text:
sag C-387/01. De annoncerede forhandlerudsalgspriser for tilsvarende brugte køretøjer er alene et udgangspunkt for vurderingen, idet en række konkrete elementer i den samlede vurdering bevirker en nedjustering af værdiskønnet. Generelt kan det siges, at myndighederne ikke fastsætter værdien af brugte køretøjer til det samme som forhandlerudsalgsprisen på tilsvarende indregistrerede køretøjer, men at myndighederne tilstræber at ramme et niveau, der ligger på et gennemsnit af forskellen mellem forhandlerindkøbsprisen og forhandlerudsalgsprisen.
 Ansættelsen af værdien af A' bil er sket på grundlag af tre sagkyndiges besigtigelse, og der er ikke grundlag for at tilsidesætte deres skøn.
 Til belysning af bilens værdi i efteråret 2004 har A fremlagt tilbud fra Volvo, ifølge hvilke omkostningerne ved en istandsættelse dengang udgjorde 43.173,64 kr.
 Retsgrundlaget mv
 § 10, stk. 1, i den dagældende registreringsafgiftslov havde følgende ordlyd:
 "§ 10. For brugte køretøjer fastsættes den afgiftspligtige værdi ved vurdering. Ved vurderingen ansættes køretøjets almindelige pris, indbefattet merværdiafgift, men uden afgift efter denne lov, ved salg til bruger her i landet i den stand, hvori det skal registreres. Den afgiftspligtige værdi kan dog ikke overstige køretøjets oprindelige pris som nyt"
 Efter § 13 i den dagældende registreringsafgiftslov blev vurderingen af et brugt køretøj med henblik på afgiftsberigtigelse foretaget af tre beskikkede vurderingsmand, hvoraf én skulle være teknisk kyndig og én være handelskyndig.
 I det dagældende cirkulære nr. 139 af 19. juni 1991 om vurdering af motorkøretøjer mv. hed det bl.a.:
 "Kapitel 4
 Brugte køretøjer
 § 12. Udgangspunktet for vurderingen er den almindelige pris, inkl. registreringsafgift, for et tilsvarende brugt køretøj eller et køretøj af så vidt muligt tilsvarende mærke og model på anmeldelsestidspunktet i normalt vedligeholdt stand.
 § 13. Den afgiftspligtige værdi, som er den almindelige pris, uden registreringsafgift, men inkl. moms, fastsættes på den i bilag 2 anførte måde.
 Stk. 2. I værdien foretages fradrag eller tillæg på grundlag af en samlet vurdering af køretøjets kilometerstand, vedligeholdelsesstand, eventuelle forbedringer og øvrige beskaffenhed."
 I EF-domstolens dom af 29. april 2004 i sag C-387/01 vedrørende en præjudiciel forelæggelse fra en østrigsk domstol i en sag, som omhandlede et tysk ægtepar, der medtog deres to brugte personbiler som flyttegods til Østrig, hedder det i præmisserne 21 og 71-76:
 Nr. 5.2 i det østrigske finansministeriums cirkulære af 1. september 1995 om ændring af retningslinjerne for NoVA (Finansministeriet, Afdeling IV, GZ. 140609/8 IV/11195, herefter »cirkulæret af 1. september 1995«) giver følgende præciseringer vedrørende beregning af NoVA:
 "5.2 - Handelsværdi
 5.2.1 Indførsel, inden for Fællesskabet
 Handelsværdien tager udgangspunkt i de nationale Eurotax-noteringer. Værdien udgøres af gennemsnittet mellem forhandlerens købs- og salgspris (uden moms og NoVA). Dette gennemsnit svarer almindeligvis til den pris, der kan opnås ved salg af det importerede køretøj til en privatperson på det nationale område (= individuel salgspris i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i BewG's § 10). I praksis kan handelsværdien være forskellig fra dette gennemsnit på grund af forskelle i betingelserne om garanti og service efter salg, eventuelle nødvendige reparationer, udstyr eller slitage på køretøjet. Købsprisen i udlandet kan ex officio anses for den handelsværdi, hvorefter NoVA beregnes,


text:
hvis den ikke afviger mere end 20% fra den gennemsnitlige notering. Afgiftsskyldneren skal konkret godtgøre enhver afvigelse, der overstiger 20%."
 For at lindre en diskriminerende beskatning skal den værdi, der fastsættes af administrationen som beskatningsgrundlag for det indførte køretøj, nøjagtigt afspejle værdien af et lignende køretøj, der allerede er registreret i udlandet.
 Det fremgår af sagen, og navnlig af cirkulæret af 1. september 1995, at den østrigske finansadministration med henblik på at fastlægge den værdi af indførte brugte motorkøretøjer, som NoVA-grundafgiften beregnes på grundlag af, lægger disse køretøjers handelsværdi til grund. Dette er en fast værdi, der tager udgangspunkt i Eurotax-noteringerne, og den svarer almindeligvis til den pris, der kan opnås ved salg af det indførte køretøj til en borger i indlandet.
 Med hensyn til en sådan vurdering har Domstolen fastslået, at selv om der kun kan tages hensyn til den faktiske værdiforringelse af motorkøretøjer, ved at der foretages en vurdering af eller afgives en sagkyndig erklæring for hvert af disse, kan en medlemsstat for at undgå den byrde, som er uadskilleligt forbundet med en sådan ordning, ved hjælp af faste beregningstabeller, som er fastlagt ved lov eller administrative bestemmelser, og som er beregnet på grundlag af kriterier som alder, kilometerstand, stand i almindelighed, fremdrivningsmiddel, køretøjets mærke eller model, fastsætte en værdi for brugte køretøjer, der som hovedregel ligger meget tæt på deres faktiske værdi (Gomes Valente-dommen, præmis 24).
 Domstolen har ligeledes fastslået, at ved udarbejdelsen af disse beregningstabeller kan medlemsstatens myndigheder støtte sig til en særlig publikation, som indeholder gennernsnitspriserne for brugte køretøjer på det nationale marked, eller til en liste over de gennemsnitspriser, der sædvanligvis anvendes i branchen (Gomes Valente-dommen, præmis 25).
 For at undgå enhver forskelsbehandling er det derfor nødvendigt, at de faste beløb, der er fastsat med udgangspunkt i Eurotax-noteringerne, på præcis måde afspejler køretøjernes reelle værdiforringelse og gør det muligt at sikre, at afgifter for indførte brugte køretøjer ikke i noget tilfælde overstiger størrelsen af den residualafgift, som indgår i værdien af lignende brugte motorkøretøjer, der allerede er registreret i indlandet.
 Det tilkommer den nationale ret at vurdere, om handelsværdimetoden opfylder betingelserne nævnt i den foregående præmis.
 Efter ordlyden af den dagældende registreringsafgiftslovs § 10, stk. 1, og bestemmelsens forarbejder tiltræder Højesteret, at der ved fastsættelsen af den afgiftspligtige værdi af et brugt køretøj, der skal registreres her i landet første gang, skal tages udgangspunkt i den markedspris, som en bruger generelt må forventes at ville betale for et tilsvarende køretøj, heri medregnet en eventuel forhandleravance. Værdifastsættelsen sker på grundlag af en konkret vurdering af det enkelte køretøj, jf. § 12 og § 13 i cirkulæret om vurdering af motorkøreetøjer mv. Højesteret tiltræder, at denne ordning ikke kan anses for at være i strid med EF-traktatens artikel 90, således som bestemmelsen er blevet fortolket i afgørelser fra EF-domstolen, jf. herved bl.a. Domstolens dom af 29. april 2004 i sagen C-387/01, hvor værdiansættelsen tog udgangspunkt i handelsværdien forstået som gennemsnittet mellem forhandlerens købspris og salgspris.
 Højesteret finder, at de anførte principper for ansættelsen af den afgiftspligtige

type: other


text:
værdi gælder for alle brugte køretøjer, der efter indførsel i Danmark skal registreres her i landet første gang. Der er således hverken i registreringsafgiftslovens § 10 eller i EF-traktatens artikel 90 og EF-domstolens praksis støtte for, at værdiansættelsen skal ske efter andre principper i de tilfælde hvor bilen er indført som flyttegods i forbindelse med ejerens flytning af bopæl fra et andet medlemsland til Danmark, jf. herved Domstolens dom i C-387/01.
 Det fremgår af vurderingsmyndighedens afgørelse, at vurderingen af A' bil blev foretaget efter besigtigelse, og at der ved de sagkyndiges vurdering blev taget hensyn til bl.a. oplysninger om annoncerede priser for sammenlignelige biler og en tidligere vurdering af en tilsvarende bil. Ved vurderingen blev der fastsat tillæg for ekstraudstyr og foretaget fradrag for bilens stand og høje kilometertal.
 Højesteret tiltræder herefter, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte vurderingsmyndighedens værdiansættelse.
 Højesteret stadfæster derfor dommen.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 35.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: Sømandsbeskatning – statsstøtte – grundlovens § 43
 01 Mar 2017 07:10
 23 Nov 2016 09:17
 SKM2017.126.HR
 DIS-indkomst, Nettoløn, erstatningsansvar, statsstøtte, søfolk, skibsregisteret, lønindkomst, culpøst, lønregulering, påstand
 Sagen drejede sig om, hvorvidt to søfolk, der begge havde erhvervet lønindkomst på skibe registreret i Dansk Internationalt Skibsregister, havde et erstatningskrav mod Skatteministeriet som følge af, at ministeriet ikke havde påset, at den nettoløn, der i henhold til sømandsbeskatningslovens § 5, stk. 1, var aftalt mellem de to søfolks faglige organisation, Søfartens Ledere, og Danmarks Rederiforening blev sat op i forbindelse med, at skatten på arbejde blev sænket ved lov nr. 459 af 12. juni 2009 om ændring af personskatteloven og forskellige andre love (Forårspakke 2.0 - Vækst, klima, lavere skat).
 Til støtte for erstatningspåstanden havde de to søfolk gjort gældende, at Skatteministeriet havde handlet culpøst, idet sømandsbeskatningslovens § 5, stk. 3, indebar, at Skatteministeriet havde pligt til at påse, at den aftalte nettoløn blev reguleret i tilfælde af ændringer i indkomstskatten, og idet Skatteministeriet havde administreret sømandsbeskatningsloven i strid med EU's statsstøtteregler. Endvidere var det gjort gældende, at Skatteministeriets administration af sømandsbeskatningslovens § 5, stk. 3, indebar, at Skatteministeriet i strid med grundlovens § 43 havde delegeret beskatningskompetence til de to søfolks arbejdsgiver, G1.
 Østre Landsret var kommet frem til, at der hverken i ordlyden eller forarbejderne til sømandsbeskatningslovens § 5, stk. 3, fandtes holdepunkter for, at Skatteministeriet havde en forpligtelse til at påse, at den mellem Søfartens Ledere og Danmarks Rederiforening aftalte nettoløn blev reguleret ved ændringer i beskatningsniveauet.
 Landsretten fandt endvidere ikke, at Skatteministeriet havde administreret DIS-ordningen i strid med EU's statsstøtteregler. Landsretten lagde i den forbindelse blandt andet vægt på, at Skatteministeriet ved en kontrol af DIS-ordningen i 2013 havde beskrevet for EU-Kommissionen, hvordan DIS-ordningen blev administreret. Landsretten fandt heller ikke, at statsstøttereglerne tillagde DIS-søfarende individuelle rettigheder i forhold til lønfastsættelsen.
 Endelig fandt landsretten ikke, at den manglende regulering af DIS-hyren kunne sidestilles med en særskat, der blev pålagt de to søfolk af deres arbejdsgiver i strid med grundlovens § 43. Ved vurderingen heraf lagde landsretten vægt på, at manglende lønregulering ikke kunne anses for omfattet af begrebet "skat", samt at DIS-ordningen netop indebærer, at søfolk ombord på skibe registreret i DIS er fritaget for betaling af indkomstskat.
 Højesteret bemærkede, at den ydede statsstøtte ikke overtrådte det maksimale støtteniveau, idet støtten både før og efter skattelettelsen bestod i, at søfolkene var fritaget for beskatning.
 Herefter stadfæstede Højesteret landsrettens dom i henhold til grundene.
 Højesteret afviste endvidere en påstand, som de to søfolk først havde nedlagt under sagens behandling for Højesteret som påstand 2, idet betingelsen for at tillade påstanden fremsat efter retsplejelovens § 383 ikke var opfyldt, idet påstanden reelt var et anbringende til støtte for påstand 1, og idet påstanden var uegnet til at indgå i en domskonklusion.
 Sagen blev for Højesteret behandlet sammen med sag 251/15, som de to søfolk havde anlagt mod deres arbejdsgiver.
 Retsplejelovens § 383
 Sømandsbeskatningslovens § 5, stk. 3
 Den Juridiske Vejledning 2017-1, C.A.3.4.6.4
 Søfartens ledere som mandatar for
 (begge v/Advokat Poul


text:
Hvilsted)
 (Kammeradvokaten v/adv. Rass Holdgaard)
 Biintervenient til støtte for Søfartens Ledere: Fagligt Fælles Forbund
 (Advokat Rune Asmussen)
 Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Henrik Waaben, Oliver Talevski og Jan Schans Christensen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 8. afdeling den 12. januar 2016. (SKM2016.50.ØLR)
 Appellanten, Søfartens Ledere som mandatar for A og B, har nedlagt følgende påstande:
 1. Skatteministeriet skal betale til A 78.737 kr. og til B 47.885,82 kr. med procesrente fra den 19. marts 2014.
 2. Skatteministeriet skal anerkende, at § 5, stk. 3, i lov om beskatning af søfolk indebærer en forpligtelse for Skatteministeriet til at kontrollere og håndhæve, at løn og godtgørelser mv. under DIS beregneligt påvirkes af ændringer i beskatningen af lønindkomst på samme måde som løn og godtgørelser mv. uden for DIS.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har over for påstand 1 påstået stadfæstelse. Skatteministeriet har over for påstand 2 påstået afvisning, subsidiært frifindelse.
 Sagen har været hovedforhandlet sammen med Højesterets sag nr. 251/2015, Søfartens Ledere som mandatar for A og B mod Danmarks Rederiforening som mandatar for G1.
 Søfartens Ledere som mandatar for A og B har i relation til påstand 2 anført, at påstanden bør tillades, jf. retsplejelovens § 383. Påstanden medfører ikke udsættelse af sagen, og det synspunkt, som påstanden hviler på, har allerede været fremført under sagen for landsretten. Skatteministeriet har endvidere haft mulighed for at forholde sig til påstanden og dermed haft tilstrækkelig mulighed for at varetage sine interesser.
 Der er retlig interesse i at få påstand 2 under pådømmelse. Højesterets stillingtagen til påstanden har således stor betydning for samtlige medlemmer af Søfartens Ledere. Det bestrides, at påstanden er for uklar til at indgå i en domskonklusion.
 Søfartens Ledere har endvidere i relation til påstand 2 anført, at Skatteministeriets kontrolforpligtelse følger af § 5, stk. 3, i loven om beskatning af søfolk sammenholdt med § 4, stk. 3, i bekendtgørelse nr. 361 af 7. maj 2009 om beskatning af søfolk. Efter den sidstnævnte bestemmelse skal arbejdsgiveren over for told- og skatteforvaltningen kunne godtgøre, hvordan løn, godtgørelser og gratialer mv. omfattet af lovens § 5 og § 5 a er beregnet.
 Skatteministeriet har til støtte for sin påstand om afvisning af påstand 2 anført, at der er tale om en ny påstand, der ikke har været gjort gældende under landsretssagen, og som ikke er fremsat i ankestævningen. Påstanden blev først fremsat i processkrift 1 af 5. september 2016. Påstanden bør derfor ikke tillades, jf. retsplejelovens § 383.
 Søfartens Ledere har ikke retlig interesse i en pådømmelse af påstand 2. Det skyldes, at på- standen allerede er indeholdt i påstand 1, som er baseret på, at Skatteministeriet har handlet ansvarspådragende. Hvis formålet med påstand 2 tillige er at få fastslået, at Skatteministeriet ved fremtidige ændringer af indkomstbeskatningen har pligt til at påse, at der sker regulering af nettolønninger til DIS-ansatte, har Søfartens Ledere ikke konkret retlig interesse i at få afgjort dette spørgsmål, idet Højesteret reelt anmodes om at afgøre en retstvist, som måske kan opstå i fremtiden, dvs. reelt om


text:
at udarbejde en generel udtalelse om retstilstanden på dette område.
 Påstand 2 er endvidere ikke egnet til at indgå i en domskonklusion, da den er for upræcis.
 Skatteministeriet har til støtte for sin påstand om frifindelse for påstand 2 anført, at der ikke består en pligt for Skatteministeriet til at påse, at DIS-ansatte søfolk kompenseres af deres arbejdsgivere i tilfælde af en skattelettelse.
 Parterne har i øvrigt gentaget deres anbringender.
 Den statsstøtte, som fritagelsesbestemmelsen i § 5, stk. 1, i lov om beskatning af søfolk, er udtryk for, består - også efter den lettelse i indkomstbeskatningen, der blev gennemført ved lov nr. 259 af 12. juni 2009 (Forårspakke 2.0) - i, at søfolkene er fritaget for beskatning. Højesteret tiltræder derfor, at statsstøtten ikke overskrider det maksimale støtteniveau, der frem- går af de retningslinjer for statsstøtte til søtransportsektoren, som EU-Kommissionens godkendelse af den danske skattefritagelsesordning for søfolk er baseret på.
 Herefter og i øvrigt af de grunde, landsretten har anført, stadfæster Højesteret dommen for så vidt angår Søfartens Lederes påstand 1.
 Med hensyn til Søfartens Lederes påstand 2 bemærkes, at påstanden først blev nedlagt i processkrift 1 af 5. september 2016. Højesteret finder, at betingelserne for at tillade påstanden fremsat ikke er opfyldt, jf. retsplejelovens § 383. I øvrigt finder Højesteret, at påstanden reelt er et anbringende til støtte for påstand 1, og at påstanden er uegnet til at indgå i en domskonklusion. Højesteret afviser herefter påstand 2.
 Sagsomkostningerne for Højesteret er fastsat til dækning af advokatudgift inkl. moms. Der er taget hensyn til sagens værdi og vidererækkende betydning samt arbejdets omfang.
 Påstand 2 afvises.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal Søfartens Ledere som mandatar for A og B betale 150.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Dom - Ansats udtalelser om sin arbejdsgiver var straffrie
 afsagt mandag den 29. august 2016
 FOA – Fag og Arbejde som mandatar for LFS, Landsforeningen for Socialpædagoger, som mandatar for A(advokat Jacob Goldschmidt)
 B(advokat Søren Locher, beskikket)
 I tidligere instanser er afsagt dom af Københavns Byret den 10. januar 2014 og af Østre Landsrets 18. afdeling den 28. april 2015.
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Jytte Scharling, Poul Dahl Jensen, Lars Hjortnæs, Kurt Rasmussen og Anne Louise Bormann.
 Appellanten, FOA – Fag og Arbejde som mandatar for LFS, Landsforeningen for Socialpædagoger, som mandatar for A, har påstået frifindelse, samt at indstævnte, B, skal betale 5.965,57 kr. til A med procesrente fra den 27. maj 2015.
 B har påstået stadfæstelse.
 As betalingspåstand udgør tilbagebetaling af det beløb på 5.000 kr. med procesrente, som A har betalt til B til opfyldelse af landsrettens dom.
 FOA har supplerende anført bl.a., at fællestillidsrepræsentant Qs mail af 14. maj 2012, der indeholder det første af de udsagn, som A er dømt for i landsretten, er baseret på en samtale med A, som ikke har godkendt formuleringen. A har ikke anvendt ordet ”tvangsfodre”, men i stedet ordet ”tvangsspise”, og A kan ikke særskilt straffes for ordlyden af Qs mail. Der er ikke tale om et nyt anbringende for Højesteret, idet både LFS og A var parter i sagen for byret og landsret, og som påstandene dér var nedlagt, var der en specifik henvisning til de to bilag, der hidrørte fra henholdsvis LFS og A. Det var en central del af argumentationen for byret og landsret, at der skulle sondres mellem udsagn fremført af LFS og udsagn fremført af A.
 FOA har endvidere anført, at udsagnene ”Angående mobning/chikane/forskelsbehandling og vanvittig situation på arbejdspladsen Børnehaven Ø, ..., X-by” og ”Jeg havde det endnu dårligere, da det gik ud over de stakkels små børn. De kan jo ikke forsvare sig selv” ikke er sigtelser omfattet af straffelovens § 267. For så vidt angår de øvrige udsagn, bestrides det ikke, at de er omfattet af straffelovens § 267, men de er straffri efter § 269, stk. 1.
 Som følge af, at byret og landsret frifandt A for overtrædelse af straffelovens § 268, og B alene påstår stadfæstelse, skal Højesteret lægge til grund, at de sigtelser, der er indeholdt i de ni udsagn, ikke er fremsat eller udbredt af A mod bedre vidende, og at hun ikke har savnet rimelig grund til at anse dem for sande. Hvis der herefter overhovedet resterer noget råderum for domfældelse efter straffelovens § 267 i forbindelse med en underretning efter servicelovens § 153, er dette råderum meget snævert.
 A har under sine forklaringer for byret og landsret understøttet hver af de sigtelser, hun er fremkommet med, ved at referere til konkrete episoder, hun har oplevet. Byretten fandt, at der var ført sandhedsbevis for i hvert fald en af disse sigtelser vedrørende en dreng, der blev sendt ud i vinterkulden uden jakke på, og denne sigtelse blev herefter ikke medtaget under anken.
 Berettigelsen af underretningen


text:
skal adskilles fra ordvalget. Læses hendes underretning og erstattes få ord som ”Gestapo-metoder”, ”tvangsspise” og ”falsk” med andre ord, der beskriver alvoren, men dog ikke i sig selv er lige så stødende, vil underretningen stadig indeholde alvorlige beskyldninger, som A reelt ikke har mulighed for at føre noget sandhedsbevis for.
 Hvis personale i pleje- og sundhedssektoren skal undlade at foretage sådanne underretninger af frygt for at blive straffet for injurier, udgør det et meget centralt samfundsmæssigt problem.
 Udsagnet om ”Gestapo-metoder” skal læses i sammenhæng med den forudgående sætning om at holde en grædende dreng, hvilket ikke har været bestridt af B, og i sammenhæng med den umiddelbare tilføjelse: ”Hvordan kan en pædagog opføre sig sådan”.
 Udsagnet om ”tvangsspise” skal læses som en del af samme afsnit, som omfatter den del, der er ført sandhedsbevis for. Det skal sammenholdes med As meget præcise og detaljerede forklaring om drengen CC, som er gengivet i landsrettens dom.
 Udsagnet om en ”falsk indberetning” skal læses i sammenhæng med hele afsnittet, herunder særligt ”Alligevel syntes de fleste medarbejdere godt om det. Inkl. tillids- og sikkerhedsrepræsentant”. Det tegner således et billede af, at A kan have været en del af en gruppe med et andet synspunkt, men også i en sådan situation kan en underretning af tilsynsmyndigheden være helt på sin plads.
 Der er ikke grundlag for tilkendelse af tort. Tilsynsmyndighedens konkrete håndtering af underretningen falder uden for As rådighed.
 B har supplerende anført bl.a., at appellantens anbringende om, at A ikke kan dømmes for udsagnene fremsat i Qs mail af 14. maj 2012, er nyt og ikke bør tillades fremsat.
 As ærekrænkende sigtelser er udtryk for en forsætlig smædekampagne, muligvis motiveret i hendes opsigelse og arbejdsrelaterede uoverensstemmelse med B.
 Kravet til god tro, når der samtidig gælder en generel underretningspligt, må som minimum forstås som et krav om, at der på fremsættelsestidspunktet var en objektiv bestyrkelse af sandheden, og at A selv havde en sådan opfattelse af forholdene. I modsat fald vil underretningspligten medføre, at enhver ærekrænkende sigtelse fremsat mod en pædagog eller tilsvarende person med ansvar for børn, anses for fremsat i god tro.
 Såvel A som LFS har erkendt, at udtalelsen om ”Gestapo-metoder” er en ærekrænkende sigtelse, som ikke burde være fremsat. Sigtelsen er allerede derfor ikke fremsat i god tro, men i bevidst skadevoldende øjemed. Sigtelsen er uhørt grov og falder klart uden for det område, som underretningspligten efter serviceloven berettiger til.
 Selv efter As egne forklaringer er der heller ikke grundlag for de øvrige særdeles grove sigtelser, hun har fremsat.
 Der forelå ikke nogen objektiv bestyrkelse, og det var heller ikke sagligt begrundet i barnets forhold, når A på baggrund af én konkret situation, hvor B bad et barn om at spise op, før det legede, indberettede B for at ”tvangsfodre børn til de kaster op af angst”. A begrunder alene sine sigtelser i 1-2 konkrete episoder, men i sin indberetning anklagede hun konsekvent B for tvangsfodring af alle børnene i hendes varetægt, selv om hun end ikke for byretten var


text:
i stand til at redegøre for, hvorfor hun sigtede B for at tvangsfodre børnene til de ”kaster op af angst”.
 As egen forklaring viser således, at hun på indberetningstidspunktet vidste, at der ikke havde fundet tvangsfodring sted, og hendes indberetning er derfor sket i ond tro.
 As egen forklaring om Bs angiveligt falske indberetning dokumenterer, at hun ikke på indberetningstidspunktet var klar over, om der var sket indberetning til kommunen. A har således på dette punkt handlet i ond tro. Det kunne herudover konstateres, at barnet havde blå mærker, og det ville ikke være en falsk eller uberettiget indberetning til kommunen, hvis B havde mistanke om, at disse mærker skyldtes overgreb.
 Landsforeningen Frie Børnehaver og Fritidshjem, som var mandatar for B for byret og landsret, blev erklæret konkurs den 4. maj 2015. Parterne i sagen for Højesteret har med konkursboet indgået en procesaftale, hvorefter konkursboet accepterer at være forpligtet af Højesterets afgørelse om sagsomkostninger for byret og landsret.
 Indledningsvis bemærkes, at udsagnet ”Angående mobning/chikane/forskelsbehandling og vanvittig situation på arbejdspladsen Børnehaven Ø, ..., X-by”, der er overskrift til As redegørelse i mail af 21. maj 2012, ikke i sig selv kan anses som en sigtelse i straffelovens § 267’s forstand. Det samme gælder udsagnet ”Jeg havde det endnu dårligere, da det gik ud over de stakkels små børn. De kan jo ikke forsvare sig selv”.
 Sagen angår herefter de resterende syv udsagn, som A er dømt for i landsretten. Der er ikke ført sandhedsbevis for nogen af udsagnene, og hovedspørgsmålet er, om de er fremsat i god tro til berettiget varetagelse af børnenes tarv, således at udsagnene er straffri efter straffelovens § 269, stk. 1.
 Højesteret finder ikke grundlag for at afvise appellantens anbringende om, at A ikke kan dømmes for en formulering i mailen fra LFS, Landsforeningen for Socialpædagoger, som hun ikke selv har anvendt. Da A ikke selv har anvendt udtrykket ”tvangsfodrer”, finder Højesteret, at der ved vurderingen af hendes udsagn skal ses bort fra dette udtryk.
 Det følger af straffelovens § 269, stk. 1, at en sigtelse kan være straffri, selv om dens sandhed ikke bevises. Det er i denne situation en betingelse for straffrihed, at sigtelsen er fremsat i god tro, og at den, der har fremsat sigtelsen, enten har været forpligtet til at udtale sig eller har handlet til berettiget varetagelse af åbenbar almeninteresse eller af eget eller andres tarv.
 De udsagn, som sagen for Højesteret angår, blev fremsat over for den kommunale tilsynsmyndighed med det formål at få tilsynsmyndigheden til at reagere på forhold i børnehaven, som A opfattede som kritisable ud fra hensynet til børnenes tarv. I en sådan situation finder Højesteret, at A som ansat i børnehaven var berettiget til over for tilsynsmyndigheden at gøre rede for episoder, som hun havde overværet i børnehaven, og som hun opfattede som kritisable i forhold til børnenes trivsel. Hun har også været berettiget til at videregive oplysninger om kritisable forhold, som hun har fået fra andre ansatte eller forældre, når hun samtidig oplyste, at der var


text:
tale om noget, som hun ikke selv havde set.
 Som nævnt er det en betingelse for straffrihed, at udsagnene er fremsat i god tro. Dette indebærer, at A i sin indberetning til tilsynsmyndigheden ikke må fremkomme med beskyldninger, som der ikke er rimelig dækning for i det, som hun selv har iagttaget, eller i det, som hun har hørt fra andre.
 De beskyldninger, som A har fremsat, udspringer af konkrete episoder, som hun har afgivet forklaring om i byret og landsret. Højesteret lægger til grund, at de forklaringer, som hun har afgivet, svarer til hendes erindring om og hendes opfattelse af de omtalte episoder i børnehaven.
 Afgørelsen af, om de fremsatte udsagn er straffri, beror herefter som udgangspunkt på, om der er rimelig dækning for dem i de faktiske episoder, som A har forklaret om i byret og landsret.
 Når bortses fra udsagnet om ”Det ligner Gestapo-metoder og ikke en børnehave”, finder samtlige dommere, at A havde rimelig dækning for de omtvistede udsagn. Da der er tale om en indberetning til kommunen til varetagelse af børnenes tarv, findes det ikke at kunne føre til en anden bedømmelse, at A i sine udtalelser om forholdene på enkelte punkter er gået lidt videre, end der umiddelbart er dækning for i hendes forklaringer i retten.
 Højesteret finder herefter, at seks af de syv udsagn må anses for fremsat i god tro til berettiget varetagelse af børnenes tarv, og at de derfor er straffri efter straffelovens § 269, stk. 1.
 For så vidt angår udsagnet ”Det ligner Gestapo-metoder og ikke en børnehave” udtaler tre dommere – Lars Hjortnæs, Kurt Rasmussen og Anne Louise Bormann:
 Efter vores opfattelse må udsagnet om, at ”Det ligner Gestapo-metoder og ikke en børnehave”, efter sin placering i mailen af 21. maj 2012 forstås som en tilkendegivelse om, at A anså Bs behandling af en dreng i en konkret situation, som var blevet beskrevet nærmere i mailen, for at være brutal eller grusom. Vi finder således, at udsagnet er direkte knyttet til den forudgående beskrivelse af den konkrete situation på en sådan måde, at det ikke er mest nærliggende at forstå det som en beskyldning mod B om at ønske at behandle børnehavens børn brutalt eller grusomt.
 På denne baggrund finder vi, at dette udsagn i sammenhængen ikke har karakter af en sigtelse, og vi finder, at udsagnet under de foreliggende omstændigheder ikke er strafbart. Vi stemmer herefter for at tage As påstand om frifindelse og om tilbagebetaling til følge, idet vi bemærker, at der ikke er gjort indsigelse mod rentepåstanden.
 Dommerne Jytte Scharling og Poul Dahl Jensen udtaler:
 Vi finder, at udsagnet ”Det ligner Gestapo-metoder og ikke en børnehave” i sammenhængen må forstås som en beskyldning mod B om, at hun behandlede børn i børnehaven på en brutal måde. Der er dermed tale om en sigtelse for et forhold, der er egnet til at nedsætte B i medborgeres agtelse, jf. straffelovens § 267, stk. 1. Vi finder, at udsagnet om at anvende Gestapolignende metoder indebærer en grov og alvorlig


text:
beskyldning, som A ikke havde noget grundlag for at fremkomme med, heller ikke i det eksempel, som hun har omtalt umiddelbart forinden i mailen. For så vidt angår denne beskyldning har hun derfor efter vores opfattelse ikke været i god tro, og den er derfor ikke straffri efter § 269, stk. 1.
 Vi stemmer herefter for, at A straffes med 5 dagbøder á 200 kr., og at hun i medfør af erstatningsansvarslovens § 26 skal betale B en godtgørelse for tort på 5.000 kr. Vi stemmer endvidere for, at udsagnet ”Det ligner Gestapo-metoder og ikke en børnehave” i medfør af straffelovens § 273, stk. 1, kendes ubeføjet.
 Der træffes afgørelse efter stemmeflertallet, således at A frifindes, og således at B til A skal betale 5.965,57 kr. med procesrente fra den 27. maj 2015.
 I sagsomkostninger for byret og landsret skal Landsforeningen Frie Børnehaver og Fritidshjem under konkurs betale 50.000 kr. til A. I sagsomkostninger for Højesteret skal statskassen betale 51.500 kr., hvoraf 1.500 kr. er retsafgift, til FOA – Fag og Arbejde som mandatar for LFS, Landsforeningen for Socialpædagoger, som mandatar for A.
 B skal betale 5.965,57 kr. til A med procesrente fra den 27. maj 2015.
 I sagsomkostninger for byret og landsret skal Landsforeningen Frie Børnehaver og Fritidshjem under konkurs betale 50.000 kr. til A.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal statskassen betale 51.500 kr. til FOA – Fag og Arbejde som mandatar for LFS, Landsforeningen for Socialpædagoger, som mandatar for A.


text:
Advokaten 4 - Legemsbeskadigelse kan også være psykisk
 Ny dom fra Højesteret kan medføre, at flere ulykker, der giver sår på sjælen, udløser erstatning.
 Af Birgitte Pedersen, advokat, Hjulmand & Kaptain
 Højesteret traf 22. marts 2010 afgørelse i en principiel sag anlagt af en forsikringstager mod et forsikringsselskab.
 Baggrunden for sagsanlægget var, at skadelidte havde været udsat for to overfald på sit arbejde som lærer for socialt belastede børn og unge.
 Skadelidte var første gang udsat for et overfald 1. november 1999.
 Overfaldet var et voldeligt overfald, hvor skadelidte både blev udsat for fysisk skade, ligesom han også fik en psykisk skade i form af posttraumatisk belastningsreaktion.
 Efterfølgende var han sygemeldt, men begyndte efterhånden at arbejde på deltid. Efter sommerferien 2000 genoptog han sit arbejde på fuld tid. Han var derefter 13. september 2000 udsat for endnu et overfald. Dette overfald var imidlertid alene verbalt. Han blev udsat for en trussel, hvor en elev truer med at overfalde ham, “som ham den anden gjorde.” Herefter blev skadelidte sygemeldt og har ikke siden kunnet varetage et arbejde og er dermed blevet tilkendt offentlig førtidspension.
 Skadelidte havde i forsikringsselskabet tegnet en forsikring kaldet en “Ulykkesforsikring Income Protection”. Som dækning var anvist heltidsulykkesforsikring ved tab af erhvervsevnen (50 procent). I henhold til forsikringsbetingelserne dækkede forsikringen tab af forsikredes erhvervsevne på mindst 50 procent og derover, der opstod i forsikringstiden. Begrebet ulykkestilfælde var i forsikringsbetingelserne defineret som “legemsbeskadigelse”, der rammer den forsikrede ufrivilligt, som følge af en pludselig udefra kommende påvirkning.
 Forsikringsselskabet nægtede udbetaling under henvisning til, at overfaldet 1. november 1999 ikke havde påført skadelidte et erhvervsevnetab over 50 procent. Forsikringsselskabet var af den opfattelse, at det var overfaldet 13. september 2000, som medførte et erhvervsevnetab over 50 procent. Dette overfald mente forsikringsselskabet imidlertid ikke var omfattet af forsikringsdækningen, idet der ikke var tale om et ulykkestilfælde. Efter forsikringsselskabets opfattelse forudsatte definitionen af ulykkestilfældet i forsikringsbetingelserne, at der var sket “legemsbeskadigelse”, det vil sige, dækningen var begrænset til tilfælde af fysisk personskade.
 Taber i by- og landsret
 Skadelidte indbragte sagen for Ankenævnet for Forsikring, som udtalte, at forsikringsselskabet skulle udbetale forsikringsydelsen, idet erhvervsevnetabet var en følge af overfaldet 1. november 1999. Ankenævnet for Forsikring udtalte endvidere, at den omstændighed, at der ikke var lidt fysisk skade efter hændelsen 13. september 2000, ikke i sig selv kunne medføre, at det overfald ikke var omfattet af forsikringsdækningen.
 Forsikringsselskabet meddelte, at man ikke ønskede at følge Ankenævnet for Forsikrings afgørelse. Skadelidte var derfor nødsaget til at indbringe sagen for byretten. I byretten fik forsikringsselskabet medhold. Skadelidte ankede sagen til landsretten. Også i landsretten fik forsikringsselskabet medhold.
 Skadelidtes advokat anmodede herefter Procesbevillingsnævnet om 3. instansbevilling til behandling af sagen i Højesteret. Højesteret har ikke på noget tidligere tidspunkt taget stilling til rækkevidden af ulykkesforsikringer, hvor ordet “legemsbeskadigelse” eller lignende anvendes.
 På denne baggrund blev der meddelt 3. instansbevilling.
 Efter at der blev meddelt 3. instansbevilling til sagen har Ankenævnet for Forsikring afvist at behandle sager af tilsvarende karakter. Ankenævnet for Forsikring har meddelt, at man vil afvente


text:
udfaldet af Højesterets afgørelse.
 Højesteret afsiger dom
 Som anført afsagde Højesteret dom 22. marts 2010.
 Højesteret fandt, at man efter Retslægerådets udtalelse kunne lægge til grund, at den psykiske skade i det hele må anses for en følge af overfaldet 1. november 1999, selvom de endelige skadelige følger først viser sig efter hændelsen 13. september 2000, jf. herved princippet i forsikringsaftalelovens § 120.
 Erhvervsevnetabet måtte derfor anses forvoldt ved overfaldet den 1. november 1999. Som anført var der ikke tvist om, at dette overfald opfyldte definitionen af ulykkestilfældet i forsikringsbetingelserne.
 Uanset denne “allerede fordi” afgørelse udtalte Højesteret sig imidlertid også om spørgsmålet om psykisk skade. Højesteret anførte først, at forsikringsaftaleloven ikke indeholder nogen angivelse af, hvad der forstås ved en ulykke. Lovens § 119 må derfor anses for baseret på almindelig opfattelse på markedet af begrebet ulykkesforsikring.
 Højesteret udtalte endvidere:
 Anvendelsen af ordet “legemsbeskadigelse” i beskrivelsen af et ulykkestilfælde taler for at anse dækningen for begrænset til tilfælde af fysisk personskade. Anvendelse af udtryk som dette går imidlertid årtier tilbage og har ikke været til hinder for – inden for snævre rammer – som almindelig opfattelse at anse psykisk personskade for omfattet af ulykkesforsikringsdækningen på samme måde, som tilfældet er inden for erstatningsretten efter erstatningsansvarsloven. Det har således været almindeligt at anse en selvstændig psykisk skade for omfattet af ulykkesbegrebet, når forsikrede personligt under omstændigheder, som i øvrigt karakteriserer et ulykkestilfælde, har været udsat for en sådan trussel om eller fare for at blive påført en fysisk skade, at den psykiske skade må anses for påregnelig.
 På denne baggrund finder Højesteret, at dækning af psykisk skade, uden at der tillige foreligger en fysisk skade, ikke kan anses for afskåret, blot fordi der i de almindelige forsikringsbetingelser er anvendt ordet “legemsbeskadigelse” i beskrivelsen af et ulykkestilfælde.
 Højesteret har således efter min opfattelse taget klar stilling til det principielle spørgsmål, at anvendelse af ord som legemsbeskadigelse, legeme eller lignende i definitionen af et ulykkestilfælde i forsikringsbetingelserne ikke kan afskære dækning af en psykisk skade.
 Som anført har Ankenævnet for Forsikring afvist at afgøre sager med tvister af den pågældende art siden februar 2008, hvor der blev givet 3. instansbevilling til sagen. Formentlig er der derfor en lang række sager i Ankenævnet for Forsikring, hvor skadelidte nu vil få medhold


text:
Ny højesteretsdom om aftalt lønnedgang - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret har netop truffet afgørelse i en sag, der omhandlede en aftale om lønreduktion med øjeblikkelig virkning. Aftalen blev indgået som et alternativ til en afskedigelse. Højesteret skulle tage stilling til, om dette var muligt, eller om en sådan aftale alene kunne indgås med et varsel, som svarer til medarbejderens individuelle opsigelsesvarsel. Sagen var tidligere behandlet i byretten og i landsretten med to forskellige udfald.
 Højesterets flertal - med kun en enkelt imod - fandt i den konkrete sag, at en aftale om lønreduktion kunne aftales med øjeblikkelig virkning. Dommen illustrerer, at arbejdsgivere kan aftale væsentlige vilkårsændringer med deres ansatte med forkortet varsel, herunder også aftale at ansættelsesforholdet afbrydes, såfremt der er tale om rimelige vilkår hertil. Det fremgår ikke af Højesterets præmisser, men det har formentlig spillet en rolle, at der har været tale om overskuelige konsekvenser for den ansatte.
 Højesteret fandt, at lønnedgangen i den konkrete sag var aftalt med umiddelbar virkning. Højesteret fandt, at en arbejdsgiver kan indgå en aftale om, at medarbejderen skal fratræde straks eller i øvrigt på et tidligere tidspunkt end det tidspunkt, hvor en opsigelse fra arbejdsgiverens side kunne være sket. Tilsvarende fandt Højesteret, at det er muligt, at indgå aftaler om lønreduktion eller andre væsentlige vilkårsforringelse med et kortere varsel end medarbejderens individuelle opsigelsesvarsel. Funktionærlovens § 21 bestemmer ellers, at der ikke kan indgås aftaler, som stiller medarbejderen dårligere, end hvad der følger af lovens øvrige bestemmelser.
 Højesteret åbner dog et vindue for mulige tilsidesættelser af aftaler af denne karakter, idet Højesteret anfører, at aftaler som ovennævnte efter omstændighederne vil kunne tilsidesættes i medfør af almindelige ugyldighedsregler, herunder navnlig aftalelovens § 36, men Højesteret fandt konkret ikke, at dette skulle ske i denne sag.
 Den 3. september 2007 aftalte en revisor og hans arbejdsgiver blandt andet, at revisorens månedsløn blev reduceret fra 50.000 kr. til 42.000 kr. Revisoren sagde sin stilling op i oktober og fratrådte med udgangen af november samme år. Samtidig anlagde revisoren sag mod arbejdsgiveren og krævede betaling af lønforskellen inklusive feriepenge i tre måneder, svarende til opsigelsesvarslet
 Sagen har været behandlet i tre instanser.
 Byretten fandt, at aftalen om lønreduktion havde umiddelbar virkning, således at lønreduktionen - ligesom den øvrige del af parternes aftale - skulle gælde fra den 1. september 2007.
 Byretten lagde til grund, at aftalen om lønreduktion blev indgået som alternativ til afskedigelse af revisoren. Byretten fandt, at revisoren ved aftalens indgåelse opnåede en forbedring af sine ansættelsesvilkår i forbindelse med kundeovergang ved fratrædelse. Derfor fandt byretten, at aftalen kunne opretholdes.
 Landsrettens vurdering
 Landsretten fandt, at en lønnedgang, som den aftalte, var en så indgribende ændring af ansættelsesvilkårene, at den måtte sidestilles med en afskedigelse kombineret med en aftale om genansættelse på ændrede vilkår. Lønnedsættelsen kunne derfor kun gennemføres med funktionærlovens konkrete opsigelsesvarsel. Landsretten fandt ikke, at dette varsel kunne fraviges til ugunst for lønmodtageren ved den indgåede aftale, jf. funktionærlovens § 21.
 Den varslede storkonflikt giver anledning til mange spørgsmål omkring en eventuel påvirkning af kontrakter


text:
20 Mar 2006 11:33
 16 Feb 2006 15:32
 SKM2006.153.HR
 1. afdeling, 66/2003
 Tilskud, suspension, ansættelsesfrist, grov, uagtsomhed, retlig, vurdering, 1908-loven, utilregnelig, uvidenhed, syn & skøn
 To selskaber havde erhvervet hver en fjerdedel af et Gibraltar-selskab til kurs pari, dvs. til 25 GBP hver. Sælgeren af aktierne var ejer af det ene af de to købende selskaber, medens det andet selskab var ejet af hendes ægtefælle.
 Gibraltar-selskabet havde forud for aktieoverdragelsen erhvervet en option fra de lokale myndigheder på nogle grundstykker i Gibraltar. Selskabet havde videre - også forud for aktieoverdragelsen - indgået aftale med et entreprenørselskab om, at entreprenørselskabet skulle udnytte optionen mod at betale Gibraltar-selskabet 15 mio. kroner. Samtidig udlånte Gibraltar-selskabet 12 af de 15 mio. kroner til entreprenørselskabet og tilbagebetaling heraf var afhængig af salgsprisen for projektet på grundstykket.
 Højesteret fandt det godtgjort, at værdien af aktierne i Gibraltar-selskabet på overdragelsestidspunktet væsentligt oversteg aktiernes pålydende og dermed købesummen. De to selskaber havde således ved aktieerhvervelsen modtaget et skattepligtigt tilskud.
 Landsskatteretten havde ansat den indre værdi af Gibraltar-selskabet til godt 8 mio. kroner. For Højesteret var der udmeldt syn og skøn, og skønsmanden havde under bestemte forudsætninger nået til, at værdien højst var 4 mio. kroner. Uanset skønsmandens vurdering tiltrådte Højesteret, at det ikke var godtgjort, at Landsskatterettens skøn kunne tilsidesættes. Højesteret henviste til, at der ikke var et marked for omsætning af aktier i selskaber med en aktivitet som Gibraltarselskabet, ligesom det efter bevisførelsen kunne lægges til grund, at der var tale om handel mellem parter, der havde et særligt fællesskab om og en særlig indsigt i selskabets aktivitet og mulighed for indtjening.
 Højesteret fandt, at ejerne af de to selskaber, der begge var forretningskyndige, må have været bekendt med, at aktierne i Gibraltar-selskabet blev erhvervet til en pris væsentligt under aktiernes reelle værdi, og at selskaberne havde modtaget et skattepligtigt tilskud. Højesteret fandt det groft uagtsomt, at de ikke afgav nærmere oplysninger herom. Ansættelsesfristen efter den dagældende skattestyrelseslov § 35, stk. 1 var derfor suspenderet. Højesteret antog videre, at ansættelsesfristen efter den dagældende § 35, stk. 1, jf. stk. 3, som følge af at myndighederne først senere kom i besiddelse af bestemte oplysninger, var suspenderet.
 ToldSkat havde anset et lån fra Gibraltar-selskabet til de to selskaber som likvidationsudlodning i to år, mens Landsskatteretten havde beskattet i et år ud fra en tilskudsbetragtning. Da Landsskatterettens ændrede resultat alene skyldes en ændret retlig vurdering af de faktiske omstændigheder, og efter sammenhæng mellem de oplysninger der er lagt til grund for henholdsvis ToldSkats og Landsskatterettens afgørelser, var fristreglen i den dagældende skattestyrelseslovs § 35, stk. 1, ikke til hinder for den af landsskatteretten foretagne forhøjelse af sagsøgemes indkomster, jf. den dagældende skattestyrelseslovs § 35, stk. 4
 Ligningsvejledningen 2006-1 S.C.1.2.2.1
 Processuelle regler 2006-1 G.3.2.2.2
 Processuelle regler 2006-1 N.2.1.3
 H1 Holding ApS og H2 Holding ApS
 (advokat Peter Krarup)
 Wendler Pedersen, Per Walsøe, Børge Dahl, Thomas Rørdam og Jens Peter Christensen
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 2. afdeling den 20. december 2002.
 Appellanterne, H1 Holding ApS og H2


text:
Holding ApS, har gentaget deres påstande, dog således at den for landsretten mere subsidiære påstand er frafaldet.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået stadfæstelse, subsidiært at ansættelsen af appellanternes skattepligtige indkomst for skatteåret 1991/92 hjemvises til fornyet behandling ved skattemyndighederne.
 I et fremlagt udkast til aftale udarbejdet af B i juni 1989 hedder det bl.a.:
 "Mellem på den ene side
 (i det følgende kaldet bygherren)
 H5 v/B eller et af hende kontrolleret selskab (i det følgende kaldet rådgiveren)
 er der som følge af, at bygherren agter at udbyde det i vedhæftede bilag omtalte projekt (i det følgende kaldet henholdsvis A, B og C) til investorer indgået følgende aftale:
 Rådgiveren skal i relation til nærværende aftale iværksætte og forestå en undersøgelse og vurdering af henholdsvis A, B og C's værdi med det formål at fastsætte en realistisk nettosalgspris.
 Rådgiveren skal på "best effort basis" forestå forhandlingerne med potentielle investorer og har uden forudgående godkendelse af bygherren ret til at sælge projektet A, B og C til en pris, der giver bygherren et minimumsprovenu før fee til rådgiveren på henholdsvis ...mio, ...mio og ...mio, jf. vedhæftede opgørelse.
 Bygherren er respektivt forpligtet til at medvirke til at gennemføre et sådant salg.
 Bygherren må ikke uden skriftlig tilladelse fra rådgiveren rette henvendelse til investorer respektive købere uanset om det drejer sig om private investorer/købere, institutionelle investorer eller pengeinstitutter med henblik på gennemførelse eller salg af nærværende projekt. Enhver kontakt skal stedse foregå gennem rådgiveren.
 Såfremt rådgivers forhandlinger med investorer/købere medfører, at A, B eller C helt eller delvist sælges med et minimumsprovenu eller forholdsmæssigt minimumsprovenu til bygherren som anført i § 2, vil rådgiveren beregne sig et honorar på ..% af dette minimumsprovenu eller ethvert provenu, der overstiger dette. Honoraret afregnes i takt med at der foreligger bindende aftale mellem bygherren og investor respektive køber angående overdragelserne.
 I alle tilfælde har rådgiver krav på et honorar på minimum kr. 4 mio, der forfalder ved aftalens opsigelse.
 Bygherren afholder rådgivers markedsføringsomkostninger inden for en beløbsramme på maximalt DKK 5 mio. Rådgiver vil maximalt kunne afholde omkostninger for DKK 10 mio i forbindelse med markedsføring af C og maximalt DKK 5 mio i forbindelse med markedsføring af B. Markedsføringsomkostninger omfatter brochurer, salgsprospekter, PR-virksomhed, externe konsulenter, annoncering, rejser og repræsentation.
 Omkostningerne afregnes løbende og betales af B efter påkrav fra rådgiver.
 Bliver A, B eller C afhændet helt eller delvist uden rådgivers medvirken, oppebærer rådgiver fuldt honorar og dækning af omkostninger, så længe nærværende aftale er gældende.
 Bliver A, B eller C efter udløbet af nærværende kontrakt afhændet helt eller delvist, oppebærer rådgiver fuldt honorar, såfremt overdragelse sker til en forbindelse, som rådgiver har været i kontakt med. Ved udløb af aftalen overgiver rådgiver bygherren en fortegnelse over de potentielle aftagere, som rådgiver har været i kontakt med.
 Rådgiver forestår, såfremt det er hensigtsmæssig at fremmedfinansiere hele eller dele af A, B eller C, forhandlinger med eventuelle långivere. Rådgivers omkostninger i den forbindelse er indeholdt i de i §§ 4 og 5 nævnte beløb.
 Rådgiver forestår, såfremt det er


text:
hensigtsmæssigt at udleje hele eller dele af A, B eller C, forhandlinger med eventuelle udlejningsagenter. Rådgivers omkostninger i den forbindelse er ligeledes indeholdt i de i §§ 4 og 5 nævnte beløb.
 Såfremt forudsætningerne for gennemførelse af nærværende projekt ændres i en sådan grad, at en af parterne ønsker nærværende aftale ændret eller eventuelt ophævet, skal den anden part være forpligtet til at optage forhandling herom.
 Nærværende aftale kan tidligst opsiges 6 måneder efter sidste afsnit af enten A, B eller C er færdigopført eller bygherren har besluttet ikke at gennemføre opførelsen af A, B og/eller C og da med 6 måneders skriftlig varsel til den første i måneden."
 Det er oplyst, at udkastet til H3 Holdings årsregnskab fra 1989 - udarbejdet af A - blev overgivet til skattemyndighederne af Statsadvokaten for særlig økonomisk kriminalitet (SOK) på mødet den 1. oktober 1997. Det hedder i dette regnskab bl.a.:
 "H3 Holdings International Ltd., Gibraltar har i juli 1989 indgået aftale med G1 (Gibraltar), Ltd hvorefter G1 (Gibraltar, Ltd udnytter optionen til køb af brugsretten for de arealer der er omfattet af optionsaftalen der er indgået mellem Regeringen på Gibraltar og H3 Holdings International Ltd den 16. juni 1989.
 G1 (Gibraltar). Ltd har besluttet at udnytte optionsretten til et af arealerne. Betalingen herfor andrager DKK 15 mill, hvoraf DKK 3 mill betales kontant og DKK 12 mill bliver indestående som ansvarlig indskudskapital i G1 (Gibraltar), Ltd, i henhold til aftalen. Den ansvarlige indskudskapital er i regnskabet for 1989 nedskrevet til nul da værdien heraf bl.a. afhænger af det senere salg af byggeriet. Årsregnskabet viser et overskud på DKK 2.013.188 og en egenkapital på DKK 2.014.338.
 Resultatopgørelse for 1989
 Salg af optionsrettighed
 Nedskrivning af ansvarlig indskudskapital
 1.012.112
 1.987.888
 Finansieringsindtægler
 2.013.188
 Balance pr. 31. december 1989
 Lånedebitorer
 1.353.108
 F2-bank, 344.20.010
 2.023.133
 Aktiekapital, 100 GBP
 2.014.338
 Bankomkostninger
 Advokatomkostninger (450GBP)
 500.548
 I H3 Holdings årsregnskab for 1990 ("financial statements period ended 31st December 1990"), som er revideret af R1, hedder det bl.a.:
 Report of the Auditors to the Members of H3 Holdings (International) Limited
 We have examined the attached balance sheet and have obtained all the information and explanations we have required.
 In our opinion the balance sheet is properly drawn up so as to give a true and fair view of the state of affairs of the company as at 31st December 1990 according to the best of our information and the explanations given to us and as shown by the books of the company.
 H3 Holdings (International) Limited, Gibraltar
 Profit and loss account for the period from commencement of trading on 16st October 1989 to 31st December 1990
 340,058
 Profit for the period before
 Balance sheet as a 31st december 1990
 4,757,251
 9,566,904
 14,324,155
 4,110,813
 10,213,342
 Profit and løss account
 10,213 342
 Notes to the accounts for the period ended 31st December 1990
 The loans outstanding at 31st December 1990 are made up as follows:
 2,391,010
 3. Capital reserve
 Movements on Capital reserve tire as follows:
 Proceeds of dispostil of capital asset
 Less: expenses


text:
relativg to disposal
 Skatteministeriet har i sagen indgivet svarskrift til landsretten med påstand om frifindelse den 14. februar 2001.
 Statsautoriseret revisor TJ har i skønserklæring af 30. september 2004 besvaret en række spørgsmål fra parterne således:
 2. Besvarelse af skønstemaets spørgsmål
 2.1 Besvarelse af spørgsmål 1
 "Skønsmanden bedes oplyse handelsværdien af aktierne i H3 Holding pr. overdragelsesdagen den 02.10.1989, idet skønsmanden ud over det i øvrigt oplyste bedes lægge til grund,
 at H3 Holdings bruttotilgodehavende på 0-12 mio. kr var betinget af, at G1 for et projekt på arealet skulle opnå en bestemt salgspris eller af, at G1 indgik en aftale med en medinvestor for 50% eller derover,
 at R2 Marketing Ltd. i henhold til aftalen af 14.06.1989 var berettiget til 1/3 af det af H3 Holding opnåede bruttohonorar i henhold til aftalen med G1 af 12.07.1989,
 at der ikke på tidspunktet for overdragelsen var konkrete tilbud vedrørende køb eller medfinansiering af projektet, og
 at der ikke var andre aktiviteter i H3 Holding end de ovenfor nævnte"
 Aktiehandlen gennemføres pr. 02.10.1989, og der er ikke pr. denne dato udarbejdet perioderegnskab eller lignende materiale vedrørende selskabets situation. Der sker ikke i perioden fra 02.10.1989 - 31.12.1989 transaktioner, som har væsentlig indflydelse på selskabets egenkapital. Den opgjorte egenkapital på ca. 2 mio.kr. pr. 31.12.1989 var således også til stede pr. 02.10.1989, idet H3 Holding Ltd. pr. 30.09.1989 anmodede G1 om betaling af 15 mio.kr. I henhold til aftalen af 12.07.1989.
 I perioden frem til 31.12.1989 modtager H3 Holding Ltd. afregning af de 15 mio.kr. og etablerer samtidig det ansvarlige lån til G1, stort 12 mio.kr. I samme periode afregnes der 1 mio.kr. til R2 Marketing Ltd., således at selskabet pr. 31.12.1989 har ca. 2 mio.kr. i likvider, svarende til egenkapitalen.
 Selskabet har herefter en mulighed for at opnå tilbagebetaling af de 12 mio.kr., afhængig af salgsprisen for det samlede projekt. Ud af bruttovederlaget skal H3 Holding Ltd. dog betale R2 Marketing Ltd. 1/3 af de indgåede beløb. Her over for står forpligtelsen til at yde konsulentassistance i henhold til kontraktens punkt 7, der er formuleret således:
 "H3 undertakes free of charge, to provide consultancy to G1 regarding company-related and taxrelated construetions in Gibraltar and in Denmark regarding the above mentioned areas C and A."
 Vurderingen af aktiernes værdi pr. 02.10.1989 kan således tage udgangspunkt i, at selskabet har en bogført egenkapital på ca. 2 mio.kr., hvor der samtidig er et ansvarligt lån på 12 mio.kr., hvis værdi afhænger af projektets samlede salgspris. Dog vil der maksimalt tilgå selskabet 8 mio. kr. efter afregning med R2 Marketing Ltd. Herfra går de omkostninger, der måtte løbe på i forbindelse med opfyldelse af kontrakten omkring rådgivning i selskabs- og skattespørgsmål.
 Der er efter skønsmandens opfattelse følgende forhold, der kan påvirke positivt ved værdiansættelsen:
 Såfremt projektet realiseres til et beløb mellem 226-287 mio.kr., vil H3 Holding Ltd. opnå 20% af den del af salgsprisen, der overstiger 226 mio.kr. Ved en salgspris på 287 mio.kr. vil H3 Holding modtage 12 mio.kr., hvoraf 1/3, svarende til 4 mio.kr.,


text:
skal afregnes til R2 Marketing Ltd. Den maksimale gevinstmulighed for H3 Holding vedrørende det ansvarlige lån vil således være 8 mio.kr. netto.
 I det omfang der måtte blive bygget på areal A, har H3 Holding Ltd. yderligere mulighed for at opnå en ny provision på 15 mio.kr. Betingelserne for denne provision svarer til, hvad der er gældende for areal C. Det vil sige, at H3 Holding vil modtage 3 mio.kr. kontant ved udnyttelse af arealet og modtage 20% af den salgssum, der måtte overstige 213 mio.kr. og modtage det fulde beløb på 12 mio.kr., såfremt projektets samlede salgspris overstiger 273 mio.kr. Der skal afregnes 1/3 til R2 Marketing Ltd.
 Såfremt G1 måtte indgå en aftale med en medinvestor om at overtage mere end 50% af byggeprojektet, skal H3 Holding Ltd. modtage fuld indfrielse af det/de ansvarlige lån. Såfremt der optages en medinvestor for mindre end 50%, vil der ske en forholdsmæssig tilbagebetaling af det ansvarlige lån.
 Der var i 1989 tale om et nyt marked på Gibraltar, som var karakteriseret som værende et meget spekulativt marked på daværende tidspunkt. FB udtrykte herom:
 "There was a highly speculative market at that time in 1989 for such projects but such a market had not yet developed and consequently there was af very high development risk fuelled to a large degree by market hype."
 Af forhold der kan påvirke værdiansættelsen negativt kan nævnes:
 Der skal afholdes udgifter for at opfylde rådgivningsaftalen, og der er ikke i kontrakten indsat noget maksimum beløb herfor.
 Der er tale om et spekulativt marked på dette tidspunkt i 1989, hvilket kan påvirke prisen såvel positivt som negativt.
 Projektets salgsværdi er usikker på dette tidspunkt. Der foreligger kalkulationer der viser en kostpris for projektet på 226 mio.kr. og en estimeret salgspris på 287 mio.kr. Boligmarkedet på Gibraltar har ifølge FB op til dette tidspunkt været domineret af lejeboliger og ikke ejerboliger.
 I henhold til oplysninger modtaget fra FB vurderes det, at der ikke var stor sandsynlighed for at opnå den stipulerede salgspris på 287 mio.kr., der ville udløse den fulde tilbagebetaling af det ansvarlige lån.
 "There was a very little likelihood that the potential sales price of the ... project at the relevant time in mid-1989 would have been in the range of DKK 287 million.
 lf the opinion expressed was in respect of the apartments alone it would even be more unlikely. However with the shops and offices includede as part of the project the value would have been more realistic but still in our vieve not achievable given that the market for shops and oflices in that area was oven worse than for the residential accommodation."
 Ved vurdering af aktiens værdi pr. 02.10.1989 er der i forhold til ovenstående forhold lagt vægt på følgende:
 Det vil være vanskeligt at opnå en tilbagebetaling af det fulde beløb på 12 mio.kr. i ansvarlig lånekapital til G1, idet der var usikkerhed om værdien af det samlede projekt, og at det ikke vurderes realistisk at kunne opnå de fulde 287 mio.kr.


text:
i salgspris.
 Selskabet har mulighed for at opnå yderligere aflast af aftalen med G1, såfremt der senere måtte ske en bebyggelse af areal A.
 Selskabet har også er en mulighed for fuld tilbagebetaling af det ansvarlige lån, såfremt G1 måtte optage en investor for mere end halvdelen af byggeprojektet, selv om det er oplyst i forudsætningerne, at der skal lægges til grund, at der på handelstidspunktet ikke var konkrete tilbud vedrørende køb eller medfinansiering af projektet.
 Selskabet er forpligtet til at afholde rådgivningsomkostninger af en ukendt størrelse. Disse omkostninger kan blive større eller mindre afhængig af, hvilket form for salg der vil være tale om. Rådgivningen er begrænset til juridiske og skattemæssige forhold vedrørende Gibraltar og Danmark.
 I den forbindelse er der lagt til grund, at rådgivningen naturligt ville bestå i at oplyse om juridiske og skattemæssige forhold i forbindelse med prospektudarbejdelse, således at der i prospektet indgår oplysninger om juridiske og skattemæssige konsekvenser af forskellige etableringsformer.
 Det må samtidig bemærkes, at det ligger inden for investorkredsens kompetenceområde at forestå en del af rådgivningen på egen hånd. Det vil dog kræve en ansættelse af de pågældende eller en afregning på konsulentbasis, ligesom det må forventes, at der skal indkøbes juridisk assistance.
 Det lægges samtidig til grund, at der ikke vil være tale om individuel rådgivning til enkeltinvestorer, der må forventes selv at undersøg juridiske og skattemæssige konsekvenser af forskellige konstruktioner. Det er derfor vurderet, at der alene vil være tale om rådgivning i relation til prospektudarbejdelse.
 Der lægges også vægt på, at der inden for relativ kort tid for aktiehandlen er indgået en aftale mellem H3 Holding Ltd. og G1 omkring projektet på baggrund af beregninger, der i det fremsendte materiale er delvis gengivet, og som udviser en kostpris på de omtalte 226 mio.kr. og en stipuleret salgspris på 287 mio.kr. Dette materiale er også bekendt af de parter, der indgår handlen, ligesom G1 har vurderet, at dette var et projekt, som var værd at indgå i.
 Ved vurderingen af selskabet, H3 Holding Ltd.'s værdi pr. 02.10.1989 er der taget udgangspunkt i en bogført egenkapital på ca. 2 mio.kr. pr. handelsdagen. Selskabet har muligheden for at realisere en up-side på det ansvarlige lån samt eventuelt en bebyggelse på det andet areal, men skal afholde omkostninger i forbindelse med skattemæssig og juridisk rådgivning. På baggrund af markedsvurderingen vurderes det ikke sandsynligt, at der opnås en fuld tilbagebetaling af det ansvarlige lån, medmindre dette sker ved, at G1 optager en medinvestor. Værdien af det ansvarlige lån fra H3 Holding Ltd. til G1 vurderes derfor til maks. at kunne værdiansættes til 2-3 mio.kr. Der skal samtidig reserveres til rådgivningsomkostninger, som skønnes ikke at beløbe sig til mere end 1 mio.kr.
 Det skønnes derfor under hensyntagen til ovenstående og de usikkerhedsmomenter der er knyttet til de forskellige elementer der har indflydelse på værdien, at den samlede værdi af aktierne i H3 Holding pr. 02.10.1989 udgør i niveauet 3-4 mio.kr.
 2.2 Besvarelse af spørgsmål 2
 "Skønsmanden bedes oplyse handelsværdien af aktierne i H3 Holding pr.


text:
overdragelsesdagen delt 02.10.1989, såfremt det yderligere lægges til grund, at H3 Holding havde forpligtelse til - ud over at yde skatte- og selskabsmæssig rådgivning - for egen regning at markedsføre projektet og søge investorer hertil."
 I projektets kostpris indgår der markedsføringsomkostninger for 5 mio.kr. pr. areal. I forbindelse med salget af et sådant projekt vurderes det, at der vil værre omkostninger til følgende:
 Udarbejdelse af salgsprospekt og andet salgsmateriale.
 Annoncer og distribution af salgsmateriale.
 Opsøgende arbejde, møder og drøftelser med potentielle købere.
 Fremvisninger primært når byggeriet er påbegyndt.
 Eventuel afslutning af salg med slutsedler.
 Ved vurdering af hvilke omkostninger der skal afholdes vedrørende salg og markedsforing af projektet vurderes det, at et niveau, som fremgår af projektomkostningerne på 5 mio.kr., ikke er urealistisk. Ved forespørgsel til FB er det bekræftet, at markedsføringsomkostninger i et niveau af 2% af bruttosalgsværdien ikke er urealistisk. Dette svarer således til et niveau på 5 mio.kr.
 Besvarelsen af spørgsmål 2 er derfor opdelt i 2, da det ikke af materialet fremgår, hvorvidt de omkostninger H3 Holding Ltd. skal afholde er de samlede omkostninger, altså niveauet på 5 mio.kr., eller om det kun er omkostninger, der løber på ud over de 5 mio.kr., der er indeholdt i projektkalkulationen.
 Såfremt det kun er omkostninger ud over de 5 mio.kr. som H3 Holding Ltd. skal afholde, skønnes det, at disse ikke vil overstige yderligere 1 mio.kr. ud fra indikationerne on, at salgs- og markedsføringsomkostningerne til sådanne projekter normalt har et niveau på ca. 2% af den samlede salgspris.
 Under den forudsætning skønnes det, at værdien af aktierne pr. 02.10.1989 vil ligge i niveauet 2-3 mio.kr.
 Forudsættes det alternativt, at de 5 mio.kr., der indgår i projektet, skal afholdes af H3 Holding Ltd., vil dette få en anden konsekvens for værdien af aktierne pr. 02.10.1989.
 Som udgangspunkt vil afholdelse af omkostninger i et niveau på 5 mio.kr. i H3 Holding stille krav om, at der skal opnås en nettobetaling på det ansvarlige lån på 4 mio.kr. for, at H3 Holding er i stand til at inddække omkostningerne. Det vil sige, at H3 Holding skal have en udbetaling på 6 mio.kr. på det ansvarlige lån, idet der skal viderebetales 2 mio.kr. til R2 Marketing Ltd., hvorefter H3 Holding Ltd. har en kapital på 6 mio.kr. (egenkapitalen på 2 mio.kr. og 4 mio.kr. i nettobetaling fra G1). Dette modsvarer markedsføringsomkostningerne på 5 mio.kr. samt 1 mio.kr. i omkostninger til rådgivning vedrørende juridiske og skattemæssige forhold.
 Dette vil kræve en salgspris for projektet på 257 mio.kr., hvilket H3 Holding Ltd. ikke ud fra den vurderede markedssituation i 1989 vil være sikker på at opnå. Dette kan umiddelbart indikere en værdi af aktierne pr. 02.10.1989 på 0 kr.
 H3 Holding Ltd. vil formentlig, såfremt salgsbestræbelserne viser, at det på grund af markedsforholdene vil være vanskeligt at opnå en betaling på det ansvarlige lån, der er tilstrækkelig til at dække omkostningerne, forsøgte at tilpasse indsatsen der gøres i forbindelse med salget. Der er tilsyneladende ikke konkrete skriftlige aftaler om specifikke forpligtelser til markedsføring, salgsindsats


text:
mv., og der ses ingen forpligtelse hertil i aftalen af 12.07.1989 mellem H3 Holding Ltd. og G1.
 Der må også tages hensyn til, at der er nogle mulige up-sides i den aftale, som H3 Holding Ltd. har indgået, som kan medføre, at der sker en højere tilbagebetaling på det ansvarlige lån i forbindelse med enten et godt salg, at der optages en medinvestor, eller at der måtte ske en udnyttelse af areal A. En værdi på 0 kr. skønnes derfor ikke at være rimelig, da der er nogle muligheder om end usikre for at opnå en gevinst på det ansvarlige lån. Det vurderes heller ikke sandsynligt, at aktionærerne i H3 Holding Ltd. vil afstå aktier til en uvildig tredjepart til 0 kr. uden samtidig at bibeholde en reguleringsmulighed.
 Under disse forudsætninger vurderes derfor, at aktiens værdi pr. 02.10.1989 vil ligge i niveauet 1-11⁄2 mio.kr.
 2.3 Besvarelse af spørgsmål 3
 "I tilknytning til spørgsmål 1 bedes skønsmanden præcist beskrive og oplyse de momenter og forudsætninger han har ladet indgå i vurderingen af handelsprisen."
 Disse forhold er søgt beskrevet under besvarelsen af både spørgsmål 1 og spørgsmål 2.
 2.4 Besvarelse af spørgsmål 4
 "Skønsmanden bedes i forlængelse af spørgsmål 3 præcist beskrive hvilke forpligtelser tiltag til markedsforing og søgning af investorer han har gået ud fra, at H3 Holding havde pr. 02.10.1989 samt anslå udgifterne hertil dels i direkte omkostninger dels i intern arbejdstid. "
 I den forbindelse henvises ligeledes til besvarelsen af spørgsmål 1 og 2. Med hensyn til fordelingen i eksterne omkostninger og intern arbejdstid ser skønsmanden sig ikke i stand til at besvare dette. Det skyldes blandt andet, at H3 Holding Ltd, ikke har ansatte, og at det af materialet nogle steder fremgår, at man forventer at kunne udnytte de ressourcer, der er til rådighed i den øvrige del af den koncern H3 Holding Ltd. indgår i. Dette kan indikere, at alt er eksterne omkostninger, men koncernen kunne også vælge at lade personer ansætte i H3 Holding Ltd., når det kommer til udførelsen af markedsindsatsen, hvilket gør det umuligt at skønne over fordelingen, idet der heller ikke er oplysninger om de kompetencer, som koncernen måtte besidde.
 2.5 Besvarelse af spørgsmål 5
 "Skønsmanden bedes oplyse, om der i oktober 1989 eksisterede et almindeligt marked for omsætning af aktier i selskaber med en tilsvarende aktivitet - herunder på Gibraltar - som i H3 Holding."
 Åbningen og udnyttelsen af havnefronten på Gibraltar var i 1989 lige påbegyndt, og Goverment of Gibraltar havde på dette tidspunkt faste salgspriser på den jord, der skulle udnyttes, svarende til 350 pund pr. m2 med en efterfølgende leje. Ved forespørgsel til FB om hvorvidt han var bekendt med, at der eksisterede et marked vedrørende handel med rettigheder eller projekter vedrørende udnyttelse af arealerne omkring havnefronten er det oplyst, at det efter hans opfattelse ikke var tilfældet.
 2.6 Besvarelse af spørgsmål 6
 "Skønsmanden bedes oplyse hvilke erfaringer han har haft med hensyn til etablering af byggeprojekter på Gibraltar i perioder 1980 til dags dato."
 Det kan oplyses, at


text:
skønsmanden ikke har erfaring med konkrete byggeprojekter på Gibraltar i den omtalte periode.
 3. Afslutning
 Skønsmanden kan oplyse, at ovenstående besvarelse af spørgsmål 1-6 er sket med baggrund i det foreliggende materiale og efter bedste evne med baggrund i joberfaring som statsautoriseret revisor og tidligere udførte vurderingsopgaver samt med anvendelse af input fra FB, herunder også telefoniske drøftelser om forholdene på Gibraltar i perioden. Da der er tale om skøn og vægtninger af forhold, der ikke er præcis viden om kan det ikke udelukkes, at andre på baggrund af det samme materiale vil foretage en anden vægtning og dermed vurdere anderledes.
 Skønsmandens besvarelse af skønstemaet er udarbejdet til brug i den verserende sag og kan ikke helt eller delvist anvendes i anden sammenhæng uden skønsmandens tilsagn."
 Det fremgår af udkast til årsregnskab for H3 Holdings International Ltd. for 1989, at selskabet - efter at B den 12. Juni 1989 havde erhvervet det som skuffeselskab med en aktiekapital på 100 GBP - i dette år havde en indtægt på 15 mio. kr. Denne indtægt var opnået ved salg af optionen på køb af brugsretten til areal C. Af de 15 mio. kr. skulle 12 mio. kr. forblive indestående i G1 som ansvarlig lånekapital - med mulighed for udbetaling som angivet i aftalen af 12. juli 1989 med G1. I H3' regnskab var beløbet på 12 mio. kr. nedskrevet til 0. H3' omkostninger i 1989 var - ud over rådgivningshonorar på 1 mio. kr. til R2 Marketing - på 12.112 kr.
 Det fremgår af H3' årsregnskab for 1990, at der i perioden fra den 16. oktober 1989 til den 31. december 1990 var indtægter på 340.058 kr. og udgifter på 72.903 kr. Egenkapitalen udgjorde godt 10 mio. kr., idet der var aktiver for godt 14 mio. kr. og en gæld på ca. 4 mio. kr.
 På denne baggrund og efter bevisførelsen i øvrigt finder Højesteret ikke grundlag for at antage, at H3 havde omkostningskrævende pligter, som ikke er nævnt i aftalen af 12. juli 1989 med G1.
 Med disse bemærkninger og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at værdien af aktierne i H3 på overdragelsestidspunktet den 2. oktober 1989 væsentligt oversteg aktiernes pålydende på 100 GBP og dermed den købesum, som B fik, da hun solgte aktierne til kurs pari til bl.a. H1 Holding, der var ejet af hendes mand, A, og H2 Holding, som hun selv ejede.
 Højesteret tiltræder endvidere, at skattemyndighederne herefter har været berettiget til at skønne over værdien af det skattepligtige tilskud, som holdingselskaberne opnåede ved disse aktiedispositioner.
 Som anført af skønsmanden var der ikke i oktober 1989 et marked for omsætning af aktier i selskaber med en aktivitet som H3', og det kan efter bevisførelsen lægges til grund, at der var tale om handel mellem parter, sone havde et særligt fællesskab om og en særlig indsigt i selskabets aktivitet og mulighed for indtjening. Højesteret tiltræder, at det ikke er godtgjort, at Landsskatterettens ansættelse af det skattepligtige tilskud ud fra en indre


text:
værdi på lige godt 8 mio. kr. lider af mangler, som kan begrunde en tilsidesættelse.
 Skattemyndighederne blev først på mødet med SØK den 1. oktober 1997 bekendt med udkastet til årsregnskab for H3 for 1989 og Ballerup Rets dom af 2. februar 1995. Med henvisning hertil og i øvrigt til det, som landsretten har anført, finder Højesteret, at ansættelsesfristen efter den dagældende skattestyrelseslov § 35, stk. 1, jf. stk. 3, må anses for suspenderet indtil den 1. oktober 1997, og at fristen derfor ikke var udløbet, da ToldSkat traf afgørelse den 24. september 1998.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, og efter sammenhængen mellem de oplysninger, der er lagt til grund for henholdsvis ToldSkats og Landsskatterettens afgørelse, tiltræder Højesteret, at fristreglen ikke var til hinder for Landsskatterettens afgørelse af 28. november 2000, der må anses som en forhøjelse vedrørende det påklagede forhold, jf. den dagældende skattestyrelseslov § 35, stk. 4.
 Da skattemyndighederne først den 1. oktober 1997 kom i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til at kunne foretage en korrekt skatteberegning, hvilket ikke kan bebrejdes skattemyndighederne, tiltræder Højesteret, at der ikke er indtrådt forældelse efter 1908-loven.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 Holding ApS og H2 Holding ApS inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse hver betale 50.000 kr. til Skatteministeriet. Beløbene forrentes efter rentelovens § 8 a


text:
Strafferetspleje - Sagsbehandlingen i 1. instans
 Forening og adskillelse af straffesager
 Mette Lauritzen i ADV nr. 4/2015 p. 40-42: Kortere vej igennem straffesagen
 UfR 1997.113 HKK: T1 var blevet udelukket fra retsmøde, der afholdtes med henblik på afgørelse af T3 og T4's sager efter RPL § 925. Under kæren var T1 idømt fængsel i 2 år og 6 måneder for overtrædelse af bl. a. STRFL § 191, stk. 2. Antaget, at T1 fortsat havde den fornødne retlige interesse i at få fastslået, om betingelserne for at udelukke ham fra retsmødet var opfyldt. Antaget, at betingelserne i henhold til RPL § 748, stk. 5 var opfyldt.
 UfR 2016.3551 ØLK: Ikke grundlag for at ændre KBR's beslutning om forhåndsberammelse af hovedforhandling i straffesag mod fire tiltalte.
 KBR forhåndsberammede en straffesag mod 4 tiltalte, T, til hovedforhandling. Anklagemyndigheden, A, kærede BR's beslutning med påstand om ophævelse af beslutningen og hjemvisning med henblik på berammelse på et tidligere tidspunkt. ØL fandt, at det ikke ville være muligt at forhåndsberamme sagen til hovedforhandling på et tidligere tidspunkt, uden at dette nødvendiggjorde ombeskikkelse af forsvarer for en eller flere af T. Det skyldtes ikke en bestemt forsvarers kalender, at forhåndsberammelse ikke kunne ske til et tidligere tidspunkt. Hverken A, T eller deres forsvarere protesterede på berammelsesmødet mod forhåndsberammelsen til hovedforhandling over 7 retsdage. Der var ikke grundlag for at ophæve BR's beslutning.
 UfR 1996.1103 ØLK: Anklagemyndigheden havde i en sag mod T for dokumentfalsk forgæves forsøgt forkyndelse i alt 40 gange på T's bopæl. Der blev ikke åbnet for stævningsmanden. Anklagemyndigheden begærede nu T anholdt. RPL § 755, stk. 1 gav ikke hjemmel til at anholde en person i et tilfælde som det foreliggende.
 UfR 2003.615 HD: Ankedom i sag om indbrudstyveri, hvor straffen var blevet skærpet til 3 måneders fængsel, blev ophævet, da ankemeddelelsen var forsynet med påtegning var forkyndt for overvagtmester i Vestre Fængsel, hvilket ikke var tilfældet. Betingelserne i RPL § 963, stk. 3, jf. § 949, stk. 2, for landsrettens admittering af anken var ikke opfyldt. Højesteret tog derfor ophævelsespåstanden til følge, jf. RPL § 966, stk. 4, jf. § 960, stk. 2.
 UfR 2003.1636 ØLD: T var i Roskilde Ret idømt 60 dages betinget fængsel for vold efter STRFL § 244. T var udeblevet, jf. RPL § 847, stk. 3, nr. 4, og tilsigelse til domsforhandlingen var alene forkyndt for T med to dages varsel. ØL ophævede dommen, da der ikke forelå lovlig forkyndelse for byretten, jf. RPL § 927, jf. § 840, stk. 2 og hjemviste sagen til fornyet behandling ved byretten.
 UfR 2003.2646 ØLK: Tilsigelse til domsforhandling i ankesag i landsretten var lovligt forkyndt af politiet mundtligt gennem lukket dør, jf. RPL § 157, stk. 1, nr. 1. Da T var udeblevet, blev T's bevisanke afvist, jf. RPL § 965 c, stk. 3. Anken ville være at fremme som strafudmålingsanke.
 UfR 2005.3302 ØLK: T havde anket en byretsdom i en straffesag til frifindelse T gav ikke møde ved domsforhandlingen i ØL. T var flyttet til Sverige, hvor det ikke


text:
havde været muligt at forkynde ankestævningen for ham. T's forsvarer havde fremsendt dokumenter vedrørende domsforhandlingen i landsretten til T's tidligere adresse i Danmark, uden at disse var kommet retur. Forsvarerens sekretær havde noteret til forsvareren, at T ikke ville give møde i landsretten, da han var i Sverige. ØL fandt, at fornøden forkyndelse for T var sket, jf. RPL § 163, stk. 2, og T's anke afvistes i medfør af RPL § 965 c, stk. 3
 UfR 2006.710 ØLK: Selskabet A foretog stævning mod selskabet B. A’s advokat bad om at forkyndelsen skulle ske mod afleveringsattest af postvæsenet fremsendt til B. Da dette ikke lykkedes, sendte byretten stævningen til forkyndelse ved politiets foranstaltning, hvilket A’s advokat protesterede imod, idet han gjorde gældende, at forkyndelsen overfor juridiske personer, skulle ske med postforkyndelse til den adresse, som den juridiske person havde anmeldt til Erhvervs- og Selskabsstyrelsen. ØL fandt, at forkyndelse af stævningen skulle ske for en fysisk person, også når sagsøgte er et selskab, jf. RPL § 157. ØL tiltrådte derfor byrettens forkyndelsesmetode.
 UfR 2017.1581 HKK: ØL havde med rette afvist T's anke, fordi der var gjort tilstrækkeligt for at forkynde en indkaldelse for ham, og fordi det skyldtes hans egne forhold, at der ikke kunne forkyndes.
 T var i byretten straffet med fængsel i 10 måneder for røveri og tyveri. Han ankede dommen til frifindelse i det omfang, han ikke havde erkendt sig skyldig. Efter at have aflyst to hovedforhandlinger pga. T's sygdom fastsatte ØL en ny dato for hovedforhandling, hvorefter en stævningsmand, S, 5 gange forgæves forsøgte at forkynde indkaldelsen for T på hans bopæl. To gange lagde S besked i T's postkasse med opfordring til at ringe til S, og to gange forsøgte S forgæves at forkynde indkaldelsen ved at ringe til T's telefon. HR fandt, at der var gennemført egnede og tilstrækkelige bestræbelser på at forkynde for T, og at det beroede på T's egne forhold, at forkyndelse ikke kunne foretages. T's anke kunne derfor afvises efter en analogi af RPL § 920, stk. 3. ØL var nået til samme resultat.
 UfR 2018.3479 ØLD: T’s bevisanke blev afvist, jf. RPL § 920, stk. 3, da det ikke havde været muligt at forkynde indkaldelsen til hovedforhandlingen for T, idet han var fritaget for E-boks, og ikke havde opgivet en adresse, telefonnummer eller andre oplysninger om, hvordan han kunne kontaktes
 T ankede efter sin dom skyldspørgsmålet til ØL. Indkaldelsen til hovedforhandlingen var ikke blevet forkyndt for T, idet det ikke havde været muligt for politiet at finde T. T var uden fast bopæl, fritaget for e-Boks og ville ikke over for sin forsvarer oplyse sit telefonnummer eller sin adresse. Anklagemyndigheden havde kontraanket dommen, men ville frafalde denne, hvis sagen blev afvist efter RPL § 920, stk. 3. På tidspunktet for fremsendelsen af ankemeddelelsen var T registreret med en bopæl, men T var efterfølgende fraflyttet denne uden at opgive en ny adresse. ØL fandt, at idet T, efter at have iværksat sin anke, var fraflyttet sin bopæl uden at oplyse en


text:
adresse, et telefonnummer eller anden måde, hvorpå han kunne kontaktes, var det en følge af T's forhold, der gjorde, at det ikke var muligt at forkynde indkaldelsen til hovedforhandlingen på sædvanlig måde. T’s anke blev derfor afvist, jf. RPL § 920, stk. 3.
 UfR 2018.3622 HKK: Spørgsmål om T var blevet lovligt indkaldt til hovedforhandling ved telefonforkyndelse, og om der til brug for afgørelsen heraf skulle indhentes masteoplysninger om T's telefoner
 Sagen angik, om VL med rette havde afvist T’s bevisanke med henvisning til, at anken ikke med nytte kunne fremmes uden hans tilstedeværelse. VL havde lagt til grund, at T ved telefonforkyndelse var lovligt indkaldt til hovedforhandlingen i VL, og at T var udeblevet uden at have oplyst en gyldig grund. T bestred under sagen for HR, at han var lovligt indkaldt til hovedforhandlingen og havde i den forbindelse anmodet om, at der blev indhentet historiske masteoplysninger fra hans teleselskab om tre telefoner tilhørende ham. HR fandt, at telefonforkyndelse efter RPL § 155, stk. 1, nr. 6, skete ved, at den meddelelse, der skulle forkyndes med evt. bilag, telefonisk gives den pågældende, der forinden eller efterfølgende fik tilsendt og overdraget dokumentet og efterfølgende fik tilsendt en bekræftelse på forkyndelsen. Ifølge § 156 a ansås en meddelelse for at være forkyndt, hvis personen vedkendte sig at være den person, der skulle ske forkyndelse for, og personen måtte antages at have forstået telefonsamtalen. VL havde oplyst, at forkyndelse skete ved en sektionsleder i VL, som huskede samtalen med T, og at T under samtalen bekræftede sin identitet og bekræftede, at han havde modtaget indkaldelsen til hovedforhandlingen, der var sendt til hans e-boks. Det måtte lægges til grund, at der var sket lovlig forkyndelse for T af indkaldelsen til hovedforhandlingen efter RPL’s regler om telefonforkyndelse. T’s oplysninger om, at han på tidspunktet for forkyndelsen befandt sig på Bornholm, hvor han ikke havde medbragt telefonen med det anførte telefonnummer, var ikke nærmere underbygget og kunne ikke føre til en anden vurdering, ligesom oplysningerne ikke gav grundlag for at imødekomme T’s anmodning om, at der skulle indhentes historiske masteoplysninger om hans telefoner.
 UfR 2019.424 ØLD: Straffesag burde ikke have være fremmet ved T’s udeblivelse, da forkyndelsen var sket overfor en ansat på det herberg, hvor T boede, og det var ikke dokumenteret, at T var underrettet om indkaldelsen
 T udeblev fra hovedforhandlingen i KBR, hvorefter hans straffesag blev fremmet i medfør af RPL § 855, stk. 3, nr. 4. Indkaldelsen til hovedforhandlingen var forkyndt over for en ansat på det herberg, H, som T boede på. T nedlagde påstand om hjemvisning, da indkaldelsen alene var forkyndt for personalet. Det var ikke dokumenteret, at T var underrettet om indkaldelsen, da betingelsen i RPL § 157, stk. 1, nr. 2, litra b, jf. § 157, stk. 5, ikke var dokumenteret opfyldt. ØL fandt, at indkaldelsen ikke var overbragt til T, da KBR ikke havde været i besiddelse af oplysninger om overbringelse af indkaldelse sendt fra H, jf. RPL § 157, stk. 5. T var derfor ikke


text:
lovligt indkaldt til hovedforhandlingen, og sagen burde ikke have været fremmet i medfør af RPL § 855, stk. 3, nr. 4. ØL hjemviste derfor sagen til fornyet behandling.
 UfR 2019.512 HKK: Anklagemyndighedens anke afvist pga. overskridelse af ankefristen, da ankemeddelelsen skulle sendes til T’s folkeregisteradresse og ikke hans tidligere adresse
 Sagen angik, om anklagemyndighedens, A’s, anke af en sag var rettidig, jf. RPL § 907, stk. 1. Hvis ikke anken var rettidig, var spørgsmålet, om anken alligevel skulle tillades, jf. RPL § 910, stk. 2. HR fandt, at det var en betingelse for ankens rettidighed, at genpart af ankemeddelelsen inden ankefristens udløb var sendt til T, jf. UfR 2016.2507 HKK, og at det fremgik af forarbejderne til RPL § 907, at genparten skulle sendes til T’s folkeregisteradresse eller den adresse, T havde oplyst i retten. RPL § 907, stk. 1, 2. pkt., skulle på den baggrund forstås således, at A – når T ikke havde oplyst en adresse i retten – skulle sende genparten til T til den adresse, som fremgik af folkeregistret på det tidspunkt, hvor afsendelsen af genparten fandt sted. I det foreliggende tilfælde fremgik T’s korrekte adresse af folkeregistret på det tidspunkt, hvor afsendelsen af genparten af ankemeddelelsen blev sendt til ham ved anbefalet brev, og da A på trods heraf sendte meddelelsen til hans tidligere adresse, var anken derfor ikke rettidig, jf. RPL§ 907, stk. 1, 2. pkt., jf. § 904, stk. 1. Der forelå ikke sådanne omstændigheder, at der undtagelsesvist var grundlag for at tillade anken uanset fristoverskridelsen, jf. RPL § 910, stk. 2. A’s anke blev derfor afvist. ØL var nået til et andet resultat.
 FM 1995.142 ØLD: Begæring om adskillelse af sag mod 2 tiltalte for overtrædelse af STRFL §§ 296, stk. 1 og 280, stk.2 blev ikke taget til følge.
 UfR 1996.1008 HD: T 1 idømt tillægsstraf på fængsel i 2 år og T2 idømt fængsel i 2 år og 6 måneder for indsmugling af 250 kg. hash med lystfartøjet Josephine. T3 blev ligeledes af nævningerne fundet skyldig i dette forhold, men retten bestemte, at der skulle ske ny domsforhandling, jf. RPL § 904. T3 blev idømt fængsel i 5 år og 6 måneder for besiddelse med henblik på videreoverdragelse af 1.935 kg. hash ombord på lystfartøjet Jumbo/Viking. Højesteret fandt, at det var i overensstemmelse med RPL § 705, stk. 1, at forhold 1 og 2 var behandlet i samme sag, idet T3 var tiltalt i begge forhold.
 UfR 2004.1326 HKK: I sag mod borgmester og kommunaldirektør i Farum blev to mandatsvigsforhold angående aftaler med rejsebureau og entreprenørvirksomhed udskilt til sammenlægning med straffesager mod andre personer, som var tiltalt for medvirken til samme forhold, jf. RPL §§ 705-707. Der var rejst spørgsmål af en så særegen og væsentlig karakter, at Højesteret undtagelsesvis - uanset reglen i RPL § 968, stk. 2 - tog kæresagen under realitetsbehandling.
 UfR 2005.848 ØLD: Anklagemyndigheden havde besluttet at udskille sag mod T2 til særskilt behandling. ØL fandt ikke grundlag for at tilsidesætte anklagemyndighedens skøn, hvorefter sagen mod


text:
T2 ikke blev behandlet samtidig med T1's forhold, der i stedet blev pådømt i et sagskompleks, hvori indgik andre forhold og andre tiltalte end T2. Hertil kom, at rettens uhildethed i forbindelse med pådømmelsen af T2's forhold var sikret ved reglerne om dommerens og domsmændenes habilitet i retsplejelovens kapitel 5.
 UfR 2005.3290 VLD: Sag om fuldbyrdelse af betinget straf pga. overtrædelse af vilkår om samfundstjeneste, jf. STRFL § 66, stk. 1, nr. 1, kunne ikke i medfør af RPL § 705, stk. 1 forenes med anden straffesag om overtrædelse af udlændingeloven.
 UfR 2017.420 ØLK: Sager om kørsel med HTC i blodet samt vold blev udsat, og spørgsmålene blev udskilt til særskilt behandling, jf. RPL § 706, 1. pkt.
 I et antal sager for ØL om overtrædelser af FÆL § 54 for kørsel med HTC i blodet, anmodede anklagemyndigheden, A, ØL om, at flere forhold i ankesagen skulle udskilles og sættes i bero. ØL fandt, at anken af KBR's dom og anken af Retten på Frederiksbergs dom skulle behandlet samlet jf. RPL § 707, stk. 1. En sag om tre færdselsovertrædelser samt kørsel med HTC i blodet blev udsat efter parternes samstemmende anmodninger. Af den sidste sag fremgik, at sagens forhold 3 angik kørsel med THC i blodet, hvilket T havde erkendt i KBR. T var i denne sag herudover tiltalt for bl.a. vold i gentagelsestilfælde. Under hensyn til at karakteren af volden tilsagdes en hurtig behandling af ankesagen, og da hensynet til en samtidig påkendelse og straffastsættelse, fsv. som T fandtes skyldig, under de foreliggende omstændigheder ikke kunne føre til et andet resultat, toges A's anmodning om adskillelse til følge, jf. RPL § 706, 1. pkt., således at sagens forhold 3 adskiltes fra forhold 1-2 og 4-10, og således at forhold 3 udskiltes til hovedforhandling under en særskilt ankesag.
 Hovedforhandling (Domsforhandling)
 Jørgen Jochimsen: Hovedforhandling i straffesager, 4. udg., august 2018, 581 sider, Karnov Group. 1. udg. er anmeldt af Peter Garde i UfR 2007 B.216-217.
 Peter Blume i UfR 1976 B.185-198: Om nova i retsplejen
 Peter Garde og Ulla Høg i JUR 1991.301-309: Skriftlig forelæggelse og procedure i praksis.
 Gorm Toftegaard Nielsen i Lov & Ret nr. 1/1995 p. 17-19: Hvor skikket skal en tiltalt være? (Om udsættelsen af Rigsretssagen mod Ninn-Hansen på grund af tiltaltes helbredstilstand)
 Peter Garde i FM 2000.94: Pas på KR-attesten. (Opfordrer anklageren til lige før domsforhandlingen at kalde tiltaltes KR frem på skærmen for at se, om der er tilføjelser til straffeattesten).
 Anders Lindquist i FM 2003.29: Vilkårsovertrædelser - de processuelle regler i byretten. (Antager at sagerne skal behandles efter reglerne i RPL kap. 81)
 Peter Garde i UfR 2004 B.276-278: Bør tiltaltes ret til tilstedeværelse under domsforhandlingen være absolut? (Svaret er ifølge forfatteren de lege ferenda Nej) Peter Garde fortsætter denne artikel i UfR 2009 B.59-61: Tiltaltes gentagne, lovlige forfald under hovedforhandlingen
 FM 1995.157 ØLK (sag nr. 659): Påbegyndt domsforhandling i fiskeristraffesag udsat på anklagemyndighedens begæring på afhøring af 2 vidner i Tyskland.
 UfR 1996.682 HD: T var i byretten blevet idømt fængsel i


text:
2 år og 6 måneder for samleje med mindreårig, jf. STRFL § 222, stk. 2. VL frifandt T, idet T ikke inden for 2-måneders-fristen efter RPL § 724, stk. 2 havde fået udleveret kopi af statsadvokatens tilkendegivelse om omgørelse af politimesterens beslutning om påtaleopgivelse. Højesteret stadfæstede, idet landsretten ikke havde begået rettergangsfejl ved ikke at udsætte sagen.
 UfR 1996.1434/2 ØLD: Dom afsagt af Københavns Byret i sag om betinget førerretsfrakendelse blev ophævet, jf. RPL § 946, stk. 1, da T ikke var tilsagt, ikke til stede og heller ikke var repræsenteret ved forsvarer under et retsmøde, hvor vidnerne blev afhørt. T var ikke blevet vejledt om sine rettigheder, jf. EMRK art. 6, stk. 3, litra d.
 UfR 1999.502 ØLK: T, der var erklæret sindssyg og omfattet af STRFL § 16, begærede domsforhandlingen udsat, da han mentalt var ude af stand til at deltage i domsforhandlingen. Der fandtes ikke grundlag for at udsætte domsforhandlingen.
 UfR 1999.2121 ØLD: T var ved byretten idømt 14 dages hæfte for kørsel i bil, uagtet at førerretten var frakendt ham for bestandig. Da T ikke havde været til stede ved domsforhandlingen, og der ikke havde været beskikket forsvarer for ham, blev dommen ophævet.
 UfR 2000.1754 HKK: ØL havde berammet nævningesag over 9 dage i juni 2000. En af de 3 tiltaltes forsvarere protesterede mod berammelsen, da hun i disse dage var optaget af andre sager. Højesteret fandt ikke grundlag for at tilsidesætte landsrettens afgørelse. Landsretten burde have spurgt forsvareren, om hun kunne møde, og i benægtende fald have tilbagekaldt beskikkelsen, jf. RPL § 736, stk. 2.
 UfR 2001.1523/2 HKK: Under en nævningesag om vold og drabsforsøg skulle 2 tidligere straffedomme fra 1978 og 1990 ikke dokumenteres og ikke medtages i ekstrakt i nævningesag.
 UfR 2002.678 ØLK: Byretten i Roskilde havde afvist straffesag om overtrædelse af fyrværkeriloven, da sigtede ikke havde værneting i retskredsen. Da sigtede var mødt, burde retten ikke af egen drift have prøvet spørgsmålet om rette værneting, jf. RPL § 704, stk. 1.
 UfR 2003.508 ØLK: Ved afslutningen af domsforhandlingen i en voldssag gav retten en veninde til offeret tilladelse til at udtale sig om offerets tilstand efter voldsepisoden. Landsretten fandt, at der var begået en rettergangsfejl, da T ikke havde fået det sidste ord, jf. RPL § 882, 2. pkt. Fejlen var dog ikke af en sådan karakter, at dommen burde ophæves, jf. RPL § 946, jf. § 963, stk. 3.
 UfR 2003.1461 ØLD: T var ved Frederiksberg Ret idømt bøde på 3.000 kr. og frakendt førerretten betinget. I det første retsmøde beklædtes retten af en retsassessor og i et senere retsmøde af en dommerfuldmægtig. Dommen blev ophævet, idet domsforhandlingen i strid med RPL § 214, stk. 3 ikke i sin helhed var foretaget med deltagelse af samme dommer.
 UfR 2004.1210 ØLK: Vidneforklaringer i byretten måtte anses som en del af byretsdommen og kunne som sådan oplæses i forbindelse med den dokumentation, som altid finder sted ved ankesagens begyndelse forud for bevisførelsen.
 UfR 2005.810 ØLK: Under nævningesag skulle F vidne om en voldsepisode.


text:
Den af vidnet F for landsretten afgivne forklaring fremtrådte som meget forbeholden og måtte ligestilles med, at vidnet nu vægrede sig ved at afgive forklaring. Der var ikke grundlag for at antage, at tvangsmidler over for vidnet ville føre til, at vidnet afgav en sandfærdig forklaring. Herefter tillodes det i medfør af RPL § 877, stk. 2, nr. 3, anklageren at dokumentere vidnets forklaring afgivet for Københavns Byret. Det bemærkedes, at vidnets forklaring hverken var det eneste eller det reelt afgørende bevis vedrørende sagens forhold 10-12, hvorfor en dokumentation af den indenretlige forklaring ikke ville være uforenelig med EMRK art. 6, stk. 3, litra d.
 UfR 2005.1004 HKK: I en nævningesag mod T1-T6 afsagde VL 2 kendelser. Ved kendelse nr. 1 havde VL bestemt, at politirapporter, der indeholdt forklaringer afgivet af et vidne, ikke måtte udleveres til nævningerne. Ved kendelse nr. 2 havde VL bestemt, at et vidnes forklaring, der var blevet afgivet ved Retten i Vordingborg, ikke kunne benyttes som bevismiddel over for fire af de tiltalte, mens den kunne benyttes som bevismiddel over for en femte af de tiltalte. HR stadfæstede kendelse nr. 1 i henhold til landsrettens grunde Vedr. kendelse nr. 2 udtalte HR ligesom VL, at retsmøderne, hvorunder vidnet havde afgivet forklaring, i forhold til de tiltalte i den nu verserende sag havde karakter af et retsmøde under efterforskning med henblik på at sikre bevis i form af forklaring fra vidnet, jf. RPL § 747. Forsvarerne for de tiltalte havde i forbindelse med afhøringen af vidnet tilkendegivet ønske om at være til stede under de indenretlige afhøringer, og de havde i den forbindelse søgt at opnå en særlig tilrettelæggelse af afhøringerne, således at de kunne være til stede. Uanset at retten ikke havde forsøgt at imødekomme forsvarernes ønske herom, fandt HR, at der ikke var grundlag for at antage, at dokumentationen af den indenretlige forklaring i sig selv ville indebære en krænkelse af EMRK art. 6, stk. 3, litra D, og at betingelserne for efter praksis at tillade dokumentation i medfør af RPL § 877, stk. 3, var opfyldt.
 UfR 2005.1127 ØLK: Københavns Byret havde været berettiget til at beramme en omfattende straffesag vedr. hashhandel på Christiania med to ekstra retsdage om lørdagen i januar 2005.
 UfR 2012.3463 ØLK: Anklagemyndigheden nedlagde påstand om, at en straffesag skulle fremmes uafhængigt af behandling af skattesagen i det administrative og civilretlige system. Retten i Helsingør fandt med henvisning til bl.a. UfR 2011.2192 ØLK, at afgiftsstraffesager først skulle fremmes, når den civile del var afsluttet, hvorfor BR gav medhold i forsvarerens påstand om udsættelse af straffesagen. Efter RPL § 843 a, stk. 1, skulle retten fremme enhver sag med den hurtighed, som dens beskaffenhed krævede og tilladte. Efter RPL § 847 kunne retten udsætte hovedforhandlingen, inden den var påbegyndt, hvis det var nødvendigt af hensyn til retten selv eller på grund af andre omstændigheder. ØL fandt efter en vurdering af det for ØL fremkomne, at der ikke forelå sådanne særlige omstændigheder, at der var grundlag for at udsætte behandlingen af


text:
straffesagen, hvori der var rejst tiltale ved anklageskrift af 08.09.2010.
 UfR 2015.3524 VLK: Ikke tilladelse til tv-transmission fra procedurer og domsafsigelse under hovedforhandling.
 TV MidtVest, T, anmodede om tilladelse til, at tv-transmittere fra procedurerne og domsafsigelsen under hovedforhandlingen i en sag, hvor en 16-årig var tiltalt for bl.a. manddrab og sædelighedskriminalitet. Til støtte herfor henviste T til, at der var tale om en særdeles alvorlig straffesag, der havde været genstand for bred omtale i offentligheden. VL stadfæstede Retten i Holstebros kendelse og henviste til RPL § 32, stk. 1 hvoraf følger, at det er forbudt under retsmøder at optage eller transmittere billede eller lyd, medmindre retten undtagelsesvis tillader dette. Retten i Holstebro udtalte at anmodningen ikke kunne imødekommes, idet sagen ikke havde en sådan særlig samfundsmæssig betydning, at der undtagelsesvist burde tillades tv-transmission.
 UfR 2019.1299 HKK: En kendelse om bevisførelsen i en straffesag, hvor der ikke var rejst tiltale, var ikke truffet under hovedforhandlingens forberedelse, og kendelsen kunne derfor kæres
 Under efterforskning af en anmeldelse mod S blev der foretaget videoafhøring af S’ steddatter. S protesterede mod, at videoafhøringen kunne anvendes som bevis, hvis der senere blev rejst en straffesag mod ham. Retten i Nykøbing Falster traf afgørelse om, at videoafhøringen kunne indgå som bevis. S kærede afgørelsen til ØL, som afviste kæremålet med henvisning til, at afgørelsen var truffet under hovedforhandlingens forberedelse. Efter RPL § 968, stk. 4, kunne kendelser og beslutninger, der afsagdes under hovedforhandlingen i en straffesag eller under dennes forberedelse, som udgangspunkt ikke kæres. Da BR traf afgørelse, var der ikke rejst tiltale mod S. HR fandt, at afgørelsen ikke var truffet under hovedforhandlingens forberedelse, og der var ikke grundlag for at antage, at behandling af kæremålet ville stride mod et hensyn til sagens fremme. Kæremålet burde derfor ikke være afvist. HR hjemviste herefter kæremålet til fortsat behandling i ØL.
 UfR 2008.275 ØLD: T var af Odense Byret bl.a. fundet skyldig i fire overtrædelse af FÆL § 4, stk. 1, idet T havde kørt over for rødt i et lysreguleret kryds. T var desuden fundet skyldig i et tilfælde af spirituskørsel med en alkoholpromille på 0,76, jf. FÆL § 53, stk. 1. På trods af at der var nedlagt påstand om betinget førerretsfrakendelse, havde byretten ikke taget stilling hertil. Anklagemyndigheden ønskede at nedlægge påstand om ubetinget førerretsfrakendelse i anledning af de begåede færdselslovsovertrædelser som en lovbestemt følge af T's handlinger. ØL fandt, at sagens behandling ved byretten havde lidt af sådanne fejl, at byrettens dom burde ophæves og sagen hjemvises til byretten til fornyet behandling.
 UfR 2009.95 ØLD: T var ved Retten i København fundet skyldig i overtrædelse af FÆL § 26, stk. 6 og var blevet idømt en bøde samt en betinget frakendelse af førerretten. T ankede dommen med påstand om rettergangsfejl af BR ved ikke at foranstalte bevisførelse i form af vidneførsel, jf. RPL § 898, stk. 2. I mangel af nærmere oplysninger fra anklagemyndigheden om det passerede under hovedforhandlingen i BR, herunder om årsagen til, at en cyklist under de foreliggende omstændigheder ikke