælles for erstatning og forsikring, men varetages mest effektivt gennem forsikring, jf. Paul Krüger Andersen m.fl., Dansk Privatret, 13. udgave., s. 115
 [64] Jf. Udkast til FAL, s. 156 med henvisning
 [65] Jf. ovenfor i afsnit 2.3.1.
 [66] Jf. ovenfor i afsnit 2.3.3. om dødsfaldserstatning
 [67] Jf. herved Gomard, Fogedret, 4. udg., s. 121
 [68] Jf. også nedenfor under 2.5.1.
 [69] Jf. Jørgen Nørgaard i UfR 1976B.270
 [70] Jf. notatet fra F & P, s. 9
 [71] Jf. Jørgen Nørgaard i UfR 1976B.270, note 3a
 [72] Jf. notatet fra F & P, s. 8
 [73] FM 2002.63 Ø er omtalt under afsnit III, 2.2.1
 [74] Dommen er nævnt under afsnit III, 2.4.5
 [75] Jf. notatet fra F & P, s. 9
 [76] Jf. FT 1983/1984 (2.samling), tillæg A, spalte 109
 [77] Jf. herved Familieret, Ingrid Lund-Andersen m.fl., 4. udg., s. 543 med note 66
 [78] Norges Offentlige Utredninger: Lov om avtaler om personforsikring
 [79] Jf. Claus Brynildsen m.fl., Forsikringsavtaleloven med kommentarer, s. 424
 [80] Jf. Svensk Karnov 2004/05, bind 1, s. 1207, note 336
 [81] Jf. Svensk Karnov 2004/05, bind 1, s. 1207, hvor § 116 er gengivet.
 [82] Jf. Svensk Karnov 2004/05, bind 1, s. 1207, note 339
 [83] Jf. Svensk Karnov 2004/05, bind 1, s. 1208, note 365
 [84] Jf. Lag 1981:803
 [85] Jf. Svensk Karnov 2004/05, bind 3, s. 3305-3306, note 246
 [86] Jf. F & P's notat, s. 10
 [87] Jf. Försäkringsavtalslag 2005:104. Den nye lov findes på www.notisum.se/rnp/sls/lag/20050104.htm


text:
Tintin – U 2003.23 H
 Højesterets dom i sag 135/2001 afd. 1. Refereret af andre i U 2003.23 H.
 Tema: Aftalefortolkning, parternes adfærd som fortolkningsdata, AFTL § 36
 En translatør indgik aftale med et forlag om oversættelse af Tintin tegneserier mod betaling af et bestemt beløb pr. oversat side. I henhold til aftalen skulle de oversatte tegneserier trykkes i et nærmere fastsat antal i perioden 1960-1976, men forlaget optrykte eksemplarer i et videre omfang end aftalt. Translatøren havde ikke givet samtykke til det udvidede optryk, og han modtog ikke vederlag herfor.
 Højesteret fandt, at aftalen måtte fortolkes således, at forlaget havde ret til at anvende de af translatøren oversatte tegneserier til yderligere optryk uden dennes samtykke og uden yderligere vederlag. Højesteret lagde vægt på, at translatøren ikke havde gjort indsigelse eller fremsat krav på yderligere vederlag i den årrække forlaget udvidede optrykket, ligesom han efterfølgende skriftligt havde bekræftet, at han havde modtaget alt, han havde krav på i henhold til aftalen.
 Translatøren gjorde yderligere gældende, at der var grundlag for at anvende Aftalelovens § 36 (i det følgende benævnt "AFTL") på aftalen, da den aftalte vederlagsordning indebar, at den betydelige gevinst i anledning af tegneseriens forøgede omsætning udelukkende kom forlaget til gode. Højesteret fandt ikke, at der var grundlag for at anvende AFTL § 36, alene på grund af den omstændighed, at tegneseriens popularitet havde resulteret i en upåregnelig gevinst for forlaget.
 Efter dansk ret skal en aftale læses og forstås i lyset af hele aftalesituationen, og domstolene anser både sædvanlig aftalepraksis indenfor branchen og parternes adfærd som relevant fortolkningsdata. Domstolene kan blandt andet se på, om parterne under aftalens opfyldelse og/eller efterfølgende har givet udtryk for en fælles forståelse af aftalens indhold. En parts passivitet overfor den anden parts dispositioner kan også sige noget om, hvordan parterne har forstået deres rettigheder i henhold til kontrakten. Disse fortolkningsdata blev tillagt væsentlig betydning i U 2003.23 H.
 Højesteret, der stadfæstede landsrettens grunde, fandt, at aftalen gav forlaget ret til yderligere optryk af de Tintin tegneserier, som en translatør havde oversat, uden translatørens samtykke var påkrævet, og uden at denne havde krav på yderligere vederlag. Både landsretten og Højesteret konstaterede først, at det var sædvanlig aftalepraksis, at et forlag kunne foretage yderligere optryk uden samtykke, og translatøren var bekendt med denne praksis. Såfremt translatøren ønskede at fravige sædvanlig aftalepraksis, måtte han have gjort forlaget særligt opmærksom herpå. Højesteret fremhævede herefter i sin egen begrundelse, at forlaget udvidede optrykket, uden translatøren fremsatte indsigelser eller krav på vederlag, ligesom translatøren efter udvidelsen havde bekræftet, at han havde modtaget alt, han havde krav på i henhold til aftalen. Parternes adfærd, herunder translatørens passivitet, var således et yderligere fortolkningsdata for Højesteret, der fandt, at parterne havde disponeret på en måde, der forudsatte, at aftalen gav forlaget ret til at udvide optrykket uden translatørens samtykke og uden yderligere vederlag.
 En aftale kan tilsidesættes helt eller delvist efter AFTL § 36, blandt andet hvis den har vist sig urimelig på grund af efterfølgende omstændigheder. Bestemmelsen kan blandt andet


text:
tænkes påberåbt i forbindelse med vederlagsordninger, der indeholder en abstrakt gevinstchance. Hvis denne gevinst realiseres, og der derved kommer til at bestå et væsentligt misforhold mellem vederlagenes størrelse, som var upåregneligt ved aftalens indgåelse, kan dette forekomme urimeligt. Det er dog ofte vanskeligt at bevise, at betingelserne for hel eller delvis ugyldighed efter AFTL § 36 er opfyldt. Denne problemstilling blev også behandlet af Højesteret i U 2003.23 H.
 Det var aftalt mellem forlaget og translatøren, at translatøren modtog et engangsvederlag, der ikke blev påvirket af oplagets størrelse, mens forlaget skulle oppebære de løbende indtægter ved omsætningen af de oversatte Tintin tegneserier. Idet tegneseriens popularitet steg efter aftalens indgåelse, høstede forlaget en betydeligt større gevinst, end det var påregneligt på tidspunktet for indgåelse af aftalen. Højesteret fandt dog ikke, at betingelserne for AFTL § 36 var opfyldt og lagde for det første vægt på, at vederlagsordningen var sædvanlig inden for branchen ved aftaleindgåelsen. Herudover fremhævede Højesteret, at gevinstchancen var påregnelig for translatøren hvert fald på det tidspunkt, hvor han havde bekræftet, at han havde modtaget alt, han havde krav på. Med andre ord havde translatøren altså disponeret i henhold til aftalen, velvidende den indeholdt en gevinstchance. Med den begrundelse fandt Højesteret ikke, at der var grundlag for at anvende AFTL § 36, alene fordi en gevinst realiseres til fordel for den ene part.
 U 2003.23 H beskriver særligt 2 problemstillinger. For det første illustrerede Højesteret, hvordan parternes adfærd kan være relevant fortolkningsdata, når en aftale skal læses og forstås i lyset af hele aftalesituationen. For det andet tog Højesteret stilling til, om AFTL § 36 kunne anvendes på en aftale med en abstrakt gevinstchance, hvor gevinstchancen på grund af efterfølgende omstændigheder realiseres til fordel for den ene part.
 I relation til spørgsmålet om fortolkning af aftalen var det afgørende for Højesterets fortolkning, at translatøren havde forholdt sig passiv overfor forlagets yderligere optryk, ligesom han efterfølgende havde bekræftet at have fået det vederlag, han havde krav på. Det er altså afgørende for en aftales fortolkning, om parterne ved deres adfærd har givet udtryk for en fælles forståelse af aftalens rettigheder og pligter. Højesteret understregede endvidere betydningen af sædvanlig aftalepraksis på området, idet det var sædvanlig aftalepraksis, at et forlag kunne udvide et optryk uden translatørens samtykke og yderligere vederlag. En part, der ønsker at fravige sædvanlig aftalepraksis indenfor branchen, har således særlig anledning til at gøre den anden part opmærksom herpå.
 I relation til spørgsmålet om AFTL § 36, fandt Højesteret, at en gevinst opnået ved den forøgede omsætning af Tintin tegneserier ikke var tilstrækkeligt til at opfylde betingelserne i AFTL § 36. Det danner således ikke i sig selv grundlag for at anvende AFTL § 36, at en aftale udløser en upåregnelig gevinst til fordel for den ene part. På baggrund af dommen gælder dette hvert fald, når begge parter er klar over, at aftalen indebærer en gevinstchance, og når den aftalte vederlagsordning er sædvanlig inden for branchen.


text:
”Vild med Dans”-trailer krænkede ikke ophavsret - Bech-Bruun
 ”Vild med Dans”-trailer krænkede ikke ophavsret
 TV 2 krænkede ikke komponisten Kai Normann Andersens ophavsret, da de undlod kreditering i en trailer til programmet ”Vild med Dans”. Det har Højesteret nu afgjort.
 I efteråret 2007 viste TV 2 en trailer til programserien ”Vild med Dans”. I traileren indgik et uddrag på ca. 15 sekunder af melodien ”Glemmer du” i originalversion af Kai Normann Andersen med Liva Weel som sanger.
 Arvingerne til Kai Normann Andersen påstod, at det var i strid med god skik, at TV 2 ikke havde nævnt Kai Norman Andersens navn i forbindelse med traileren, og at melodien blev brugt på en måde, der var krænkende for komponistens kunstneriske anseelse eller egenart. Både Dansk Komponist Forening og andre foreninger støttede arvingerne.
 Sagen nåede helt til Højesteret, som den 18. marts 2014 afgjorde, at der ikke var tale om en krænkelse af ophavsretslovens § 3.
 Højesteret lagde til grund for afgørelsen, at det var sædvanlig praksis ikke at foretage kreditering af de medvirkende i korte trailere i tv, herunder af komponisterne til anvendte musikværker.
 I den forbindelse påpegede Højesteret, at TV 2’s brug af visen ”Glemmer du” var begrænset til et kort uddrag, som ikke var et fremtrædende element i traileren. Højesteret fastslog på den baggrund, at den manglende kreditering af Kai Normann Andersen ikke var i strid med god skik og dermed ikke indebar en overtrædelse af ophavsretslovens § 3, stk. 1.
 Dommen giver en rettesnor for, hvornår et uddrag af et musikværk skal anses for at være tilstrækkelig kort til, at kreditering kan undlades. Det kan virke overraskende, at Højesteret i den sammenhæng har anset 15 sekunder for et kort uddrag.
 Højesteret fandt ikke, at TV 2’s brug af visen efter en objektiv bedømmelse krænkede Kai Normann Andersens ære eller anseelse som komponist. Højesteret lagde vægt på, at der var tale om et kort uddrag. Desuden påpegede retten, at den omstændighed, at traileren havde en lighed med tv-reklamer, ikke kunne føre til en anden bedømmelse. Der var dermed heller ikke sket en krænkelse af ophavsretslovens § 3, stk. 2.
 Efter ophavsretslovens § 3, stk. 1, har ophavsmanden til et værk krav på at blive navngivet i overensstemmelse med, hvad god skik kræver. Det betyder, at navnet skal anføres eller oplyses, når det efter almindelig opfattelse er rimeligt og hæderligt.
 Ifølge forarbejderne til loven kan ophavsmanden godt have krav på navnangivelse efter § 3, selvom der på et område ikke findes en almindelig fulgt sædvane, som går ud på, at ophavsmanden skal nævnes.
 Ophavsretslovens § 3, stk. 2, angiver, at ophavsmanden til et værk har krav på, at det ikke gøres tilgængeligt for almenheden på en måde eller i en sammenhæng, der er krænkende for hans litterære eller kunstneriske anseelse eller egenart. Værket må altså ikke anvendes i en sammenhæng, hvor det ikke hører hjemme, eller under forhold, som efter en objektiv vurdering er krænkende.
 Læs hele Højesterets afgørelse her


text:
Skat.dk: Kursgevinst – kommanditist – K/S – non recourse – fremmed valuta – gældseftergivelse
 17 Apr 2020 10:45
 23 Mar 2020 10:39
 SKM2020.159.BR
 BS-219/2015-LYN m.fl.
 lån, låneaftale, frigjort, ejendom, gældsfrigørelse, skattekrav
 Spørgsmålet i de 11 sambehandlede sager var, om de sagsøgte kommanditister opnåede en skattepligtig kursgevinst på lån i fremmed valuta med et såkaldt non recourse-vilkår, dvs. uden hæftelse ud over den stillede sikkerhed, da de tre kommanditselskaber, som de hver især var medejere af, blev frigjort for deres respektive gældsforpligtelser som følge af non recourse-vilkår.
 Retten fandt, at kommanditselskabernes frigørelse for gælden ikke kunne anses som en eftergivelse af gæld i kursgevinstlovens § 21’s forstand, og at kursgevinstlovens § 21 derfor ikke fandt anvendelse, idet non recourse-vilkåret var indeholdt i de oprindelige låneaftaler.
 Med henvisning til kursgevinstlovens forarbejder fandt retten videre, at der ikke var grundlag for at antage, at kursgevinstlovens § 23 kun fandt anvendelse på valutakurssvingninger og børskurssvingninger, som kommanditisterne havde gjort gældende, men at gevinsterne derfor var omfattet af § 23.
 Endelig fandt retten, at kursgevinsterne skulle bedømmes i forhold til gældsfrigørelsen og ikke i forhold til kommanditisternes resthæftelse over for kommanditselskaberne og henviste i den forbindelse til, at det fulgte af Højesteret i UfR 2020.202, at kommanditisternes manglende hæftelse for den gæld, der oversteg værdien af den stillede sikkerhed, var uden betydning for beskatningen af kursgevinsterne ved bortfaldet af denne del af gælden.
 Retten tog derfor Skatteministeriets påstande om forhøjelse af kommanditisternes indkomst til følge
 Kursgevinstlovens § 23
 Den juridiske vejledning 2020-1 C.B.1.4.3.7
 Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse, jr.nr. 14-2235288
 BS-219/2015 Skatteministeriet mod A
 BS-220/2015 Skatteministeriet mod B
 BS-221/2015 Skatteministeriet mod C
 BS-222/2015 Skatteministeriet mod D
 BS-223/2015 Skatteministeriet mod E
 BS-225/2015 Skatteministeriet mod F
 BS-226/2015 Skatteministeriet mod G
 BS-229/2015 Skatteministeriet mod H
 BS-231/2015 Skatteministeriet mod I
 BS-232/2015 Skatteministeriet mod A
 BS-233/2015 Skatteministeriet mod J
 Skatteministeriet er i alle sager repræsenteret af advokat Matthias Chor
 A, B, C, D, E, F, G, H, I og J er alle repræsenteret af advokat Nicolai B. Sørensen.
 Denne afgørelse er truffet af byretsdommer
 Disse 11 sager, der er anlagt den 7. maj 2015, er sambehandlet i medfør af retsplejelovens § 254, stk. 1, og er med parternes samtykke afgjort uden mundtlig hovedforhandling, jf. retsplejelovens § 366, stk. 1. Sagerne drejer sig overordnet om, hvorvidt de sagsøgte skatteydere opnåede en skattepligtig kursgevinst på lån i fremmed valuta optaget i udlandet med et såkaldt non-recourse vilkår, dvs. uden hæftelse ud over den stillede sikkerhed, da de kommanditselskaber, hvor de var kommanditister, i 2010-2012 blev frigjort for en gældsforpligtelse som følge af non-recourse vilkåret. Sagerne har under forberedelsen været stillet i bero på afgørelsen af en af parterne udvalgte prøvesag. Højesteret afgjorde prøvesagen, der angik en hæftelse påtaget af G1 K/S, ved dom af 11. november 2019, refereret i UfR 2020.202. Efter dommens afsigelse har de sagsøgte fremført en række nye anbringender, der efter sagsøgernes opfattelse ikke er afgjort ved den nævnte højesteretsdom. Retten i Lyngby har ved en kollegialt behandlet sag afsagt dom af 17. februar 2020 (Sag BS-246/2015). Sagen angik prøvelsen


text:
af en landsskatteretsafgørelse af 31. august 2015, om en hæftelse påtaget af G2 K/S. Prøvelsen omhandlede samme skatteretlige problemstilling, som er behandlet i de 11 landsskatteretsafgørelser, der er til prøvelse i de foreliggende sager. I den nævnte kollegialt behandlede sag var bl.a. de samme nye anbringender påberåbt, som er blevet påberåbt i de foreliggende sager. Dom afsagt af Retten i Lyngby den 17. februar 2020 (Sag BS-246/2015) er anket til Østre Landsret, hvor ankesagen verserer som BS-12012/2020-OLR.
 BS-219/2015 A skal anerkende, at hans skattepligtige indkomst for indkomståret 2010 forhøjes med 4.568.166 kr.
 BS-220/2015
 B skal anerkende, at hans skattepligtige indkomst for indkomståret 2011 forhøjes med 4.083.100 kr., og at konsekvensændringerne i virksomhedsindkomsten under virksomhedsordningen for indkomståret 2011 hjemvises til SKAT.
 BS-221/2015 C skal anerkende, at hans skattepligtige indkomst for indkomståret 2011 forhøjes med 4.083.100 kr., og at konsekvensændringerne i virksomhedsindkomsten under virksomhedsordningen for indkomståret 011 hjemvises til SKAT.
 BS-222/2015
 D skal anerkende, at hans skattepligtige indkomst for indkomståret 2010 forhøjes med 627.127 kr., og at konsekvensændringerne i virksomhedsindkomsten under virksomhedsordningen for indkomståret 2010 hjemvises til SKAT
 BS-223/2015 E skal anerkende, at hendes skattepligtige indkomst for indkomståret 2011 forhøjes med 4.083.100 kr., og at konsekvensændringerne i virksomhedsindkomsten under virksomhedsordningen for indkomståret 2011 hjemvises til SKAT.
 BS-225/2015
 F skal anerkende, at hendes skattepligtige indkomst for indkomståret 2010 forhøjes med 4.568.166 kr., og at konsekvensændringerne i virksomhedsindkomsten under virksomhedsordningen for indkomstårene 2010-2011 hjemvises til SKAT.
 BS-226/2015 G skal anerkende, at hans skattepligtige indkomst for indkomståret 2010 forhøjes med 4.568.166 kr., og at konsekvensændringerne i virksomhedsindkomsten under virksomhedsordningen for indkomstårene 2010-2012 hjemvises til SKAT.
 BS-229/2015 H skal anerkende, at hans skattepligtige indkomst for indkomståret 2010 forhøjes med 4.568.166 kr., og at konsekvensændringerne i virksomhedsindkomstem under virksomhedsordningen for indkomståret 2010 hjemvises til SKAT.
 BS-231/2015 I skal anerkende, at hans skattepligtige indkomst for indkomståret 2010 forhøjes med 4.568.166 kr., og at konsekvensændringerne i virksomhedsindkomsten under virksomhedsordningen for indkomståret 2010 hjemvises til SKAT.
 BS-232/2015 A skal anerkende, at hans skattepligtige indkomst for indkomståret 2010 forhøjes med 1.881.382 kr.
 BS-233/2015 J skal anerkende, at hans skattepligtige indkomst for indkomståret 2011 forhøjes med 4.083.100 kr., og at konsekvensændringerne i virksomhedsindkomsten under virksomhedsordningen for indkomståret 2011 hjemvises til SKAT.
 De sagsøgte, A, B, C, D, E, F, G, H, I og J har nedlagt påstand om frifindelse.
 Oplysninger i sagerne
 Der er i hver af de 11 sager truffet afgørelse af Landsskatteretten den 5. februar 2015. Alle afgørelser er indbragt for domstolene af Skatteministeriet.
 De indbragte afgørelser er som følger:
 Landsskatte-
 Kommanditsel-
 BS-219/2015
 14-2235288
 G2 K/S
 14-2238276
 G3 K/S
 BS-221/2015
 14.2238230
 14-31 89104
 G1 K/S
 BS-223/2015
 14-2238126
 14-2235279
 BS-226/2015
 14-2234838
 BS-229/2015
 14-2235456
 BS-231/2015
 14-2235444
 BS-232/2015
 14-3189050
 BS-233/2015
 14-2238166
 Som repræsentative eksempler på disse afgørelser refereres nedenfor Landsskatterettens kendelser af 5. februar 2015 i sagerne 14-2235288 (BS-219/2015), der angår G2 K/S, 14-3189050 (BS-232/2015), der angår G1 K/S, og 142238276 (BS-220/2015), der angår G3 K/S.
 Af Landsskatterettens kendelse af 5. februar 2015 i sagen 14-2235288 fremgår bl.a.:
 Klage over: SKATs afgørelse af 3. februar 2014
 Indkomstår: 2010
 Sagen drejer sig om, hvorvidt


text:
klageren som kommanditist i G2 K/S realiserede en skattepligtig gevinst på gæld i fremmed valuta, som konsekvens af at gæld til G4 Ltd. faldt bort ved salg af kommanditselskabets ejendom til en pris, der ikke dækkede gælden til G4 Ltd., der havde en 1. prioritetssikkerhed i ejendommen.
 SKAT har forhøjet indkomsten med 4.568.166 kr. vedrørende kursgevinst ved frigørelse for gæld i fremmed valuta.
 Landsskatteretten nedsætter SKATs forhøjelse til 0 kr.
 G5 I/S udbød i 1997 i et prospekt anparterne i G2 K/S til salg til 10 investorer. Ifølge vedtægterne for kommanditselskabet har selskabet til formål at drive virksomhed ved køb og udlejning af hotelejendommen G6, Y1-adresse OBS.. Stamkapitalen i selskabet udgør 35 mio. kr., der er opdelt i 100 kommanditanparter a 350.000 kr. Ved tegningen skulle der for hver kommanditanpart kontant indbetales 63.680 kr. Der er ikke i en 10 årig periode budgetteret med indbetalinger af kommanditisternes resthæftelse. Der er budgetteret med en investeringshorisont på 10 år.
 På et ikke nærmere oplyst tidspunkt blev kommanditkapitalen udvidet fra 35 mio. kr. til 45,5 mio. kr. Det fremgår af årsrapporten for kommanditselskabet for 2009, at stamkapitalen udgør 45,5 mio. kr., heraf udgør den kontante stamkapital 6.368.000 kr. Egenkapitalen pr. 31. december 2009 udgør 170.623 kr. Beløbet er fremkommet som den kontante stamkapital på 6.368.000 kr. med tillæg af overført resultat på -6.197.377 kr. Ved opgørelsen af overført resultat er medtaget investorindbetalinger i året på 12.061.
 Den ansvarlige deltager i kommanditselskabet er G7 ApS, der hæfter ubegrænset for alle selskabets forpligtelser. Kommanditisterne hæfter alene begrænset med den tegnede kapital. Det fremgår af vedtægternes § 3, at kommanditisterne hæfter solidarisk for 2. prioriteten, idet hæftelsen dog er maksimeret til 18,000 britiske pund pr. andel (GBP). Det er bestemt, at den solidariske hæftelse for 2. prioritetens nedskrives forholdsmæssigt med erlagte afdrag på 2. prioriteten.
 Af vedtægternes § 4 fremgår følgende:
 "Selskabets virksomhed finansieres ved de af kommanditisterne foretagne kontante indbetalinger og i øvrigt ved optagelse af lån, for hvilke bestyrelsen er bemyndiget til at give sikkerhed alene i selskabets aktiver, dog bortset fra 2. prioriteten, jf. § 3, hvor der tillige er begrænset personlig hæftelse."
 Af § 5, sidste pkt. fremgår, at kommanditisterne ikke har ret til at hæve noget a conto beløb og/eller modtage kapital fra kommanditselskabet, så længe kommanditselskabets lån ikke er indfriet.
 Det er i prospektet oplyst, at købesummen for investeringsejendommen udgør 10.375.000 GBP ekskl. købsomkostninger og honorar til projektudbyderen. Det er videre oplyst, at finansieringen forventes sammensat af en 1. prioritet på 7,750,000 GBP, en 2. prioritet på 1,500,000 GBP, et sælgerpantebrev på 750,000 GBP og et gældsbrev på 415,000 GBP.
 Den 31. december 1997 underskrev G2 K/S en låneaftale med G4 Ltd. om en lånefacilitet på 7,800,000 GBP.
 I låneaftalens afsnit 5 er der indeholdt bestemmelser om betaling af rente. I låneaftalens afsnit 6 er der indeholdt bestemmelser om afdrag. I låneaftalens afsnit 15 er der indeholdt bestemmelser om hvilke begivenheder, der vil blive anset som misligholdelse af låneaftalen fra låntagerens side.
 Af afsnit 16 fremgår følgende:
 The Borrower will


text:
on demand fully indemnify the Lender, and keep it fully indemnified, from and against every loss or expense which the Lender may suffer as a result of any default in punctual payment of any moneys due, or from any accelerated repayment consequent upon clause 15, but in determining the amount of any such loss or expense, credit will be given to the Borrower (so far as appropriate) for any default interest paid to the Lender pursuant to clause 11."
 Af afsnit 25 fremgår følgende:
 "The liability of the Borrower under this agreement and under the Charge over the Property and any other Security Documents from time to time entered into by the Borrower in favour of the Lender shall be limited to the Property and any sale proceeds therefrom payable to the Borrower and any rent, insurance monies, or other monies or any claims, expenses or demands arising from time to time in relation to the Property and shall not in any circumstances extend to any property, assets, undertaking or any other rights whatsoever (whether actual or contingent) of the Limited Partners."
 Af Schedule I - The Form of Charge til låneaftalen mellem G2 K/S og G4 Ltd. er der bl.a. fastsat bestemmelser om, at G4 Ltd. kan tage ejendommen i brugelig pant.
 På et ikke nærmere oplyst tidspunkt i 1997 tegnede klageren 10 andele i G2 K/S. Klageren indbetalte kontant 636.800 kr. for anparterne, hvorefter hans resthæftelse udgjorde 2.863.200 kr. Kommanditisternes samlede resthæftelse i kommanditselskabet udgjorde efter tegning af 100 anparter a 350.000 kr. 28.632.000 kr.
 Samtlige kommanditanparter blev i 1997 solgt. I 2009 "købte" kommanditselskabet 10 anparter fra en kommanditist, som trådte ud af kommanditselskabet. Omstændighederne i forbindelse med "købet" er ikke nærmere oplyst.
 Klageren ejede før "købet" 10 % af kommanditselskabets aktiver. Efter "købet" ejede klageren 11 1/9 (11,11 %) af kommanditselskabets aktiver, idet antallet af kommanditister efter "købet" var 9 mod tidligere 10.
 Den 5. juli 2009 overtog G4 Ltd. aktiverne i G4 Ltd., herunder lånet ydet til G2 K/S.
 På et ikke nærmere oplyst tidspunkt i 2009 gik lejeren af G2 K/Ss ejendom konkurs, og G2 K/S betalte ikke ydelsen på lånet til G4 Ltd. G4 Ltd. tog i august 2009 ejendommen til brugelig pant.
 I efteråret 2010 solgte G2 K/S kommanditselskabets ejendom til G4 Ltd. for 4.326.000 GBP. Betingelserne og vilkårene for salget er indeholdt i en "Contract for Sale" mellem G2 K/S som sælger og G4 Ltd. som køber. Af afsnit 17 i overdragelsesaftalen fremgår følgende:
 "The liability of the Seller (here meaning G2 K/S) under this Agreement and under this Agreement and under the Transfer of the Property (and any other document from time to time supplemental to this Agreement) shall be limited to the assets of the Seller (but excluding any rights of the Seller to claim for uncalled capital from any limited partner of the Seller) and shall not in any circumstances extend to any limited partner of the Seller or their assets."
 Salgsprisen på 4.326.000 GBP er beskrevet i


text:
en vurderingsrapport indhentet af G4 Ltd.
 Af Land Registry ("tingbogsudskrift") af 13. september 2010 fremgår, at G2 K/S (Transferor) overdrager hotelejendommen til G4 Ltd. (Transferee). I felt 8 er gjort følgende notebemærkning:
 "The transfer is in satisfaction of all debts and liabilities (whether present or future and whether actual or contingent) owed by the Transferor to the Transferee (and including without limitation any debts and liabilities of the Transferor to the Transferee) pursuant to a loan agreement dated 31 December 1997 and made between the Transferee (1) and the Transferor (2)."
 Af revisionspåtegningen i årsrapporten for G2 K/S for 2009 fremgår følgende:
 "Uden at det har påvirket vores konklusion, gør vi opmærksom på, at der er usikkerhed om selskabets evne til at fortsætte driften. G2 K/S ́s evne til at fortsætte driften vil være afhængig af investorernes fortsatte evne til at foretage indskud af nødvendig kapital. Ledelsen bedømmer ud fra denne forudsætning samt de foreliggende omstændigheder, hvor lejer er gået konkurs og selskabets långiver har taget brugelig pant i selskabets ejendom, at årsregnskabet stadig kan aflægges under forudsætning af forsat drift. Vi er enig i ledelsens vurdering af, at selskabets årsrapport aflægges med fortsat drift for øje."
 Det fremgår af kommanditselskabets balance pr. 31. december 2009, at restgælden på lånet hos G4 Ltd. er efter regnskabsmæssige nedskrivninger optaget til 28.810.950 kr.
 Af note 9 til årsrapporten for 2009 fremgår, at den regnskabsmæssige værdi på 28.810.950 kr. er fremkommet således:
 Banklån i GBP
 (kurs 8,2317)
 7,576,248 GBP
 62.365.401 kr.
 57.942 t. kr.
 Tilskrevne ikke betalte renter
 487,645 GBP
 4.014.147 kr.
 0 t. kr.
 8,063,893 GBP
 66.379.548 kr.
 59.942 t.kr.
 Gæld, nedskrivning til vurderet salgspris
 -4,563,893 GBP
 -37.568.598 kr.
 0 t kr.
 3,500,000 GBP
 28.810.950 kr.
 57.942 t.kr.
 Det fremgår af resultatopgørelsen, at der er fratrukket finansielle udgifter på 4.095.525 kr., heri er indehold renteudgifter på lånet hos G4 Ltd. på 3.072.443 kr.
 Af skattebilaget for 2010 fremgår, at genvundne afskrivninger (tab) på bygninger og særlige installationer ved salget af ejendommen i 2010 til G4 Ltd. er opgjort på grundlag af en kontant anskaffelsessum for bygningerne på 103.819.522 kr. og foretagne skattemæssige afskrivninger på 63.0190.266 kr. Den ikke afskrevne værdi er opgjort til 40.729.256 kr.
 Af salgssummen på 4,326,000 GBP er 1,081,500 GBP henført til grunden. Salgsprisen for bygningen på 3,244,500 GBP er omregnet til 29.067.050 kr. Tabet efter afskrivningsloven er opgjort til 11.662.105 kr. (29.067.050 kr. - 40.729.256 kr.). For 1/9 anpart svarer det til et fradrag i indkomsten i 2010 på 1.295.789 kr.
 Tab efter ejedomsavancebeskatningsloven er i skattebilaget opgjort til 865.542 kr. for 1/9 anpart.
 I skattebilaget for kommanditisterne for 2010 er for kommanditister, der anvender realisationsprincippet opgjort en skattepligtig kursgevinst på den del af gælden til G4 Ltd., der blev betalt via salgsprisen på ejendommen på 4,326,000 GBP.
 Der er mellem klageren og SKAT enighed om, at restgælden til G4 Ltd. faldt bort.
 Der er mellem klageren og SKAT uenighed om, hvorvidt klageren realiserede en gevinst på den del af gælden i britiske pund til G4 Ltd., der


text:
faldt bort i forbindelse med salget af ejendommen til G4 Ltd..
 Det er ubestridt, at klageren siden sin indtræden i kommanditselskabet i 1997 har fratrukket sin forholdsmæssige andel af renteudgifterne på kommanditselskabets lån hos G4 Ltd..
 Efter salget af ejendommen blev kommanditselskabet opløst.
 Der er mellem SKAT og klageren enighed om, at klagerens resthæftelse på hans 11,1 % af anpartskapitalen forud for likvidationen af G2 K/S i 2010, men efter salget af ejendommen, udgjorde 3.141.866 kr. Beløbet er fremkommet således:
 100 anparter 10 anparter 1 1/9 anpart 11 1/9 anpart
 Stamkapital 45.500.000 kr. 4.550.000 kr.
 Kontant indbetalt -6.368.000 kr. -636.800 kr.
 Indbetalinger i 2009
 -12.061.336 kr. -1.206.134 kr.
 Resthæftelse 27.070.664 kr. 2.707.066 kr.
 Overtaget fra udtrådt investor 4.550.000 kr. 505.555 kr.
 Heraf indbetalt -636.800 kr. -70.755 kr.
 2.707.066 kr. 434.800 kr. 3.141.866 kr.
 Investorindbetaling ifbm. likvidationen -800.000 kr.
 -88.889 kr.
 3.052.977 kr.
 Ved salget af ejendommen til G4 Ltd. i 2010 blev kommanditisterne frigjort for at betale deres forholdsmæssige andel af gælden til G4 Ltd. Kursen på britiske pund i forhold til danske kroner udgjorde ved stiftelsen af gælden kurs 1130,66. Kursen på britiske pund i forhold til danske kroner udgjorde ved frigørelsen for gælden 823,17. Ved salget af ejendommen blev kommanditisterne frigjort for at betale 3,737,893 GBP. Gældsposten er stiftet til kurs 100 og indfriet til kurs 0.
 Gevinst på fremmed valuta skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Det fremgår af kursgevinstlovens § 23.
 Gældseftergivelsen er ikke anset for skattefri efter kursgevinstlovens § 24.
 Der er ikke tale om en gældseftergivelse, idet G4 Ltd. har modtaget det beløb, som G4 Ltd. i henhold til låneaftalen har krav på. Da der er tale om et non-recourse lån, kan G4 Ltd. alene kræve betaling med aktivets værdi. Kommanditselskabet og dermed kommanditisterne slap for at betale restgælden.
 Uanset om forholdet kan kvalificeres som en singulær gældseftergivelse, er gældseftergivelsen skattepligtig efter kursgevinstlovens § 23. Det gælder, selv om gælden var blevet nedskrevet til fordringens værdi for kreditor på gældseftergivelsestidspunktet. Der er dog ikke tale om en gældseftergivelse, idet G4 Ltd. fik betaling i form af ejendommen.
 Den skattepligtige gevinst ved frigørelse for gæld i fremmed valuta er opgjort således:
 Lån i GBP
 100 andele
 10 andele
 Optaget i 1997
 3,737,893
 42.262.861 kr.
 4.226.286 kr.
 Indfriet til
 1,11 andel
 Overtaget lån i 2009
 3.076.921
 Gevinst for 11,11 andele
 4,111,682
 4.568.166 kr.
 Klageren har nedlagt påstand om, at forhøjelsen af hans indkomst i 2009 nedsættes til 0 kr.
 Klageren og de øvrige kommanditister har ikke realiseret en skattepligtig kursgevinst, idet klageren ikke har opnået nogen frigørelse for gæld. Klageren er derfor ikke skattepligtig af en gevinst på gæld. Kommanditisternes hæftelse er begrænset til deres indskud. Kommanditisterne havde desuden pådraget sig en særlig hæftelse over for 2. prioritetspanthaveren.
 Det fremgår af pkt. 25 i låneaftalen med G4 Ltd., at G2 K/Ss forpligtelser er begrænset til ejendommen. Det er kommanditselskabet, som juridisk er forpligtet i henhold til låneaftalen. Kommanditisterne hæfter alene begrænset i forhold til deres indskud, hvorimod komplementaren hæfter ubegrænset. G4 Ltd. har ikke


text:
ydet nogen gældseftergivelse til kommanditselskabet eller de øvrige deltagere. Det skyldes, at G4 Ltd. alene havde sikkerhed i ejendommen.
 SKAT har anskuet situationen på en lidt særegen måde, idet det er SKATs opfattelse, at den enkelte kommanditist har realiseret en gevinst på kommanditistens forholdsmæssige andel af restgælden til G4 Ltd. ved salget af anparterne.
 Faktum i SKM2010.42.BR, som SKAT har henvist til, adskiller sig væsentligt fra faktum i omhandlede sag. I byretssagen erhvervede en direktør som lønincitament en post aktier i selskabet for 4 mio. kr. Erhvervelsen blev finansieret ved et lån på non-recourse vilkår, og långiver havde alene sikkerhed i aktierne. Direktøren afstod aktierne for 1 kr. og blev frigjort for gælden på ca. 4 mio. kr. Direktøren blev beskattet af en kursgevinst efter kursgevinstlovens § 6, jf. § 26, stk. 4. I omhandlede sag har SKAT beskattet kommanditisterne efter kursgevinstlovens § 23.
 Det er juridisk og definitorisk forkert, at kommanditisterne i G2 K/S er blevet frigjort for gæld, som kommanditselskabet teknisk og juridisk hæfter for. Selv om der var en "hæftelse", er der netop kun tale om en "hæftelse" og ikke en direkte forpligtelse over for G4 Ltd.
 En eventuel hæftelse for kommanditisterne kan sammenlignes med en simpel kaution, hvor kreditor først skal søge fyldestgørelse hos låntageren (G2 K/S), og først når kreditor har udtømt den mulighed, kan kreditor søge sig fyldestgjort hos kommanditisterne, dog kun hvis vedtægterne åbner mulighed herfor.
 G4 Ltd. har været afskåret fra at kræve yderligere fra G2 K/S, og G4 Ltd. har ikke kunnet gøre en hæftelse gældende over for kommanditisterne. Der er derfor ikke tale om, at kommanditisterne er blevet frigjort for gæld, hvorfor de ikke kan beskattes efter kursgevinstloven.
 Såfremt kommanditselskabet - selvom det ikke havde nogen aktuel gæld til G4 Ltd. - havde adgang til at indkræve den teoretiske restgæld hos de enkelte kommanditister, og denne indbetaling fandt sted, ville kommanditselskabet herefter have et likvidt indestående på 30 mio. kr., som kunne udloddes skattefrit. Det skyldes, at kommanditselskabet i henhold til låneaftalen med G4 Ltd. ikke skyldte G4 Ltd. mere end det beløb, som G4 Ltd. kunne få ved en tvangsrealisation af ejendommen.
 I SKM2007.896.LSR var problemstillingen og faktum ganske vist forskellig fra faktum i omhandlede sag. I SKM2007.896.LSR fandt Landsskatteretten ikke grundlag for at anse debitor for skattepligtig af en gældseftergivelse.
 Landsskatterettens kendelse er muligvis begrundet med en passus i ligningsvejledningen for 2001, hvor det fremgår, at en gældseftergivelse, som ydes et kommanditselskab, skal vurderes i forhold til kommanditisterne, idet et kommanditselskab ikke er et selvstændigt skattesubjekt. Selv om et kommanditselskab ikke er et selvstændigt skattesubjekt (er skatteretligt transparent), og at den enkelte kommanditist ejer en ideel ejerandel af kommanditselskabets aktiver og passiver, så hæfter den enkelte kommanditist ikke for kommanditselskabets gæld. Det er en følge af den juridiske konstruktion, og det er derfor, at disse projekter udbydes i forbindelse med erhvervelse af afskrivningsberettigede aktiver.
 I relation til kursgevinstlovens anvendelsesområde kan det diskuteres, om et non-recourse lån anses for en pengefordring, og om der sker en frigørelse for gæld,


text:
når kreditor alene kan søge sig fyldestgjort i aktivet samt om, hvorvidt en investor frigøres for en forpligtelse, som investor har i relation til pengefordringen.
 Et non-recourse lån er utvivlsomt en pengefordring. Når en långiver alene kan søge sig fyldestgjort i det pantsatte aktiv, frigøres investor ikke for en forpligtelse, idet investor netop ikke har en forpligtelse over for kreditor. Det er formentlig den tankegang, der ligger bag Landsskatterettens kendelse, som er gengivet i SKM2007.896 LSR.
 Det fremgår af § 1, stk. 1, nr. 2 i lovbekendtgørelse nr. 1002 af 26. oktober 2009 af kursgevinstloven, at gevinst ved frigørelse for gæld er skattepligtig.
 Det fremgår af kursgevinstlovens § 20, at gevinst på gæld for personer medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst efter reglerne i kursgevinstlovens §§ 21 - 23.
 Det fremgår af kursgevinstlovens § 23, stk. 1, 1. pkt. at gevinst og tab på gæld i fremmed valuta medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst i det omfang, gevinsten eller tabet ikke er omfattet af § 22.
 Det fremgår af kursgevinstlovens § 26, stk. 3 (tidligere stk. 4), at gevinst eller tab på gæld opgøres som forskellen mellem gældens værdi ved påtagelsen af gælden og værdien ved frigørelsen.
 Det fremgår af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra e, at renter af prioriteter og anden gæld kan fradrages ved beregningen af den skattepligtige indkomst.
 Der er mellem SKAT og kommanditisterne, herunder klageren uenighed om, om hvorvidt kommanditisterne, herunder klageren skal beskattes af en gevinst på gæld på i alt 4.111.682 GBP. Uenigheden vedrører spørgsmålet om, hvorvidt kommanditisterne realiserede en gevinst på gæld i fremmed valuta, som de skal beskattes af efter kursgevinstlovens § 23.
 Et kommanditselskab er ikke et selvstændigt skattesubjekt, hvorfor en stillingtagen til, om kommanditselskabet realiserede en gevinst på gæld i fremmed valuta ved frigørelse for den del af gælden, der ikke blev dækket af salgsprisen på ejendommen skal vurderes i forhold til kommanditisterne.
 Tre retsmedlemmer udtaler, at efter kursgevinstlovens § 23, jf. § 21 skal gevinst i fremmed valuta ved eftergivelse, forældelse, konfusion eller præklusion af gæld medregnes i den skattepligtige indkomst i det omfang, gælden nedskrives til et lavere beløb end fordringens værdi for kreditor på tidspunktet for gældseftergivelsen.
 Det lån, som G4 Ltd. har ydet til kommanditselskabet til anskaffelse af den pågældende ejendom, var ydet på non-recourse vilkår, hvilket bl.a. indebar, at G4 Ltd. alene kunne holde sig til ejendommen, og at kommanditisterne ikke hæftede personligt over for G4 Ltd. for det beløb, hvormed restgælden på det optagne lån oversteg ejendommens værdi.
 Salget af ejendommene indebar derfor ikke nogen eftergivelse af gæld, der kan bringes til beskatning hos kommanditisterne.
 Da G4 Ltd. som følge af vilkårene i låneaftalen ikke havde krav på mere end ejendommen, var fordringens værdi for G4 Ltd. på tidspunktet for salget af ejendommene lig med ejendommens værdi. Overtagelse af ejendommen indebar derfor ikke, at gælden blev nedskrevet til et lavere beløb end fordringens værdi for kreditor (G4 Ltd.) og heller ikke denne betingelse i kursgevinstlovens § 23, jf. § 21, er


text:
derfor opfyldt.
 Herefter, og da det ikke udgør nogen hjemmel til at foretage beskatning, at klageren i årene 1997 - 2009 har afskrevet på det fulde lånebeløb og fratrukket sin forholdsmæssige andel af renterne af dette beløb, stemmer vi for at tage klagerens påstand til følge.
 Retsformanden udtaler, at det er ubestridt, at G4 Ltd. i 1997 lånte kommanditselskabet 7.800.000 GBP, og at kommanditselskabet har forrentet og afdraget lånet i overensstemmelse med låneaftalen. Klageren har siden 1997 fratrukket sin forholdsmæssige andel af renteudgifterne ved sin indkomstopgørelse. Fradrag for renteudgifter er betinget af, at gælden påhviler vedkommende som en reel retlig forpligtelse til at betale ydelsen. SKAT har ikke anfægtet låneaftalen, herunder at kommanditselskabet og dermed kommanditisterne påtog sig en forpligtelse til at forrente og afdrage gælden. Ved salget af ejendommen faldt restgælden, som SKAT har opgjort til 4.111.682 GBP, bort.
 Det fremgår af ordlyden af kursgevinstlovens § 23, at gevinst på gæld i fremmed valuta skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst i det omfang, at gevinsten ikke er omfattet af overkursreglen i kursgevinstlovens § 22. Der er ikke i kursgevinstlovens § 23 en henvisning til kursgevinstlovens § 21. Kursgevinstlovens § 23 går forud for beskatning efter kursgevinstlovens § 21. Denne forståelse af lovbestemmelsen stemmer overens med bestemmelsens ordlyd og understøttes af bestemmelsens forarbejder. Retsformanden stemmer derfor for at stadfæste SKATs afgørelse.
 Retten træffer afgørelse i overensstemmelse med stemmeflertallet, og retten nedsætter SKATs forhøjelse af klagerens indkomst til 0 kr."
 Af Landsskatterettens kendelse af 5. februar 2015 i sagen 14-3189050 fremgår bl.a.:
 Klage over: SKATs afgørelse af 26. maj 2014
 Sagen drejer sig om, hvorvidt kommanditisterne i G1 K/S ved afståelse af anparterne i kommanditselskabet skal beskattes af gevinst på gæld i fremmed valuta ved frigørelse for gæld til 1. prioritetspanthaveren G4 Ltd.
 SKAT har forhøjet klagerens indkomst i virksomheden med 1.881.382 kr. vedrørende gevinst på gæld i fremmed valuta.
 Klageren tegnede på et ikke nærmere oplyst tidspunkt i 1997 15 kommanditandele a 210.000 kr., i alt 3.150.000 kr. i G1 K/S. Anparterne i G1 K/S blev udbudt i 1997 som et investeringsprojekt af G5 I/S. Kommanditselskabets formål er at drive virksomhed med køb og udlejning af ejendommen G6, Y2-adresse, Y6-by. Ved købet var ejendommen udlejet på en 99-årig uopsigelig lejekontrakt til den børsnoterede hotelkæde G8 Plc.
 Stamkapitalen i G1 K/S udgjorde ved projektudbuddet 21 mio. kr., som var opdelt i 100 kommanditanparter 210.000 kr. Ved tegningen indbetalte klageren for 15 kommanditandele i alt 655.200 kr. svarende til en kontant indbetaling pr. kommanditanpart på 43.680 kr. Klagerens samlede resthæftelse (ikke indbetalt kommanditkapital) udgjorde herefter i alt 2.494.800 kr. svarende til 166.320 kr. pr. anpart.
 Den samlede kontante indbetaling fra kommanditisterne udgjorde 4.368.000 kr., og resthæftelsen udgjorde ved stiftelsen 16.632.000 kr.
 Stamkapitalen blev på et ikke nærmere oplyst tidspunkt udvidet til 33.150.000 kr., der er fordelt på 100 kommanditanparter a 331.500 kr. I forbindelse med forhøjelsen af stamkapitalen blev der ikke foretaget kontante indbetalinger. Ifølge årsrapporten for G1 K/S udgjorde resthæftelsen pr. 31. december 2009 i alt 28.782.000 kr.
 Den


text:
ansvarlige deltager i G1 K/S er G7 ApS, der hæfter ubegrænset for kommanditselskabets forpligtelser. Kommanditisterne hæfter begrænset med den tegnede kapital.
 G1 K/S købte ved en købsaftale af 31. december 1997 ejendommen G8, Y2-adresse, Y6-by af et datterselskab til G8 Plc. Den samlede købesum var i alt 6,433,750 GBP, heraf udgjorde udbyderhonorar ca. 300,000 GBP og øvrige udgifter ca. 220,000 GBP. Skødesummen udgjorde 5,913,750 GBP.
 Anskaffelsessummen blev finansieret ved optagelse af et 1. prioritetslån i G4 Ltd., senere G4 Ltd. ("G4 Ltd.") på 4,500,000 GBP med en løbetid på 25 år, et 2. prioritetslån i F1-bank, et sælgerpantebrev med 3. prioritets sikkerhed, et gældsbrev udstedt til G5 I/S med 4. prioritetssikkerhed og et lån fra komplementarselskabet samt de kontante indbetalinger fra investorerne ved tegningen. 1. prioritetslånet er ydet på limited-recourse vilkår (non-recourse).
 I skattebilaget for kommanditisterne for 1997 er den samlede anskaffelsessum på ca. 74,7 mio. kr. omregnet til en kontantværdi i ca. 72,7 mio. kr. Ved omregningen er 1., 2., og 3., prioriteten medregnet til kurs 100 og 4. prioriteten er medregnet til kurs 90. Den kontante anskaffelsessum er fordelt på afskrivningsberettigede bygninger og installationer og grund.
 Af ledelsesberetningen i årsrapporten for G1 K/S for 2009 fremgår bl.a. følgende:
 "Hotelkæden som drev hotelvirksomhed fra selskabets ejendom gik konkurs i vinteren 2008/09. I den efterfølgende periode har selskabet via et driftsselskab drevet hotel, men har ikke været i stand til at opnå en fornuftig drift, som løbende har kunnet genere den nødvendige likviditet til at betale selskabets forpligtelser, som de forfalder. På den baggrund har 1. prioritetslångiveren i 2010 formidlet ejendommen afhændet.
 Selskabets evne til at fortsætte driften er således afhængig af investorernes evne til at stille den nødvendige likviditet til rådighed for selskabet, hvilket de indtil nu har gjort i nødvendigt omfang. Det skal i den forbindelse oplyses, at investorerne personligt har overtaget restgælden overfor F1-bank.
 Værdiansættelse af ejendommen er baseret på mæglervurdering foretaget i forbindelse med selskabets salgsbestræbelser. Selskabets 1. prioritet er ydet på non-recourse vilkår. Restgælden er nedskrevet til værdiansættelsen af selskabets ejendom, idet långiver ikke har pant i andre aktiver, herunder investorernes resthæftelse. (...)"
 Af årsrapporten for G1 K/S for 2009 fremgår, at hotelejendommen pr. 31. december 2009 er optaget til en nedskreven værdi på 20.579.250 kr. efter en nedskrivning i året på 28.810.950 kr. Nedskrivningen er udgiftsført. Af resultatopgørelsen fremgår, at der netto er udgiftsført en værdiregulering på -10.069.378 kr. Beløbet er fremkommet således:
 Ejendommen, kursregulering i året 3.502.800 kr.
 Finansiering, kursregulering i året - 2.572.224 kr.
 Værdiregulering ejendommen -28.810.950 kr.
 Gæld, nedskrivning af non-recourse banklån 14.279.765 kr.
 Gæld, nedskrivning af non-recourse renter 3.531.231 kr.
 Nettoudgift -10.069.378 kr.
 Gevinsten på banklånet på 14.279.765 kr. er modposteret på gæld til G4 Ltd. som en nedbringelse af gælden (hovedstolen).
 I note 10 i årsrapporten for 2009 fremgår følgende:
 Banklån i GBP, kurs 823,17
 4,234,729 GBP
 34.859.015 kr.
 Gæld,nedskrivning til vurderet salgspris på ejendommen
 -1,734,729 GBP
 -14.729.765 kr.
 Vurderet salgspris ultimo
 2,500,000 GBP
 20.579.250 kr.
 Egenkapitalen i G1 K/S pr. 31. december 2009 er i årsrapporten for 2009


text:
opgjort til -1.737.216 kr. Beløbet er fremkommet som den kontante andel af kommanditselskabskapitalen på 4.368.000 kr. med tillæg af overført resultat på -6.105.216 kr.
 Den 4. januar 2010 solgte kommanditisterne ved enslydende aftaler (Share Purchase Agreement (SPA ́er)) deres anparter i G1 K/S til G10 Ltd. for 0 kr. På salgstidspunktet for anparterne og for kommanditisternes udtræden af kommanditselskabet, var kommanditselskabet stadig ejer af ejendommen.
 Af overdragelsesaftalen vedrørende salg af anparterne (SPA) fremgår af afsnit 2.1, at:
 "The Purchase Price is based on the balance sheet prepared by the auditor of the Limited Partnership, cf. appendix 1. The balance sheet was prepared on the basis of the valuation report 7 July 2009, cf. Appendix 2. The Purchase Price has been paid in advance."
 Af SPA ́ens afsnit 4.1 (iv) fremgår:
 "there are no calims against the Seller by the Limited Partnership or any third party in relation to the Seller ́s holding of the Shares. By entering into this agreement the Purchaser will not assume any liability towards the the Limited Partnership or any third Party."
 Appendix 1 til SPA ́en er ikke fremlagt.
 Af skattebilaget for kommanditisterne i G1 K/S i 2010 fremgår, at kommanditisterne har afstået deres ideelle ejerandel af ejendommen G6, Y2-adresse, Y6-by.
 For 10 kommanditanparter er der opgjort et tab efter ejendomsavancebeskatningsloven på 478.702 kr. og et tab efter afskrivningsloven på 160.982 kr.
 Ved opgørelsen af tabet efter afskrivningsloven er der anvendt en salgssum for hele ejendommen på 22.316.466 kr., en kontant anskaffelsessum for bygninger og installationer på i alt 61.997.983 kr. og fratrukne skattemæssige afskrivninger på bygninger og installationer på i alt 40.303.340 kr.
 Af skattebilaget for kommanditisterne i G1 K/S for 2010 fremgår, at den samlede anskaffelsessum for ejendommen på 6,132,000 GBP er berigtiget således:
 Nominelt
 G4 Ltd. (1. prioritet)
 F1-bank (2. prioritet)
 Sælgerpantebrev (3. prioritet)
 391,000 GBP
 Gældsbrev (4. prioritet)
 395,000 GBP
 355,500 GBP
 Kontant udbetaling inkl. betaling
 for anparter i komplementarselskabet
 545,934 GBP
 Anvendt til betaling af udbyderhonorar
 -299,829 GBP
 6,132,105 GBP
 6,092,605 GBP
 Anskaffelsessummen er fordelt således:
 Anskaffelsessum Omkostninger Anskaffelsessum Kontantværdi Omregnet
 Bygning 4,435,312 GBP 163,766 GBP 4,599,078 GBP 4,569,453 GBP 51.664.980 kr.
 Installationer 887,063 GBP 32,753 GBP 919,816 GBP 913,891 GBP 10.333.003 kr.
 Grund 591,375 GBP 21,836 GBP 613,211 GBP 609,261 GBP 6.888.665 kr.
 5,913,750 GBP 218,355 GBP 6,132,105 GBP 6,092,605 GBP 68.888.648 kr.
 Salgsprisen er opgjort som ejendommens bogførte værdi ifølge kommanditselskabets årsrapport for 2009 på 20.579.250 kr. med tillæg af opskrivning i 2010 på 1.737.216 kr., i alt 22.316.466 kr.
 Der er uenighed mellem SKAT og klageren om, hvorvidt klageren som kommanditist i G1 K/S hæftede for hans forholdsmæssige andel af gælden til G4 Ltd.. Det er ubestridt, at klageren siden låneoptagelsen i 1997 ved sin indkomstopgørelse har fortrukket sin forholdsmæssige andel af renteudgifterne på lånet i overensstemmelse med den underliggende låneaftale mellem G1 K/S og G4 Ltd. af 31. december 1997.
 Af låneaftalens afsnit 5.1.1 fremgår, at renteperioden er 3 måneder, og af afsnit 5.2 fremgår, at rentesatsen fastsættes således:
 "The Standard Rate applicable to the Loan


text:
will be an annual rate of the Reference Gilt Rate plus 1.15 %, but if (for whatever reason), the Drawing is delayed, the Lender will recalculate this rate by reference to the Reference Gilt Rate calculated as at the close of business on any Business Day up to and including the date of Drawing."
 Af afsnit 6 fremgår, at Låntager i de første 10 år kun skal betale renter i lige store afdrag ved udgangen af hver renteperiode. I resten af lånets løbetid skal Låntager betale afdrag i lige store rater omfattende såvel lån som renter (og beregnet til at afdrage lånet helt over resten af løbetiden). Efter udløb af løbetiden skal Låntager betale resten af lånets hovedstol samt alle øvrige udestående beløb.
 I låneaftalens afsnit 25 er der indsat en bestemmelse om Limited Recourse. Af bestemmelsen fremgår, at Låntagers gældsforpligtigelser efter aftalen og pantebrevet for ejendommen samt øvrige sikkerhedsdokumenter, som låntager til enhver tid har indgået til fordel for långiver, er begrænset til ejendommen og låntagers provenu fra salg af ejendommen samt leje, forsikringsydelser eller andre ydelser eller tab, udgifter eller krav, der til enhver tid måtte opstå i relation til ejendommen, og kan ikke under nogen omstændigheder udvides til at omfatte kommanditisternes ejendom, aktiver, løfter eller andre rettigheder overhovedet (hverken faktiske rettigheder eller eventualrettigheder).
 Vestre Landsret tog i en dom, gengivet i SKM2005.450.VLR, stilling til, om kommanditisterne kunne fratrække underskud (renter og skattemæssige afskrivninger) ved driften af kommanditselskabet ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Landsretten tog endvidere stilling til, om kommanditisterne ved opgørelse af fradragskontoen kunne medtage deres forholdsmæssige hæftelse for 1. prioriteten.
 Vedrørende kommanditisternes hæftelse for 1. prioritetslånet gjorde Skatteministeriet for landsretten bl.a. gældende, at det var med rette, at skatteforvaltningen ved opgørelsen af fradragskontoen har set bort fra den formelle hæftelse på 1. prioritetslånet, idet der er tale om et nonrecourse lån uden reel hæftelse for kommanditisterne, og idet de øvrige vilkår i arrangementet bevirkede, at der ikke er tale om nogen reel retlig gældsforpligtigelse, og at der ikke er nogen reel økonomisk risiko forbundet med tilbagebetalingen og forrentningen af dette lån.
 Landsretten gav kommanditisten medhold i, at kommanditisten kunne fratrække underskuddet, og at hæftelsen på 1. prioriteten kunne medtages på fradragskontoen som en del af resthæftelsen. Følgende fremgår bl.a. af landsrettens begrundelse.
 ".. Efter indholdet af projektets aftaler, de afgivne forklaringer og skrivelsen af 21. marts 2005 fra 1. prioritetspanthaver, G4 Ltd, er der ikke grundlag for at antage, at et eventuelt provenu ved salg af ejendommen skal tilfalde andre end kommanditselskabet. Det forhold, at 1. prioritetslånet er ydet på non-recourse vilkår, giver ikke grundlag for at anse kommanditselskabets hæftelse i øvrigt for hypotetisk... (udeladt).
 Kommanditselskabet har således såvel mulighed for gevinst som risiko for tab ved investeringens afvikling. Kommanditselskabet må herefter anses for reel ejer af ejendommen, medmindre andet klart fremgår af sagens øvrige omstændigheder... (udeladt).
 Af TS-cirkulære 1990-1 af 11. januar 1990 punkt 1 fremgår, at en kommanditists fradragskonto svarer til "den til anparten hørende hæftelse", og at der ved opgørelse af kontoen