text:
timer før eller efter vejning af prøvefiltrene, men helst samtidig dermed. Referencefiltrene skal være af samme størrelse og materiale som prøvefiltrene.
 Hvis referencefiltrenes gennemsnitsvægt ændrer sig med mere end 10 μg mellem prøvefiltervægtningerne, skal alle prøvefiltrene kasseres, og emissionsprøvningen skal gentages.
 Hvis de i punkt 4.2.1. angivne kriterier for stabilitet af vejerummet ikke er opfyldt, men referencefilteret opfylder ovenstående kriterier, står det motorfabrikanten frit at godtage de målte vægte af prøvefiltrene eller at kassere testresultaterne, bringe vejerummets reguleringssystem i orden og gentage testen.
 4.2.3.
 Analysevægt
 Den analysevægt, der anvendes til at bestemme filtervægten, skal have en nøjagtighed (standardafvigelse) på mindst 2 μg og en opløsning på mindst 1 μg (1 ciffer = 1 μg), specificeret af vægtens fabrikant.
 4.2.4.
 Elimination af virkningerne af statisk elektricitet
 For at eliminere virkningerne af statisk elektricitet skal filtrene neutraliseres før vejning, hvilket f.eks. kan ske ved brug af en jordledning af polonium, et Faradays bur eller en anordning med tilsvarende virkning.
 4.2.5.
 Specifikationer for strømningsmåling
 4.2.5.1.
 Generelle forskrifter
 De absolutte nøjagtigheder for flowmetre eller instrumenter til strømningsmåling skal svare til specifikationerne i punkt 2.2.
 4.2.5.2.
 Særlige bestemmelser for delstrømsfortyndingssystemer
 For delstrømsfortyndingssystemer skal man især være opmærksom på nøjagtigheden af prøvestrømmen qmp, hvis den ikke måles direkte, men bestemmes ved differensflowmåling:
 I dette tilfælde er en nøjagtighed på 2 ± % for qmdew og qmdw ikke tilstrækkelig til at sikre en acceptabel nøjagtighed for qmp. Bestemmes gasstrømmen ved differensflowmåling, skal den maksimale fejl på differensen være af en sådan størrelse, at nøjagtigheden af qmp ligger inden for ± 5 %, når fortyndingsforholdet er mindre end 15. Den kan beregnes som den kvadratiske middelværdi af fejlene på de enkelte instrumenter.
 Acceptable nøjagtigheder for qmp kan opnås med en af følgende metoder:
 De absolutte nøjagtigheder for qmdew og qmdw er 0,2 %, hvilket sikrer en nøjagtighed for qmp på ≤ 5 % ved et fortyndingsforhold på 15. Større fejl vil dog forekomme med højere fortyndingsforhold.
 Kalibrering af qmdw i forhold til qmdew udføres således, at der opnås de samme nøjagtigheder for qmp som i punktet ovenfor. Nærmere beskrivelse af en sådan kalibrering findes i punkt 3.2.1 i tillæg 5 til dette bilag.
 Nøjagtigheden af qmp bestemmes indirekte ud fra nøjagtigheden af fortyndingsforholdet som bestemt ved hjælp af en sporgas, f.eks. CO2. Også her kræves der nøjagtigheder, der svarer til dem i punktet ovenfor for qmp.
 Den absolutte nøjagtighed af qmdew og qmdw ligger inden for ± 2 % af fuld skalavisning, den maksimale fejl for forskellen mellem qmdew og qmdw ligger inden for 0,2 %, og linearitetsfejlen ligger inden for ±0,2 % af den højeste qmdew observeret under prøvningen.
 5. BESTEMMELSE AF RØGTÆTHED
 Dette punkt indeholder specifikationer for påbudt og frivilligt testudstyr til anvendelse ved ELR-testen. Røgen skal måles med et opacimeter, som kan indstilles til udlæsning af opacitet og lysabsorptionskoefficient. Indstillingen til udlæsning af opacitet må kun anvendes til kalibrering og kontrol af opacimeteret. Til måling af røgværdier under prøvecyklus skal apparatet være indstillet til udlæsning af lysabsorptionskoefficient.
 5.1. Generelle forskrifter
 Til ELR-test skal det til


text:
røgmåling og databehandling anvendte system have tre funktionelle enheder. Disse enheder kan være sammenbygget i én enkelt enhed eller kan forefindes som et system af indbyrdes forbundne komponenter. De tre funktionelle enheder er:
 a)
 Et opacimeter, som opfylder forskrifterne i tillæg 7, punkt 3.
 b)
 En databehandlingsenhed, som er i stand til at udføre de funktioner der er beskrevet i punkt 6 i tillæg 1 til dette bilag.
 c)
 En printer og/eller et elektroniske lagringsmedium til registrering og udlæsning af de røgværdier, som foreskrives i punkt 6.3 i tillæg 1 til dette bilag.
 5.2. Specifikke krav
 5.2.1
 Linearitet
 Systemet skal være lineært inden for ± 2 % opacitet.
 5.2.2.
 Nulpunktsforskydning
 Nulpunktsforskydningen må inden for et tidsrum af 1 time ikke være over ± 1 % opacitet.
 5.2.3.
 Opacimeterets skalavisning og måleområde
 Ved aflæsning af opacitet skal måleområdet være opacitet mellem 0 og 100 % med en aflæsenøjagtigheden på 0,1 % opacitet. Til aflæsning af lysabsorptionskoefficient skal området være 0-30 m-1 lysabsorptionskoefficient, og aflæsenøjagtigheden 0,01 m-1 lysabsorptionskoefficient.
 5.2.4.
 Apparatets responstid
 Opacimeterets fysiske responstid må ikke være over 0,2 s. Den fysiske responstid er den tid, det tager aflæsningen på en hurtigreagerende modtageenhed at nå fra 10 til 90 % af hele ændringen, når opaciteten af den målte gas ændrer sig i løbet af mindre end 0,1 s.
 Opacimeterets elektriske responstid må ikke være over 0,05 s. Den elektriske responstid er den tid, det tager aflæsningen på en hurtigreagerende modtageenhed at nå fra 10 til 90 % af fuld skalavisning, når lyskilden afbrydes eller fuldstændig slukkes i løbet af mindre end 0,01 s.
 5.2.5.
 Neutralfiltre
 For eventuelle neutralfiltre, der anvendes i forbindelse med kalibrering, linearitetsmåling eller nulstilling af opacimeteret, skal værdien være kendt med en nøjagtighed på 1,0 % opacitet. Nøjagtigheden af filterets nominelle værdi skal kontrolleres mindst én gang årligt ved hjælp af en reference, der kan henføres til en national eller international standard.
 Neutralfiltre er præcisionsudstyr, som let kan blive beskadiget under brug. Håndteringen bør indskrænkes til det mindst mulige og bør, når den er nødvendig, ske med forsigtighed for at undgå, at filteret ridses eller tilsmudses.
 Tillæg 5
 Kalibreringsmetode
 1. KALIBRERING AF ANALYSEAPPARATURET
 1.1. Indledning
 Hver analysator skal kalibreres så ofte som nødvendigt til opfyldelse af nøjagtighedskravene i dette regulativ. I dette punkt beskrives den kalibreringsmetode, som skal anvendes til analysatorerne omhandlet i tillæg 4, punkt 3, og tillæg 7, punkt 1.
 1.2. Kalibreringsgasser
 For alle anvendte kalibreringsgasser skal holdbarhedsperioden overholdes.
 Den af fabrikanten for kalibreringsgassen angivne udløbsdato skal registreres.
 1.2.1.
 Rene gasser
 Renhedskravene til gasserne er fastlagt ved nedenstående renhedsgrænser. Følgende gasser skal være til rådighed til anvendelse ved prøvningen:
 Renset nitrogen
 (Urenheder ≤ 1 ppm C1, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO)
 Renset oxygen
 (Renhed > 99,5 % vol. O2)
 Hydrogen-helium blanding
 (40 ± 2 % hydrogen, resten helium)
 (Urenheder ≤ 1 ppm C1, ≤ 400 ppm CO2).
 Renset syntetisk luft
 (Urenheder ≤ 1 ppm C1, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO)
 (Oxygenindhold mellem 18

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
og 21 % vol.).
 Renset propan eller CO til CVS-kontrol
 1.2.2.
 Kalibrerings- og nulstillingsgasser
 Gasblandinger med følgende kemiske sammensætning skal være til rådighed:
 C3H8 og renset syntetisk luft (se punkt 1.2.1)
 CO og renset nitrogen
 NOx og renset nitrogen (indholdet af NO2 i denne kalibreringsgas må ikke være over 5 % af NO-indholdet)
 CO2 og renset nitrogen
 CH4 og renset syntetisk luft
 C2H6 og renset syntetisk luft
 Bemærk: Andre gaskombinationer er tilladt, forudsat at gasserne ikke reagerer indbyrdes.
 Den faktiske koncentration i en kalibrerings- eller nulstillingsgas må ikke afvige mere end ± 2 % fra den nominelle. Alle koncentrationer for kalibreringsgasser skal angives på volumenbasis ( % vol. eller ppm v/v).
 De til kalibrering og nulstilling anvendte gasblandinger kan også fremstilles med et gasdeleapparat, ved fortynding med renset N2 eller med renset syntetisk luft. Blanderens nøjagtighed skal være således, at koncentrationen af fortyndet kalibreringsgas kan bestemmes med en nøjagtighed på ± 2 %.
 1.2.3.
 Anvendelse af præcisionsanordninger til blanding
 De til kalibrering og nulstilling anvendte gasblandinger kan også fremstilles med præcisionsanordninger til blanding, ved fortynding med renset N2 eller med renset syntetisk luft. Blanderens nøjagtighed skal være således, at koncentrationen af de blandede kalibreringsgasser kan bestemmes med en nøjagtighed på ± 2 %. Denne nøjagtighed betyder, at primære gasser anvendt til blanding skal kendes med en nøjagtighed på mindst ± 1 %, der kan henføres til nationale eller internationale gasstandarder. Kontrollen skal udføres ved mellem 15 og 50 % af fuld skalavisning for hver kalibrering, i hvilken indgår en blandingsanordning.
 Man kan vælge at kontrollere blandingsanordningen med et instrument af lineær art, f.eks. et som bruger NO-gas med CLD. Instrumentets kalibreringsværdi skal justeres med kalibreringsgassen direkte tilsluttet instrumentet. Blandingsanordningen skal kontrolleres ved de anvendte indstillinger, og den nominelle værdi skal sammenlignes med instrumentets målte koncentrationer. Denne forskel skal i hvert punkt være inden for ± 1 % af den nominelle værdi.
 1.3. Betjening af analysatorer og prøvetagningssystem
 Ved betjening af analysatorer skal fabrikantens anvisninger for opstart og betjening følges. Minimumskravene i punkt 1.4 til 1.9 skal være overholdt.
 1.4. Tæthedsprøve
 Systemet skal gennemgå en tæthedsprøve. Sonden afbrydes fra udstødningssystemet, og dens ende tilproppes. Analysatorens pumpe startes. Efter den indledende stabilisering skal alle flowmetre vise nul. Hvis de ikke gør det, kontrolleres prøvetagningsledningerne, og fejlen rettes.
 På vakuumsiden tillades en utæthed svarende til højst 0,5 % af strømmen under brug i den del af systemet, der kontrolleres. Størrelsen af den aktuelt anvendte gasstrøm kan skønnes ud fra størrelsen af strømmen gennem analysator og omledningsforbindelse.
 Alternativt kan systemet udsuges til et tryk på mindst 20 kPa vakuum (80 kPa absolut). Efter den indledende stabilisering må trykforøgelsen i systemet Δp (kPa/min) ikke være større end:
 Δp = p/Vs × 0,005 × qvs
 hvor:
 Vs
 =
 systemets volumen, 1
 qvs
 =
 systemets strømningshastighed, l/min
 En alternativ metode er at indføre en trinvis ændring af koncentrationen i begyndelsen af prøvetagningsledningen ved at skifte fra nulstillings- til kalibreringsgas. Hvis den aflæste koncentration efter et passende tidsrum er ca. 1 % lavere end den tilførte koncentration, er


text:
det tegn på kalibreringsfejl eller utæthed.
 1.5. Kontrol af analysesystemets responstid
 Systemets indstillinger til evaluering af responstid skal være nøjagtigt de samme som under måling i prøvningsforløbet (dvs. tryk, strømningshastigheder, filterindstillinger på analysatorerne og alle andre ting, der har indflydelse på responstiden). Bestemmelsen af responstid skal finde sted med gasomskiftning direkte ved indgangen til prøvetagningssonden. Gasomskiftningen skal ske på under 0,1 sekund. De gasser, der anvendes til prøvningen, skal forårsage en koncentrationsændring på mindst 60 % FS.
 Koncentrationssporet for hver enkel gaskomponent registreres. Responstiden defineres som forskellen i tid mellem gasomskiftningen og den relevante ændring af den registrerede koncentration. Systemets responstid består (t90) af forsinkelsestid til måledetektoren og detektorens stigningstid. Forsinkelsestid defineres som tiden fra ændringen (t0) indtil responsen er 10 % af den endelige aflæste værdi (t10). Stigningstiden defineres som den tid, der forløber fra den viste værdi stiger fra 10 % til 90 % af den endelige aflæsning (t90-t10).
 Med hensyn til justering af analysator- og udstødningsstrømssignaler i tilfælde af ufortyndede målinger defineres transformationstiden som tiden fra ændringen (t0), indtil responsen er 50 % af den endelige aflæste værdi (t50)
 Systemets responstid skal være ≤ 10 sekunder med en stigningstid ≤ 3,5 sekunder for alle begrænsede komponenter (CO, NOx, HC eller NMHC) og alle anvendte områder.
 1.6. Kalibrering
 1.6.1.
 Instrumentenhed
 Instrumentenheden kalibreres, og kalibreringskurverne kontrolleres i forhold til standardgasser. Gasstrømningshastigheden skal være den samme som ved udtagning af prøve af udstødningsgassen.
 1.6.2.
 Opvarmningstid
 Opvarmningstiden skal være i overensstemmelse med fabrikantens anbefalinger. Er der ikke angivet nogen opvarmningstid, anbefales en opvarmningstid på mindst to timer for analysatorerne.
 1.6.3.
 NDIR- og HFID-analysator
 NDIR-analysatoren finjusteres i nødvendigt omfang og HFID-analysatoren forbrændingsflamme optimeres (punkt 1.8.1).
 1.6.4.
 Fastlæggelse af kalibreringskurven
 a)
 Der kalibreres i hvert af de normalt anvendte måleområder.
 b)
 Analysatorerne for CO, CO2, NOx og HC nulstilles med renset syntetisk luft (eller nitrogen).
 c)
 De pågældende kalibreringsgasser tilføres analysatorerne, værdierne registreres, og kalibreringskurven optegnes.
 d)
 Kalibreringskurven optegnes med mindst 6 kalibreringspunkter (ekskl. nul), jævnt fordelt over driftsområdet. Den højeste nominelle koncentration skal svare til mindst 90 % af fuldt skalaudslag.
 e)
 Kalibreringskurven beregnes ved hjælp af mindste kvadraters metode. En best-fit lineær eller ikke-lineær ligning kan anvendes.
 f)
 Kalibreringspunkterne må ikke afvige fra best-fit linjen, fastlagt ved brug af de mindste kvadraters metode, med mere end ± 2 % af den aflæste værdi eller ±0,3 % af fuld skalavisning, afhængig af, hvilken værdi er den største.
 g)
 Om nødvendigt gentages kontrollen af nulstillingen og kalibreringen.
 1.6.5.
 Alternative metoder
 Hvis det kan godtgøres, at tilsvarende nøjagtighed kan opnås med alternativ teknologi (f.eks. computer, elektronisk styret områdevælger osv.), kan sådanne alternativer benyttes.
 1.6.6.
 Kalibrering af sporgasanalysator til måling af udstødningsstrøm
 Kalibreringskurven optegnes med mindst 6 kalibreringspunkter (ekskl. nul), jævnt fordelt over driftsområdet. Den højeste nominelle koncentration skal svare til mindst 90 % af fuldt skalaudslag. Kalibreringskurven beregnes ved hjælp af mindste kvadraters metode.
 Kalibreringspunkterne må ikke afvige fra best-fit linjen, fastlagt ved brug af de mindste kvadraters metode, med mere end ± 2 % af den aflæste værdi eller ±0,3 % af fuld


text:
skalavisning, afhængig af, hvilken værdi er den største.
 Analysatoren indstilles på nul, og måleområdet bestemmes inden prøvningen ved hjælp af en nulstillingsgas og en kalibreringsgas med en nominel værdi på over 80 % af analysatorens fulde visning.
 1.6.7.
 Efterprøvning af kalibreringen
 Før hver analyse skal hvert af de normalt anvendte måleområder efterprøves på følgende måde.
 Kalibreringen kontrolleres ved hjælp af en nulstillingsgas og en kalibreringsgas med nominel værdi på over 80 % af fuldt skalaudslag i det pågældende måleområde.
 Afviger kontrolværdierne for de to nævnte punkter højst ± 4 % af fuldt skalaudslag fra den angivne referenceværdi, kan indstillingsparametrene ændres. I modsat fald udarbejdes en ny kalibreringskurve i overensstemmelse med punkt 1.5.5.
 1.7. Kontrol af NOx-konverterens virkningsgrad
 Virkningsgraden af konverteren, der anvendes til konvertering af NO2 til NO, kontrolleres som anført i punkt 1.7.1 til 1.7.8 (figur 6).
 1.7.1.
 Prøveopstilling
 Ved hjælp af prøveopstillingen vist i fig. 6 (se også punkt 3.3.5 i tillæg 4 til dette bilag) og nedenstående fremgangsmåde kontrolleres konverterens virkningsgrad med en ozonisator.
 1.7.2.
 Kalibrering
 CLD- og HCLD-apparaterne kalibreres i det mest anvendte arbejdsområde efter fabrikantens anvisninger ved hjælp af nulstillings- og kalibreringsgas (NO-indholdet deri skal være ca. 80 % af arbejdsområdet, og NO2-koncentrationen i gasblandingen under 5 % af NO-koncentrationen). NOx-analysatoren skal være stillet på NO-modus, således at kalibreringsgassen ikke går gennem konverteren. Den viste koncentration registreres.
 1.7.3.
 Beregning
 NOx-konverterens virkningsgrad beregnes af følgende udtryk:
 hvor:
 a
 =
 er NOx-koncentrationen i henhold til punkt 1.7.6
 b
 =
 er NOx-koncentrationen i henhold til punkt 1.7.7
 c
 =
 er NO-koncentrationen i henhold til punkt 1.7.4
 d
 =
 er NO-koncentrationen i henhold til punkt 1.7.5
 1.7.4.
 Tilførsel af oxygen
 Via en T-samling tilføres kontinuerligt oxygen eller nulstillingsluft til gasstrømmen, indtil den viste koncentration er ca. 20 % lavere end den kalibreringskoncentration, der er anført i punkt 1.7.2. (Analysatoren skal være indstillet på NO-modus). Den viste koncentration c registreres. Ozonisatoren skal være ude af funktion under hele processen.
 1.7.5.
 Aktivering af ozonisatoren
 Ozonisatoren aktiveres derefter for at producere tilstrækkelig ozon til, at NO-koncentrationen bringes ned på ca. 20 % (minimum 10 %) af den i punkt 1.7.2 ovenfor anførte kalibreringskoncentration. Den målte koncentration (d) registreres (med analysatoren indstillet på NO-modus).
 1.7.6.
 NOx-modus
 NO-analysatoren stilles derefter om på NOx-modus, således at gasblandingen (bestående af NO, NO2, O2 og N2) nu ledes gennem konverteren. Den målte koncentration »a« registreres (med analysatoren indstillet på NOx-modus).
 1.7.7.
 Deaktivering af ozonisatoren.
 Ozonisatoren deaktiveres nu. Den i punkt 1.7.6 beskrevne gasblanding ledes gennem konverteren og til detektoren. Den målte koncentration »b« registreres (med analysatoren indstillet på NOx).
 1.7.8.
 NO-modus
 Når der er skiftet om til NO-modus og ozonisatoren deaktiveret, afbrydes også tilførslen af oxygen eller syntetisk luft. Den af analysatoren målte NOx-værdi må højst afvige ± 5 % fra den, der er målt i henhold til punkt 1.7.2. (Analysatoren er indstillet på NO-modus).
 1.7.9.
 Prøvningsinterval
 Konverterens virkningsgrad skal afprøves før hver kalibrering af NOx-analysatoren.
 1.7.10.
 Krav til virkningsgraden
 Konverterens virkningsgrad må ikke være under 90 %; en virkningsgrad på over 95 % må dog stærkt


text:
tilrådes.
 Bemærk: Hvis der ved hjælp af ozonisatoren ikke kan opnås en reduktion fra 80 % til 20 % i overensstemmelse med punkt 1.7.5, når analysatoren er indstillet på det mest anvendte område, anvendes det højeste område, som giver denne reduktion.
 Figur 6
 Diagram over opstilling til kontrol af NOx-konverterens virkningsgrad
 1.8. Justering af flammeion-analysatoren (FID)
 1.8.1.
 Optimering af detektorens respons
 FID-enheden finindstilles som foreskrevet af fabrikanten. Der anvendes en kalibreringsgas bestående af propan i luft til optimering af responsen i det mest anvendte måleområde.
 Med brændstof- og luftstrømme indstillet i henhold til fabrikantens anvisninger tilføres analysatoren en kalibreringsgas på 350 ± 75 ppm C. Responsen ved en given brændstoftilførsel bestemmes af forskellen mellem responsen på kalibreringsgas og på nulstillingsgas. Brændstoftilførslen indstilles på trinvis højere og lavere værdier end fabrikantens specifikation. Responsen på kalibreringsgas og nulstillingsgas ved de pågældende værdier af brændstoftilførslen registreres. Forskellen mellem responsen på kalibrerings- og nulstillingsgassen afbildes i kurveform, og brændstoftilførslen indstilles, så den svarer til kurvens »fede« side.
 1.8.2.
 Responsfaktorer for carbonhydrider
 Analysatoren kalibreres med propan i luft og renset syntetisk luft som angivet i punkt 1.5.
 Responsfaktorerne skal bestemmes, når en analysator idriftsættes samt efter større serviceeftersyn. Responsfaktoren (Rf) for et given carbonhydrid er forholdet mellem C1-udslaget på FID-analysatoren og gaskoncentrationen i cylinderen, angivet i ppm C1.
 Prøvegassen skal have en koncentration, der giver en respons på ca. 80 % af fuldt skalaudslag. Regnet i volumen skal koncentrationen være bestemt med en nøjagtighed på ± 2 % i forhold til en gravimetrisk standard, udtrykt i volumenenheder. Desuden skal gascylinderen være forkonditioneret i 24 timer ved en temperatur på 298 K ± 5 K (25 oC ± 5 oC).
 Nedenfor er angivet hvilke prøvegasser, der skal anvendes, og det anbefalede område for responsfaktoren:
 Methan og renset syntetisk luft: 1,00 ≤ Rf ≤ 1,15
 Propylen og renset syntetisk luft: 0,90 ≤ Rf ≤ 1,10
 Toluen og renset syntetisk luft: 0,90 ≤ Rf ≤ 1,10
 Værdierne er angivet i forhold til responsfaktoren (Rf) på 1,00 for propan og renset syntetisk luft.
 1.8.3.
 Kontrol af oxygeninterferens
 Kontrol af oxygeninterferens skal finde sted, når en analysator idriftsættes samt efter de vigtigste serviceintervaller.
 Definition af responsfaktoren og metode til dens bestemmelse er givet i punkt 1.8.2. Nedenfor er angivet, hvilke prøvegasser, der skal anvendes, og det anbefalede område for den relative responsfaktor:
 Propan og nitrogen 0,95 ≤ Rf ≤ 1,05
 Værdierne er angivet i forhold til responsfaktoren (Rf) på 1,00 for propan og renset syntetisk luft.
 Oxygenkoncentrationen i FID-brænderen skal med en nøjagtighed på ± 1 molprocent svare til oxygenkoncentrationen i den brænderluft, der er anvendt til den seneste kontrol af oxygeninterferens. Er forskellen større, foretages kontrol af oxygeninterferens, og om nødvendigt justeres analysatoren.
 1.8.4.
 Virkningsgraden af ikke-methan afskæringen (NMC, kun NG-drevne gasmotorer)
 NMC anvendes til fjernelse af ikke-methan carbonhydrider fra prøvegassen gennem oxidation af alle carbonhydrider bortset fra methan. Det ideelle er en konverteringsgrad på 0 % for methan og 100 % for de andre carbonhydrider, repræsenteret ved ethan. For at få en nøjagtig bestemmelse af NMHC bestemmer man


text:
de to virkningsgrader og anvender dem til beregning af massestrømmen af NMHC-emissioner (se bilag 4A, tillæg 2, punkt 5).
 1.8.4.1.
 Virkningsgrad for methan
 Methan-kalibreringsgassen ledes gennem FID-enheden med og uden omledning ved NMC-enheden, og de to koncentrationer registreres. Virkningsgraden bestemmes som følger:
 hvor:
 cw
 =
 HC-koncentration, når CH4 ledes gennem NMC-enheden
 cw/o
 =
 HC koncentration, når CH4 ledes uden om NMC-enheden.
 1.8.4.2.
 Virkningsgrad for ethan
 Ethan-kalibreringsgassen ledes gennem FID-enheden med og uden omledning ved NMC-enheden, og de to koncentrationer registreres. Virkningsgraden bestemmes som følger:
 hvor:
 cw
 =
 HC-koncentration, når C2H6 ledes gennem NMC-enheden
 cw/o
 =
 HC-koncentration, når C2H6 ledes uden om NMC-enheden
 1.9. Interferensvirkninger med CO-, CO2- og NOx-analysatorer
 Målingerne kan på flere måder påvirkes ved interferens fra andre gasser i udstødningen end den, der bestemmes. Positiv interferens forekommer i NDIR-enheder, hvor den interfererende gas giver samme virkning som den målte, blot i mindre grad. Negativ interferens forekommer ligeledes i NDIR-enheder, når den interfererende gas udvider absorptionsbåndet for den målte gas, samt i CLD-enheder, når den interfererende gas dæmper strålingen. Den i punkt 1.9.1 og 1.9.2 angivne interferenskontrol skal foretages inden første idriftsættelse af en analysator samt efter de vigtigste serviceintervaller.
 1.9.1.
 Interferenskontrol for CO-analysator
 Vand- og CO2 kan interferere med CO-analysatorens resultater. Kontrol heraf foretages ved, at en CO2-kalibreringsgas med en koncentration svarende til 80 til 100 % af fuldt skalaudslag i det højeste under testningen anvendte måleområde bobles gennem vand ved rumtemperatur, og analysatorens respons registreres. For måleområder på 300 ppm eller derover må analysatorresponsen ikke være over 1 % af fuldt skalaudslag; for måleområder under 300 ppm må responsen ikke være over 3 ppm.
 1.9.2.
 Kontrol af dæmpning af NOx-analysatoren
 De to gasser, der har interesse i forbindelse med analysatorer af typen CLD (og HCLD), er CO2 og vanddamp. Disse gassers dæmpning er proportional med deres koncentration, hvorfor der kræves teknikker til bestemmelse af dæmpningen ved de højeste koncentrationer, der forventes at optræde under prøverne.
 1.9.2.1.
 Kontrol af dæmpning fra CO2
 En CO2-kalibreringsgas med en koncentration på 80 til 100 % af fuldskalaværdien i det maksimale måleområde ledes gennem NDIR-analysatoren, og CO2-værdien registreres som A. Derefter fortyndes den ca. 50 % med NO-kalibreringsgas og ledes gennem NDIR og (H)CLD, idet CO2- og NO-værdierne registreres som henholdsvis B og C. Der lukkes for CO2-tilførslen, og kun NO-kalibreringsgassen ledes gennem (H)CLD-enheden. NO-værdien registreres som D.
 Dæmpningen, som ikke må være over 3 % af fuld skalavisning, beregnes på følgende måde:
 med:
 A
 =
 er den ufortyndede CO2-koncentration, målt med NDIR, i %
 B
 =
 er den fortyndede CO2-koncentration, målt med NDIR, i %
 C
 =
 er den fortyndede NO-koncentration, målt med (H)CLD, i ppm
 D
 =
 er den ufortyndede NO-koncentration, målt med (H)CLD, i ppm.
 Alternative metoder til fortynding og kvantitativ bestemmelse af CO2- og NO-kalibreringsgasserne, som f.eks. dynamisk opblanding, kan anvendes.
 1.9.2.2.
 Kontrol af dæmpning fra vand
 Denne kontrol finder kun anvendelse på gaskoncentrationsmålinger på våd basis. Ved beregning af dæmpningen fra vand skal der tages hensyn til fortyndingen af NO-kalibreringsgassen med vanddamp og tilpasning af blandingens vanddampkoncentration


text:
til den, der forventes under prøvningen.
 En NO-kalibreringsgas med en koncentration på 80 til 100 % af fuldt skalaudslag i det normale måleområde ledes gennem (H)CLD-enheden, og NO-værdien registreres som D. NO-gassen bobles gennem vand ved rumtemperatur og ledes gennem (H)CLD-enheden, og NO-værdien registreres om C. Analysatorens absolutte driftstryk og vandtemperaturen bestemmes og registreres som henholdsvis E og F. Blandingens mætningsdamptryk svarende til gennemboblerens vandtemperatur F bestemmes og registreres som G. Blandingens vanddampkoncentration (H, i %) beregnes på følgende måde:
 H = 100 × (G/E)
 Den forventede koncentration (De) af den fortyndede NO-kalibreringsgas (i vanddamp) beregnes som følger:
 De = D × (1 - H/100)
 Idet atomforholdet H/C for dieselolie sættes til 1,8:1, beregnes den under prøven forventede maksimale vanddampkoncentration (Hm, i %) for diesel-udstødningsgas ud fra CO2-koncentrationen i ufortyndet kalibreringsgas (A, målt i punkt 1.9.2.1), som følger:
 Hm = 0,9 × A
 Dæmpningen fra vand, som ikke må være over 3 %, beregnes på følgende måde:
 % dæmpning = 100 × ((De - C)/De) × (Hm/H)
 hvor:
 De
 =
 den forventede NO-koncentration, i ppm
 C
 =
 den fortyndede NO-koncentration, i ppm
 Hm
 =
 den maksimale vanddampkoncentration, i %
 H
 =
 den faktiske vanddampkoncentration, i %
 Bemærk
 :
 Det er vigtigt, at den til denne kontrol anvendte NO-kalibreringsgas indeholder mindst muligt NO2, da der i dæmpningsberegningerne ikke er taget hensyn til opløsning af NO2 i vand.
 1.10. Kalibreringsintervaller
 Kalibrering af analysatorerne som angivet i punkt 1.5 skal foretages mindst hver 3. måned, samt hver gang der er foretaget reparationer eller ændringer, som kan tænkes at påvirke kalibreringen.
 2. KALIBRERING AF CVS-SYSTEMET
 2.1. Generelt
 CVS-systemet kalibreres med et nøjagtigt flowmeter, der kan henføres til nationale eller internationale standarder, og en forsnævringsanordning. Strømningen gennem systemet måles ved forskellige indstillinger af forsnævringen, og systemets styreparametre måles og sammenholdes med gennemstrømningen.
 Der kan anvendes forskellige typer flowmetre, f.eks. kalibreret venturi, kalibreret laminart flowmeter, kalibreret turbinemeter.
 2.2. Kalibrering af den positive fortrængningspumpe (PDP)
 Alle parametre vedrørende pumpen skal måles samtidig med parametrene vedrørende det flowmeter, der er serieforbundet med pumpen. Den beregnede strømningshastighed (i m3/min ved pumpeindgangen, absolut tryk og temperatur) afsættes mod en korrelationsfunktion, der er dannet ved en bestemt kombination af pumpeparametre. Derefter bestemmes den lineære ligning, som udtrykker sammenhængen mellem pumpeydelsen og korrelationsfunktionen. Hvis drevet på noget CVS arbejder med flere hastigheder, skal der kalibreres for hvert af de anvendte områder. Under kalibreringen skal temperaturen holdes stabil.
 2.2.1.
 Dataanalyse
 Luftgennemstrømningen (Qs) ved hver indstilling af forsnævringen (mindst 6 indstillinger) beregnes i standard-m3/min på grundlag af flowmeterdataene med den af fabrikanten foreskrevne metode. Luftstrømningshastigheden omregnes derefter til pumpeydelse (V0) i m3/omdr. ved absolut pumpeindgangstemperatur og -tryk på følgende måde:
 hvor:
 qvCVS
 =
 luftstrømningshastighed ved standardbetingelserne (101,3 kPa, 273 K), m3/s
 T
 =
 temperatur ved pumpeindgangen, K
 pp
 =
 absolut tryk ved pumpens indgang (pB – p1), kPa
 n
 =
 pumpehastighed, omdr./s.
 For at tage hensyn til vekselvirkningen mellem trykvariationer ved pumpen og pumpens sliphastighed beregnes korrelationsfunktionen (X0) mellem pumpehastighed, trykdifference mellem pumpeindgang og -afgang og absolut pumpeafgangstryk på følgende måde:
 hvor:
 Δpp
 =


text:
trykforskel mellem pumpeindgang og pumpeafgang, kPa
 pp
 =
 absolut afgangstryk ved pumpeudgang, kPa
 Kalibreringsligningen beregnes ved en lineær mindste kvadraters tilnærmelse på følgende måde:
 V
 0 = D
 0 - m × X
 0
 Konstanterne D0 og m er henholdsvis regressionslinjernes skæringspunkt og hældning og beskriver således disse.
 For et CVS-system med flere hastigheder skal kalibreringskurverne genereret med forskellige pumpeydelser være tilnærmelsesvis parallelle, og værdierne svarende til skæringspunktet (D0) skal stige med aftagende pumpeydelse.
 De af ligningen beregnede værdier skal ligge inden for ±0,5 % af den målte værdi af V0. Værdien af m vil være forskellig for forskellige pumper. Tilførte partikler vil med tiden mindske pumpens slip, således at m aftager. Derfor skal pumpen kalibreres ved opstart, efter større vedligeholdelsesindgreb samt hvis efterprøvningen af det samlede system (punkt 2.4) tyder på, at sliphastigheden har ændret sig.
 2.3. Kalibrering af den kritiske venturi (CFV)
 Kalibrering af CFV bygger på strømningsligningen for en kritisk venturi. Gasstrømmen er en funktion af indgangstryk og -temperatur.
 2.3.1.
 Dataanalyse
 Luftgennemstrømningen (Qs) ved hver indstilling af forsnævringen (mindst 8 indstillinger) beregnes i standard-m3/min på grundlag af flowmeterdataene med den af fabrikanten foreskrevne metode. Kalibreringsfaktoren beregnes ud fra kalibreringsdataene for hver indstilling på følgende måde:
 hvor:
 qvCVS
 =
 luftstrømningshastighed ved standardbetingelserne (101,3 kPa, 273 K), m3/s
 T
 =
 temperatur ved venturiens indgang, K
 pp
 =
 absolut tryk ved venturiens indgang, kPa
 For at bestemme området med kritisk strømning afsættes Kv som funktion af venturiens indgangstryk. For kritisk (droslet) strømning vil Kv være forholdsvis konstant. Når trykket aftager (vakuum øges) aftager venturiens drosselvirkning og Kv mindskes, ensbetydende med at CFV-enheden arbejder uden for det tilladte arbejdsområde.
 For mindst otte punkter i området med kritisk strømning beregnes gennemsnitsværdien af Kv og standardafvigelsen. Standardafvigelsen må ikke være over ±0,3 % af gennemsnitsværdien af Kv.
 2.4. Kalibrering af subsonisk venturi (SSV)
 Kalibrering af SSV bygger på strømningsligningen for en subsonisk venturi. Gasstrømmen er en funktion af indgangstryk og temperatur, trykfald mellem SSV-indgang og hals.
 2.4.1.
 Dataanalyse
 Luftgennemstrømningen (QSSV) ved hver indstilling af forsnævringen (mindst 16 indstillinger) beregnes i standard-m3/min på grundlag af flowmeterdataene med den af fabrikanten foreskrevne metode. Udledningskoefficienten beregnes ud fra kalibreringsdataene for hver indstilling på følgende måde:
 hvor:
 QSSV
 =
 luftstrømningshastighed ved standardbetingelserne (101,3 kPa, 273 K), m3/s
 T
 =
 temperatur ved venturiens indgang, K
 d
 =
 SVV-halsens diameter, m
 rp
 =
 forholdet mellem det det absolutte statiske tryk ved indgang og SVV-hals =
 rD
 =
 SSV-halsens diameter, d, i forhold til indgangsrørets indvendige diameter, D
 For at bestemme området for subsonisk strømning, optegnes Cd som en funktion af Reynolds' tal ved SSV-halsen. Re ved SVV-halsen beregnes ved hjælp af følgende formel:
 hvor:
 A1
 =
 en samling af konstanter og enhedskonverteringer
 QSSV
 =
 luftstrømningshastighed ved standardbetingelserne (101,3 kPa, 273 K), m3/s
 d
 =
 SVV-halsens diameter, m
 μ
 =
 gassens absolutte eller dynamiske viskositet, beregnet efter følgende formel:
 b
 =
 empirisk konstant = 1,458 x 106, kg/ms K0,5
 S
 =
 empirisk konstant = 110,4 K
 Da QSSV er et input til Re-formelen, startes beregningerne med et indledende gæt af


text:
kalibreringsventuriens QSSV eller Cd og gentages, indtil QSSV konvergerer. Konvergensmetoden skal være nøjagtig til 0,1 % af punkt eller bedre.
 For mindst 16 punkter i det subsoniske strømningsområde skal de værdier for Cd, der beregnes ud fra tilnærmelsesligningen for den fremkomne kalibreringskurve ligge inden for ±0,5 % af den målte værdi for Cd for hvert kalibreringspunkt.
 2.5. Kontrol af det samlede system
 Nøjagtigheden af det samlede CVS-prøvetagnings- og analysesystem bestemmes ved tilledning af en kendt masse af en forurenende luftart til systemet, medens dette er bragt til at fungere på normal måde. Der analyseres for den forurenende luftart, og dens masse beregnes efter bilag 4A, tillæg 2, punkt 4.3, bortset fra propan, for hvilket der for HC anvendes en faktor 0,000472 i stedet for 0,000479. Der skal anvendes en af følgende to teknikker.
 2.5.1.
 Måling med blænde med kritisk strømning
 En kendt mængde af en ren gas (carbonmonoxid eller propan) ledes til CVS-systemet gennem en kalibreret kritisk blænde. Hvis indgangstrykket er tilstrækkelig højt, er strømningshastigheden, som justeres ved hjælp af den kritiske blænde, uafhængigt af blændens afgangstryk (≡ kritisk strømning). CVS-systemet bringes til at fungere som ved en sædvanlig emissionsprøvning af udstødningsgas i 5 til 10 minutter. En gasprøve analyseres med det sædvanlige udstyr (prøvetagningssæk eller integrationsmetoden), og gassens masse beregnes. Den således bestemte masse må højst afvige ± 3 % fra den kendte masse af tilledt gas.
 2.5.2.
 Gravimetrisk måling
 Massen af en lille cylinder fyldt med enten carbonmonoxid eller propan bestemmes med en nøjagtighed på ±0,01 g. CVS-systemet sættes i drift som under en normal udstødningsemissionsprøvning i mellem 5 og 10 minutter, idet der indsprøjtes carbonmonoxid eller propan i systemet. Den afgivne mængde ren gas bestemmes ved differentialvejning. En gasprøve analyseres med det sædvanlige udstyr (prøvetagningssæk eller integrationsmetoden), og gassens masse beregnes. Den således bestemte masse må højst afvige ± 3 % fra den kendte masse af tilledt gas.
 3. KALIBRERING AF SYSTEMET TIL PARTIKELBESTEMMELSE
 3.1. Indledning
 Kalibreringen af partikelmålingen er begrænset til de flowmetre, der anvendes til at bestemme prøvetagningsstrømning og fortyndingsforhold. Hver analysator skal kalibreres så ofte som nødvendigt til opfyldelse af nøjagtighedskravene i dette regulativ. Den kalibreringsmetode, der skal anvendes, er beskrevet i punkt 3.2.
 3.2. Flowmålinger
 3.2.1.
 Periodisk kalibrering
 a)
 For at opfylde nøjagtighedskravene til flowmålinger som nærmere angivet i punkt 2.2 i tillæg 4 til dette bilag, skal flowmeteret eller instrumenterne til flowmåling kalibreres med et nøjagtigt flowmeter, der kan henføres til internationale og/eller nationale standarder.
 b)
 Hvis gasprøvestrømmen bestemmes ved differensflowmåling, skal flowmeteret eller instrumenterne til flowmåling kalibreres efter en af nedenstående metoder, således at sondestrømmen qmp ind i tunnellen opfylder nøjagtighedskravene i punkt 4.2.5.2 i tillæg 4 til dette bilag
 i)
 Flowmeteret for qmdw skal serieforbindes med flowmeteret for qmdew, forskellen mellem de to flowmetre skal kalibreres for mindst 5 punkter, med strømningsværdier ensartet fordelt mellem den laveste qmdw-værdi anvendt under prøvningen og værdien af qmdew anvendt under prøvningen. Strømmen kan ledes uden om fortyndingstunnelen.
 ii)
 En kalibreret massestrømsanordning skal serieforbindes til flowmeteret for qmdew, og nøjagtigheden skal kontrolleres for de


text:
værdier, der anvendes i prøvningen. Derefter serieforbindes strømningsanordningen til flowmeteret for qmdw, og nøjagtigheden kontrolleres for mindst 5 indstillinger svarende til et fortyndingsforhold mellem 3 og 50, i forhold til qmdew anvendt under prøvningen.
 iii)
 Overføringsrøret, TT, frakobles udstødningen og en kalibreret flowmeteranordning med et passende område til måling af qmp tilsluttes overføringsrøret. Derefter indstilles qmdew til den værdi, der anvendes under prøvningen, og qmdw indstilles sekventielt til mindst 5 værdier svarende til fortyndingsforhold, r, mellem 3 og 50. Alternativt kan der etableres en særlig bane for kalibreringsstrømmen, hvor strømmen ledes uden om tunnellen, mens den samlede strømning og strømningen af fortyndingsluft gennem de tilsvarende målere er som i selve prøvningen.
 iv)
 En sporgas ledes ind i overføringsrøret, TT, for udstødningen. Denne sporgas kan være en af udstødningsgassens komponenter, f.eks. CO2 eller NOx. Efter fortynding i tunnellen måles sporgaskomponenten. Dette foretages for 5 fortyndingsforhold mellem 3 og 50. Prøvestrømmens nøjagtighed bestemmes ud fra fortyndingsforholdet rd:
 c)
 Der skal tages hensyn til gasanalysatorernes nøjagtighed for at sikre nøjagtigheden af qmp.
 3.2.2.
 Kontrol af carbonstrømmen
 a)
 Det anbefales at gennemføre en kontrol af carbonstrømmen for at konstatere, om der er måle- og kontrolproblemer og for at kontrollere, at delstrømssystemet fungerer korrekt. Kontrollen af carbonstrømmen bør foretages mindst hver gang en ny motor installeres, eller hvis der foretages en signifikant ændring i konfigurationen af prøvningsrummet.
 b)
 Motoren skal køre med maksimalt drejningsmoment og maksimal hastighed eller enhver anden stabil modus, der frembringer 5 % CO2 eller mere. Delstrømsprøvetagningssystemet skal køre med en fortyndingsfaktor på ca. 15 til 1.
 c)
 Hvis der gennemføres en carbonstrømskontrol, anvendes den metode, der er beskrevet i tillæg 6 til dette bilag. Strømningshastighederne for carbon beregnes i overensstemmelse med punkt 2.1 til 2.3 i tillæg 6 til dette bilag. Alle strømningshastigheder for carbon skal være i overensstemmelse med hinanden inden for 6 %.
 3.2.3.
 Kontrol før prøvningen
 a)
 Der foretages en forudgående kontrol inden for 2 timer før prøvningsforløbet på følgende måde:
 b)
 Strømningsmålernes nøjagtighed kontrolleres ved samme metode som den, der anvendes til kalibrering (jf. punkt 3.2.1 i dette bilag) for mindst to punkter, herunder strømningsværdier for qmdw, som svarer til fortyndingsforhold mellem 5 og 15 for den qmdew, der anvendes under prøvningen.
 c)
 Hvis det kan påvises ved hjælp af registreringer fra kalibreringsproceduren i punkt 3.2.1, at flowmeterkalibreringen er stabil over en længere periode, kan den forudgående kontrol undlades.
 3.3. Bestemmelse af transformationstiden (for delstrømsfortyndingssystemer kun for ETC)
 a)
 Systemindstillingerne for evaluering af transformationstid skal være nøjagtigt de samme som ved måling under prøvningsforløbet. Transformationstiden bestemmes ved følgende metode:
 b)
 Et uafhængigt referenceflowmeter med et passende måleområde for sondestrømningen serieforbindes og tilsluttes sonden tæt. Dette flowmeter skal have en transformationstid på under 100 ms for den strømningstrinstørrelse, der anvendes ved måling af responstid, med strømningsbegrænsning tilstrækkelig lav til ikke at påvirke delstrømsfortyndingssystemets dynamiske funktion, og i overensstemmelse med god teknisk skik.
 c)
 Tilførslen af udstødningsstrømmen (eller luftstrømmen, hvis udstødningsstrømmen beregnes) til delstrømsfortyndingssystemet skal kunne reguleres trinvis fra en lav strømning til 90 % af fuld skalavisning. Udløseren


text:
for trinændring bør være den samme som den, der anvendes til at starte »look ahead«-styringen under selve prøvningen. Udstødningsstrømmens trinstimulering og flowmeterets respons skal registreres med en prøvetagningshastighed på mindst 10 Hz.
 d)
 For disse data bestemmes transformationstiden for delstrømsfortyndingssystemet, hvilket er tiden fra igangsættelsen af trinstimuleringen til punktet for 50 % flowmeterrespons. På samme måde bestemmes transformationstiden for delstrømsfortyndingssystemets qmp-signal og udstødningsflowmeterets qmew, i-signal. Disse signaler anvendes i de regressionskontroller, der udføres efter hver prøvning (jf. punkt 3.8.3.2 i tillæg 2 til dette bilag).
 e)
 Beregningen skal gentages for mindst 5 stignings- og sænkningsstimuleringer, og gennemsnittet af resultaterne beregnes. Referenceflowmeterets interne transformationstid (< 100 msec) trækkes fra denne værdi. Dette er delstrømfortyndingssystemets »look ahead«-værdi, som anvendes i overensstemmelse med punkt 3.8.3.2 i tillæg 2 til dette bilag.
 3.4. Kontrol af delstrømsbetingelserne
 Størrelsesområdet af udstødningsgashastighed og tryksvingninger skal i givet fald kontrolleres og korrigeres efter forskrifterne i punkt 2.2.1 i tillæg 7 (EP).
 3.5. Kalibreringsintervaller
 Flowmåleinstrumenter skal kalibreres hver 3. måned samt hver gang, der er foretaget systemændringer, der kan have betydning for kalibreringen.
 4. KALIBRERING AF UDSTYR TIL RØGMÅLING
 4.1. Indledning
 Opacimeteret skal kalibreres så ofte som nødvendigt for at opfylde nøjagtighedskravene i dette regulativ. I dette punkt beskrives den kalibreringsmetode, som skal anvendes til komponenterne omhandlet i punkt 5 i tillæg 4 og punkt 3 i tillæg 7 til dette bilag.
 4.2. Kalibreringsprocedure
 4.2.1.
 Opvarmningstid
 Opacimeteret varmes op og stabiliseres efter fabrikantens anvisninger. Har opacimeteret renseluftsystem til undgåelse af tilsodning af instrumentets optiske dele, skal også dette system aktiveres og justeres efter fabrikantens anvisninger.
 4.2.2.
 Måling af responsens linearitet
 Opacimeterets linearitet kontrolleres, når apparatet er indstillet til udlæsning af opacitet i henhold til fabrikantens anvisninger. Tre neutralfiltre, hvis transmittans er kendt, og som opfylder kravene i punkt 5.2.5 i tillæg 4 til dette bilag, anbringes i opacimeteret, og aflæsningen registreres. Den nominelle opacitet af neutralfiltrene skal være ca. 10 %, 20 % og 40 %.
 Lineariteten må højst afvige ± 2 % opacitet fra neutralfilterets nominelle værdi. Enhver ulinearitet større end ovennævnte værdi skal korrigeres før prøvningen.
 4.3. Kalibreringsintervaller
 Kalibrering af opacimeteret som angivet i punkt 4.2.2 skal foretages mindst hver 3. måned, samt hver gang der er foretaget reparationer eller ændringer, som kan tænkes at påvirke kalibreringen.
 Tillæg 6
 Kontrol af carbonstrømmen
 1. INDLEDNING
 Bortset fra en meget lille del kommer al carbon i udstødningen fra brændstoffet, og bortset fra en minimal del optræder al dette i udstødningsgassen som CO2. Dette er grundlaget for systemkontrol baseret på CO2-målinger.
 Strømmen af carbon ind i systemerne til udstødningsmåling bestemmes ud fra brændstoffets strømningshastighed. Strømningen af carbon ved forskellige prøvetagningspunkter i systemerne til prøveudtagning af emissioner og partikler bestemmes ud fra CO2-koncentrationerne og gasstrømningshastighederne ved disse punkter.
 På denne måde udgør motoren en kendt kilde af carbonstrømning, og ved at observere den samme carbonstrøm i udstødningsrøret og ved udgangen af delstrømsprøvetagningssystemet (PM) kontrolleres for utætheder og målenøjagtighed. Denne kontrol indebærer den fordel, at komponenterne fungerer under motorens faktiske prøvningsforhold med hensyn til temperatur og strømning.
 Følgende diagram viser de prøvetagningspunkter,


text:
ved hvilke carbonstrømmene skal kontrolleres. De specifikke ligninger for carbonstrømmene ved hvert prøvetagningspunkt er angivet nedenfor.
 Figur 7
 Målepunkter til kontrol af carbonstrøm
 2. BEREGNINGER
 2.1. Carbons strømningshastighed ind i motoren (punkt 1)
 Carbons massestrømshastighed ind i motoren for et brændstof CHαOε er:
 hvor:
 qmf
 =
 brændstoffets massestrømshastighed, kg/s
 2.2. Carbons strømningshastighed i den ufortyndede udstødning (punkt 2)
 Carbons massestrømningshastighed i motorens udstødningsrør bestemmes ud fra den ufortyndede CO2-koncentration og udstødningsgassens massestrømshastighed:
 hvor:
 cCO2,r
 =
 våd CO2-koncentration i den ufortyndede udstødningsgas, %
 cCO2,a
 =
 våd CO2-koncentration i den omgivende luft, % (ca. 0,04 %)
 qmew
 =
 massestrøm af udstødningsgas på våd basis, kg/s
 Mre
 =
 udstødningsgassens molekylemasse
 Hvis CO2 måles på tør basis, skal det omregnes til våd basis som angivet i punkt 5.2 i tillæg 1 til dette bilag.
 2.3. Carbons strømningshastighed i fortyndingssystemet (punkt 3)
 Carbons strømningshastighed bestemmes ud fra den fortyndede CO2-koncentration, udstødningsgassens massestrømshastighed og prøvestrømshastigheden.
 hvor:
 cCO2,d
 =
 våd CO2-koncentration in den fortyndede udstødningsgas ved fortyndingstunnellens udgang, %
 cCO2,a
 =
 våd CO2-koncentration i den omgivende luft, % (ca. 0,04 %)
 qmdew
 =
 massestrøm af fortyndet udstødningsgas på våd basis, kg/s
 qmew
 =
 massestrøm af udstødningsgas på våd basis, kg/s (kun delstrømssystemer)
 qmp
 =
 prøvestrøm af udstødningsgas ind i delstrømsfortyndingssystem, kg/s (kun delstrømssystemer)
 Mre
 =
 udstødningsgassens molekylemasse
 Hvis CO2 måles på tør basis, skal det omregnes til våd basis som angivet i punkt 5.2 i tillæg 1 til dette bilag.
 2.4. Udstødningsgassens molekylemasse (Mre) beregnes som følger:
 hvor:
 qmf
 =
 brændstoffets massestrømshastighed, kg/s
 qmaw
 =
 indsugningsluftens massestrømshastighed på våd basis, kg/s
 Ha
 =
 indsugningsluftens fugtindhold i g vand pr. kg tør luft
 Mra
 =
 den tørre indsugningslufts molekylemasse (= 28,9 g/mol)
 α, δ, ε, γ
 =
 molære forhold for et brændstof C Hα Oδ Nε Sγ
 Alternativt kan følgende molekylemasser anvendes:
 Mre (diesel)
 = 28,9 g/mol
 Mre (LPG)
 = 28,6 g/mol
 Mre (NG)
 = 28,3 g/mol
 Tillæg 7
 Systemer til analyse og prøvetagning
 1. BESTEMMELSE AF GASEMISSIONER
 1.1. Indledning
 De anbefalede systemer til prøvetagning og analyse er indgående beskrevet i punkt 1.2 og figur 7 og 8. Da tilsvarende resultater vil kunne opnås med afvigende udformning af systemerne, kræves der ikke nøje overensstemmelse med fig. 7 og 8. Der kan anvendes supplerende komponenter som instrumenter, ventiler, magnetventiler, pumper og kontakter til at tilvejebringe supplerende oplysninger og koordinere funktionerne af de indgående systemer. Andre komponenter kan udelades, hvis de for nogle systemers vedkommende ikke er nødvendige af hensyn til nøjagtigheden, og hvis udeladelsen af dem er teknisk velbegrundet.
 Figur 7
 Blokdiagram over system til analyse af CO, CO2, NOx og HC i ufortyndet udstødningsgas (kun ESC)
 1.2. Beskrivelse af analysesystemet
 Der beskrives et analysesystem til bestemmelse af gasemissioner i den ufortyndede udstødningsgas (fig. 7, kun ESC) hhv. i den fortyndede udstødningsgas (fig. 8, ETC og ESC) og baseret på:
 a)
 HFID-analysator til bestemmelse af carbonhydrider
 b)
 NDIR-analysatorer til måling af carbonmonoxid og carbondioxid
 c)
 HCLD- eller tilsvarende analysator til måling af nitrogenoxider.
 Prøven til bestemmelse af alle komponenter kan enten tages ved hjælp af en enkelt prøvetagningssonde eller


text:
med to tætsiddende sonder med indvendig forgrening til de forskellige analysatorer. Der skal være draget omsorg for, at der ikke kan forekomme kondensation af udstødningsgassens komponenter (herunder vand og svovlsyre) noget sted i analysesystemet.
 Figur 8
 Blokdiagram over system til bestemmelse af CO, CO2, NOx, HC i fortyndet udstødningsgas (ETC, frivillig for ESC)
 1.2.1. Komponenter i fig. 7 og 8:
 EP: udstødningsrør
 SP1: prøvetagningssonde for udstødningsgas (kun fig. 7)
 Det anbefales at benytte en lige, lukket, flerhullet sonde af rustfrit stål. Den indvendige diameter må ikke være større end den indvendige diameter af prøvetagningsledningen. Sondens vægtykkelse må ikke være over 1 mm. Der skal være mindst 3 huller, som er beliggende i 3 forskellige radiære planer og er dimensioneret, så de optager omtrent samme prøvetagningsstrøm. Sonden skal dække mindst 80 % af udstødningsrørets diameter. Der kan anvendes en eller to prøvetagningssonder.
 SP2: prøvetagningssonde for fortyndet udstødningsgas (kun fig. 8)
 Sonden skal:
 a)
 være defineret som de første 254 mm til 762 mm af den opvarmede prøvetagningslinje HSL1
 b)
 have en indvendig diameter på mindst 5 mm
 c)
 være monteret i fortyndingstunnelen DT (se punkt 2.3, fig. 20) i et punkt, hvor fortyndingsluft og udstødningsgas bliver opblandet godt (dvs. ca. 10 tunneldiametre nedstrøms for det punkt, hvor udstødningsgassen føres ind i fortyndingstunnelen)
 d)
 være placeret i tilstrækkelig (radial) afstand fra andre sonder og fra tunnelvæggen til at være upåvirket af slipstrømme og hvirvler
 e)
 være opvarmet, således at gasstrømmens temperatur ved afgangen fra sonden er øget til 463 K ± 10 K (190 oC ± 10 oC).
 SP3: sonde til udtagning af prøver af fortyndet udstødningsgas til bestemmelse af CO, CO2, og NOx (kun fig. 8)
 Sonden skal:
 a)
 være i samme plan som SP2
 b)
 være placeret i tilstrækkelig (radial) afstand fra andre sonder og fra tunnelvæggen til at være upåvirket af slipstrømme og hvirvler
 c)
 være opvarmet og isoleret i hele sin længde til en temperatur af 328 K (55 oC) for at forhindre dannelse af kondensvand.
 HSL1: opvarmet prøveudtagsledning
 Prøveudtagsledningen leder gasprøver fra en enkeltsonde til forgreningspunktet (-punkterne) og til HC-analysatoren.
 Prøveudtagsledningen skal:
 a)
 have en indvendig diameter på mindst 5 mm og højst 13,5 mm
 b)
 være fremstillet af rustfrit stål eller PTFE
 c)
 såfremt udstødningsgassens temperatur ved prøvetagningssonden er højst 463 K (190 oC), holde en vægtemperatur på 463 K ± 10 K (190 oC ± 10 oC), målt i hvert særskilt reguleret opvarmet afsnit
 d)
 såfremt udstødningsgassens temperatur ved prøvetagningssonden er over 463 K (190 oC), holde en vægtemperatur på over 453 K (180 oC)
 e)
 holde en gastemperatur på 463 K ± 10 K (190 oC ± 10 oC) umiddelbart før det opvarmede filter F2 og HFID.
 HSL2: opvarmet NOx-prøvetagningsledning
 Prøveudtagsledningen skal:
 a)
 holde en vægtemperatur på 328 K til 473 K (55 oC til 200 oC) indtil konverteren C, når der anvendes kølebad B, og indtil analysatoren når der ikke anvendes kølebad B
 b)
 være fremstillet af rustfrit stål eller PTFE.
 SL: prøveudtagsledning for CO og CO2
 Ledningen skal være fremstillet af PTFE


text:
eller rustfrit stål. Den kan være opvarmet eller uopvarmet.
 BK: sæk til baggrundsbestemmelse (frivillig; kun fig. 8)
 Til prøvetagning af baggrundskoncentrationer.
 BG: prøvetagningssæk (frivillig; Fig. 8, kun CO og CO2)
 Til bestemmelse af prøvernes koncentrationer.
 F1: opvarmet forfilter (frivilligt)
 Temperaturen skal være den samme som HSL1.
 F2: opvarmet filter
 Filteret skal udskille alle faste partikler fra gasprøven før analysatoren. Temperaturen skal være den samme som HSL1. Filteret skal udskiftes efter behov.
 P: opvarmet prøvetagningspumpe
 Pumpen skal være opvarmet, og temperaturen svare til HSL1.
 HC: Opvarmet flammeiondetektor (HFID) til carbonhydridbestemmelse. Temperaturen skal holdes mellem 453 K og 473 K (180 oC og 200 oC).
 CO, CO2: NDIR-analysatorer til bestemmelse af carbonmonoxid og carbondioxid (frivillig til bestemmelse af fortyndingsforhold ved partikelbestemmelse).
 NO: CLD eller HCLD-analysator til bestemmelse af nitrogenoxider. Anvendes HCLD, skal temperaturen holdes i intervallet mellem 328 K og 473 K (55 oC og 200 oC).
 C: konverter
 Der skal anvendes en konverter til katalytisk reduktion af NO2 til NO før bestemmelse i CLD- eller HCLD-enheden.
 B: kølebad (frivilligt)
 Til køling af udstødningsgasprøven og fortætning af dennes vandindhold. Badets temperatur holdes mellem 273 K og 277 K (0 oC og 4 oC) ved istilsætning eller køling. Kølebadet kan undlades, hvis analysatoren er fri for interferens fra vanddamp som fastlagt i punkt 1.9.1 og 1.9.2 i tillæg 5 til dette bilag. Hvis vandet fjernes ved kondensation, skal prøvegassens temperatur eller dugpunkt overvåges enten i vandudskilleren eller nedstrøms for denne. Prøvegassens temperatur og dugpunkt må ikke være over 280 K (7 oC). Der må ikke benyttes kemiske tørremidler til fjernelse af vandindholdet i prøven.
 T1, T2, T3: temperaturfølere
 Til overvågning af gasstrømmens temperatur.
 T4: temperaturføler
 Til overvågning af NO2-NO konverterens temperatur.
 T5: temperaturføler
 Til overvågning af kølebadets temperatur.
 G1, G2, G3: trykmålere
 Til måling af trykket i prøveudtagsledningerne.
 R1, R2: trykregulatorer
 Til regulering af henholdsvis luft og brændstof til HFID-analysatoren.
 R3, R4, R5: trykregulatorer
 Til regulering af trykket i prøveudtagsledninger og af gastilførslen til analysatorerne.
 FL1, FL2, FL3: flowmetere
 Til overvågning af prøvegasomledningens strømningshastighed.
 FL4 til FL6: flowmeter (frivilligt)
 Til overvågning af gennemstrømningshastigheden gennem analysatorerne.
 V1 til V5: omskifterventil
 Passende ventiler til omskiftning mellem prøve, kalibreringsgas eller nulstillingsgas til analysatorerne.
 V6, V7: magnetventiler
 Til omgåelse af NO2-NO-konverteren.
 V8: nåleventil
 Til afbalancering af gennemstrømningen gennem NO2-NO-konverteren C og omledningen.
 V9, V10: nåleventiler
 Til regulering af gasstrømmene til analysatorerne.
 V11, V12: pendulventiler (frivillig)
 Til udtømning af kondensat fra bad B.
 1.3. Analyse af ikke-methan carbonhydrider (NMHC) (kun NG-drevne gasmotorer)
 1.3.1.
 Gaskromatografisk bestemmelse (GC, fig. 9)
 Ved gaskromatografi indsprøjtes et lille afmålt rumfang af prøven i en analysekolonne, som det føres igennem af en inaktiv bæregas. Kolonnen adskiller de forskellige komponenter efter kogepunkt, så de elueres af kolonnen på forskellige tidspunkter. Derefter føres de gennem en detektor, som afgiver et elektrisk signal, der afhænger af deres koncentration. Da metoden ikke er kontinuerlig, kan den kun anvendes i forbindelse med prøveopsamling i sæk som beskrevet i punkt 3.4.2 i tillæg 4 til dette bilag.
 Til NMHC skal anvendes en automatisk gaskromatograf med FID-enhed. Udstødningsgassen opsamles i en


text:
prøvetagningssæk, hvorfra der udtages en del, som injiceres i gaskromatografen. Prøven adskilles i to fraktioner (CH4/luft/CO og NMHC/CO2/H2O) på Porapak-kolonne. Molekylsigte-kolonnen adskiller CH4 fra luft og CO, før den ledes ind i FID-enheden, hvor dens koncentration måles. En komplet cyklus, fra indsprøjtning af én prøve til indsprøjtning af den næste, kan fuldføres på 30 s. Til NMHC-bestemmelse skal CH4-koncentrationen trækkes fra den samlede HC-koncentration (jf. punkt 4.3.1 i bilag 2 til dette bilag).
 Fig. 9 viser en typisk opstilling til gaskromatografisk rutinebestemmelse af CH4. Andre gaskromatografiske metoder kan anvendes, hvis det er teknisk velbegrundet.
 Figur 9
 Blokdiagram for gaskromatografisk analyse af methan (GC-metoden)
 Komponenterne i fig. 9:
 PC: Porapak-kolonne
 Der anvendes en Porapak N-kolonne, 180/300 μm (mesh 50/80), længde 610 mm x Ø indv. 2,16 mm, som inden brug skal være konditioneret i mindst 12 timer med bæregas ved 423 K (150 oC).
 MSC: Molekylsigtekolonne
 Der anvendes en kolonne, 250/350 μm (mesh 45/60), længde 1,220 mm x Ø indv. 2,16 mm, som inden brug skal være konditioneret i mindst 12 timer med bæregas ved 423 K (150 oC).
 OV: ovn
 Til opretholdelse af konstant temperatur af kolonner og ventiler under analysatorens drift og til konditionering af kolonnerne ved 423 K (150 oC).
 SLP: Prøvetagningssløjfe
 Et stykke rør af rustfrit stål med tilstrækkelig længde til at give et rumfang på ca. 1 cm3.
 P: pumpe
 Tilfører prøven til gaskromatografen.
 D: tørreenhed
 Der skal anvendes en tørreenhed med en molekylsigte til fjernelse af vand og andre kontaminanter, der måtte være tilstede i bæregassen.
 HC: Flammeiondetektor (FID) til måling af koncentrationen af methan.
 V1: prøveindsprøjtningsventil
 Til indsprøjtning af prøve udtaget af prøvetagningssækken gennem SL i fig. 8. Den skal have lille dødvolumen, være gastæt og kunne opvarmes til 423 K (150 oC).
 V3: omskifterventil
 Til omskiftning mellem kalibreringsgas, prøve og ingen tilførsel.
 V2, V4, V5, V6, V7, V8: nåleventiler
 Til indstilling af strømningshastighederne i systemet.
 R1, R2, R3: trykregulatorer
 Til regulering af strømmen af henholdsvis brændstof (= bæregas), prøve og luft.
 FC: flowkapillarrør
 Til regulering af lufttilførslen til FID-enheden.
 G1, G2, G3: trykmålere
 Til regulering af strømmen af henholdsvis brændstof (= bæregas), prøve og luft.
 F1, F2, F3, F4, F5: filtre
 Filtre af sintret metal, der forhindrer, at der kommer korn ind i pumpen eller instrumentet.
 FL1: flowmeter
 Til måling af den omledte prøvegasstrøm.
 1.3.2.
 Ikke-methan afskæringsmetoden (NMC, fig. 10)
 Afskæringsenheden oxiderer alle carbonhydrider, bortset fra CH4, til CO2 og H2O, så FID-enheden kun bestemmer CH4, når prøven ledes gennem NMC-enheden. Anvendes opsamling i prøvetagningssæk, skal der være monteret et strømafledningssystem ved SL (se punkt 1.2, fig. 8), som enten kan lede gasstrømmen gennem eller uden om afskæringsenheden, afhængigt af den øverste del af fig. 10. Til NMHC-bestemmelse skal begge værdier (HC og CH4) aflæses på FID-enheden og registreres. Anvendes integrationsmetoden, skal der monteres en NMC på samme ledning som endnu en FID-enhed, parallelt med den normale FID ind i HSL1 (se punkt 1.2, fig. 8), afhængigt af den nederste del af fig.10. Til NMHC-bestemmelse aflæses værdierne fra de to FID-enheder (HC og


text:
CH4) og registreres.
 Afskæringsenheden skal før prøvningen ved en temperatur lig med eller over 600 K (327 oC) karakteriseres med hensyn til katalytisk virkning på CH4 og C2H6 ved H2O-niveauer, som er repræsentative for udstødningsstrømmen. Dugpunkt og O2-indhold af den udtagne prøvestrøm af udstødningsgas skal være kendt. FID-enhedens relative respons på CH4 skal registreres (jf. punkt 1.8.2 i tillæg 5 til dette bilag).
 Figur 10
 Blokdiagram over system til bestemmelse af methan ved enhed til ikke-methan afskæring (NMC)
 Komponenterne i fig. 10
 NMC: enhed til ikke-methan afskæring
 Til oxidering af alle carbonhydrider bortset fra methan.
 HC: Opvarmet flammeiondetektor (HFID) til bestemmelse af HC- og CH4-koncentrationen. Temperaturen skal holdes mellem 453 K og 473 K (180 oC og 200 oC).
 V1: omskifterventil
 Til omskift mellem prøve-, nulstillings- og kalibreringsgas. V1 er identisk med V2 i fig.8.
 V2, V3: magnetventiler
 Til omledning uden om NMC-systemet
 V4: nåleventil
 Til afbalancering af gennemstrømningen i NMC-systemet og omledningen.
 R1: trykregulator
 Til regulering af trykket i prøvetagningsledningen og tilførslen til HFID-enheden. R1 er identisk med R3 i fig. 8.
 FL1: flowmeter
 Til måling af den omledte prøvegasstrøm. FL1 er identisk med FL1 i fig. 8.
 2. FORTYNDING AF UDSTØDNINGSGASSEN OG BESTEMMELSE AF PARTIKELINDHOLDET
 2.1. Indledning
 En udtømmende beskrivelse af de anbefalede systemer til fortynding og prøvetagning er givet i punkt 2.2, 2.3 og 2.4 samt fig. 11 til 22. Da tilsvarende resultater vil kunne opnås med afvigende udformning af systemerne, kræves der ikke nøje overensstemmelse med den i disse figurer viste udformning. Der kan anvendes supplerende komponenter som instrumenter, ventiler, magnetventiler, pumper og kontakter til at tilvejebringe supplerende oplysninger og koordinere funktionerne af de indgående systemer. Andre komponenter kan udelades, hvis de for nogle systemers vedkommende ikke er nødvendige af hensyn til nøjagtigheden, og hvis udeladelsen af dem er teknisk velbegrundet.
 2.2. Delstrømsfortyndingssystem
 Fig. 11 til 19 viser et fortyndingssystem, der er baseret på fortynding af en del af udstødningsgasstrømmen. Til deling og efterfølgende fortynding af udstødningsgasstrømmen kan forskellige typer fortyndingssystemer anvendes. Til den efterfølgende udskillelse af partikler kan enten al den fortyndede udstødningsgas eller en del heraf ledes til partikelprøveudskillelsessystemet (punkt 2.4, fig. 21). Den førstnævnte metode benævnes totalprøvetagning, den sidstnævnte delstrømsprøvetagning.
 Beregningen af fortyndingsforholdet vil afhænge af den anvendte type system. Følgende typer anbefales:
 Isokinetiske systemer (fig.11 og 12)
 I denne type systemer afpasses tilførslen til overføringsrøret efter udstødningsgasstrømmens hastighed og/eller tryk, hvorfor der kræves uforstyrret og homogen strømning af udstødningsgassen ved prøvetagningssonden. Dette opnås sædvanligvis ved hjælp af en resonator og et lige tilførselsrør opstrøms for prøvetagningsstedet. Delingsforholdet kan derved beregnes af let målelige størrelser som rørdiametre. Det skal bemærkes, at isokinetiske forhold kun anvendes til tilpasning af strømningsparametrene, ikke til tilpasning af størrelsesfordelingen. Dette sidste er dog typisk unødvendigt, da partiklerne er så små, at de følger strømlinjerne.
 Flowkontrollerede systemer med koncentrationsmåling (fig. 13 til 17)
 I disse systemer tages en prøve af den samlede udstødningsgasstrøm ved indstilling af strømningshastigheden af fortyndingsluften og af den samlede strøm af fortyndet udstødningsgas. Fortyndingsforholdet bestemmes af koncentrationen af sporgasser som CO2 eller NOx, der er


text:
naturligt forekommende i motorens udstødning. Koncentrationerne i den fortyndede udstødningsgas og i fortyndingsluften måles, medens koncentrationen i den ufortyndede udstødningsgas enten kan måles direkte eller bestemmes af brændstoftilførselshastigheden og kulstofbalancen, forudsat at brændstoffets sammensætning er kendt. Systemerne kan reguleres ved det beregnede fortyndingsforhold (fig. 13 og 14) eller ved størrelsen af den tilførte strøm til overføringsrøret (fig. 12, 13 og 14).
 Strømningsregulerede systemer med flowmåling (fig. 18 og 19)
 I disse systemer tages en prøve af den samlede udstødningsgasstrøm ved indstilling af strømningshastigheden af fortyndingsluft og af den samlede fortyndede udstødningsgasstrøm. Fortyndingsforholdet bestemmes af forskellen mellem de to strømningshastigheder. Der kræves nøjagtig indbyrdes kalibrering af flowmetrene, da den relative forskel mellem de to strømningshastigheder kan føre til væsentlige fejl ved større fortyndingsforhold (15 og derover). Strømningsreguleringen er ganske enkel og består i, at den fortyndede udstødningsgasstrøm holdes konstant, medens man om nødvendigt varierer strømningshastigheden af fortyndingsluften.
 Når der anvendes fortyndingssystemer efter delstrømsprincippet, skal der drages omsorg for at undgå eventuelle problemer med tab af partikler i overføringsrøret, idet der tages en repræsentativ prøve fra motorens udstødning, og delingsforholdet bestemmes. I de beskrevne systemer er der taget hensyn til disse vigtige punkter.
 Figur 11
 Fortyndingssystem efter delstrømsprincippet med isokinetisk sonde og delstrømsprøvetagning (SB-regulering)
 Den ufortyndede udstødningsgas overføres fra udstødningsrøret EP af den isokinetiske prøveudtagssonde ISP gennem overføringsrøret TT til fortyndingstunnelen DT. Trykforskellen mellem udstødningsgassen i udstødningsrøret og i sondens indgang måles af tryktransduceren DPT. Dette signal føres til strømningsregulatoren FC1, som regulerer sugepumpen SB således, at der opretholdes en trykforskel på nul ved sondens yderste ende. Under disse omstændigheder er udstødningsgassens hastighed i EP og ISP ens, og strømmen gennem ISP og TT er en fast brøkdel (delingsforholdet) af udstødningsgasstrømmen. Delingsforholdet er bestemt af tværsnitsarealet af EP og ISP. Strømningshastigheden af fortyndingsluft måles med flowmeteret FM1. Fortyndingsforholdet beregnes af fortyndingsluftens strømningshastighed og delingsforholdet.
 Figur 12
 Fortyndingssystem efter delstrømsprincippet med isokinetisk sonde og delstrømsprøvetagning (PB-regulering)
 Den ufortyndede udstødningsgas overføres fra udstødningsrøret EP af den isokinetiske prøveudtagssonde ISP gennem overføringsrøret TT til fortyndingstunnelen DT. Trykforskellen mellem udstødningsgassen i udstødningsrøret og i sondens indgang måles af tryktransduceren DPT. Dette signal overføres til strømningsregulatoren FCI, der regulerer trykpumpen PB, således at trykdifferensen ved enden af sonden holdes på nul. Dette gøres ved at tage en lille brøkdel af fortyndingsluften (efter at dennes strømningshastighed er målt af flowmeteret FM1), og tilføre den til TT ved hjælp af en pneumatisk åbning. Under disse omstændigheder er udstødningsgassens hastighed i EP og ISP ens, og strømmen gennem ISP og TT er en fast brøkdel (delingsforholdet) af udstødningsgasstrømmen. Delingsforholdet er bestemt af tværsnitsarealet af EP og ISP. Fortyndingsluften suges gennem DT af sugepumpen SB, og strømningshastigheden måles af FM1 ved indgangen til DT. Fortyndingsforholdet beregnes af fortyndingsluftens strømningshastighed og delingsforholdet.
 Figur 13
 Delstrømsfortyndingssystem med måling af CO2- eller NOx-koncentration og delstrømsprøveudtagning
 Den ufortyndede udstødningsgas overføres fra udstødningsrøret EP til fortyndingstunnelen DT gennem prøvetagningsrøret SP og overføringsrøret TT. Koncentrationerne af sporgasser (CO2 eller NOx) måles i den ufortyndede og fortyndede udstødningsgas samt i fortyndingsluften ved hjælp af gasanalysatoren (-erne) EGA. Signalerne


text:
herfra overføres til strømningsregulatoren FC2, der ved styring enten af trykpumpen PB eller sugepumpen SB opretholder det korrekte delings- og fortyndingsforhold i DT. Fortyndingsforholdet beregnes af sporgaskoncentrationerne i ufortyndet udstødningsgas, fortyndet udstødningsgas og fortyndingsluft.
 Figur 14
 Delstrømsfortyndingssystem med måling af CO2-koncentration, kulstofbalance og total prøveudtagning
 Den ufortyndede udstødningsgas overføres fra udstødningsrøret EP til fortyndingstunnelen DT gennem prøvetagningsrøret SP og overføringsrøret TT. CO2-koncentrationerne i den fortyndede udstødningsgas og i fortyndingsluften måles af udstødningsgasanalysatoren(-torerne) EGA. Signalerne for CO2 og brændstofstrøm GFUEL tilføres enten strømningsregulatoren FC2 eller partikelprøvetagningssystemets strømningsregulator FC3 (jf. fig. 21). FC2 regulerer trykpumpen PB, medens FC3 regulerer prøvetagningspumpen P (jf. fig. 21) og indstiller derved systemets indad- og udadgående strømme, således at det ønskede delingsforhold og fortyndingsforhold i fortyndingstunnelen DT opretholdes. Fortyndingsforholdet beregnes af CO2-koncentrationerne og GFUEL ved hjælp kulstofbalancen.
 Figur 15
 Delstrømsfortyndingssystem med enkelt venturi, koncentrationsmåling og delstrømsprøveudtagning
 Ufortyndet udstødningsgas overføres fra udstødningsrøret EP gennem prøvetagningssonden SP og overføringsrøret TT til fortyndingstunnelen DT som følge af det undertryk, som venturien VN skaber i DT. Gashastigheden i overføringsrøret TT afhænger af impulsudvekslingen i venturiområdet og påvirkes derfor af gassens absolutte temperatur ved afgangen fra TT. Det betyder, at udstødningsgassens delingsforhold ikke er konstant ved en given tunnelgennemstrømning, og at fortyndingsforholdet ved lav belastning er en smule lavere end ved høj belastning. Koncentrationen af sporluftarterne (CO2 eller NOx) måles i den ufortyndede udstødningsgas, den fortyndede udstødningsgas og fortyndingsluften med udstødningsgasanalysatoren (-erne) EGA, og fortyndingsforholdet beregnes af de således målte værdier.
 Figur 16
 Delstrømsfortyndingssystem med dobbelt venturi eller dobbelt blænde, koncentrationsmåling og delstrømsprøveudtagning
 Den ufortyndede udstødningsgas føres fra udstødningsrøret EP gennem prøvetagningssonden SP og overføringsrøret TT til fortyndingstunnelen DT af en strømdeler, der indeholder et sæt blænder eller venturier. Den første (FD1) er placeret i EP, den anden (FD2) i TT. Herudover kræves to trykreguleringsventiler (PCV1 og PCV2), der holder udstødningsgassens delingsforhold konstant ved at regulere modtrykket i EP og trykket i DT. PCV1 er placeret nedstrøms for SP i EP, PCV2 mellem trykpumpen PB og DT. Koncentrationerne af sporgasser (CO2 eller NOx) måles i den ufortyndede udstødningsgas, den fortyndede udstødningsgas og fortyndingsluften ved hjælp af udstødningsgasanalysatoren (-erne) EGA. Disse værdier er nødvendige til kontrol af udstødningsgassens delingsforhold og kan anvendes til justering af PCV1 og PCV2, hvorved delingsforholdet kan reguleres nøjagtigt. Fortyndingsforholdet beregnes af sporgaskoncentrationerne.
 Figur 17
 Delstrømsfortyndingssystem med opdeling i flere rør, koncentrationsmåling og delstrømsprøveudtagning
 Den ufortyndede udstødningsgas føres fra udstødningsrøret EP til fortyndingstunnelen DT gennem overføringsrøret TT af en strømdeler FD3, der består af en række rør af ens dimensioner (samme diameter, længde og indlejringsradius), monteret i EP. Udstødningsgassen fra et af disse rør ledes til fortyndingstunnelen DT, medens gassen fra de øvrige rør føres gennem dæmpekammeret DC. Det er således det samlede antal rør, der er bestemmende for udstødningsgassens delingsforhold. Til at holde delingsforholdet konstant kræves en trykdifferens på nul mellem dæmpekammeret DC og afgangen fra overføringsrøret TT, hvilket måles af differenstryktransduceren DPT. Et differenstryk på nul opnås ved indblæsning af frisk luft i fortyndingstunnelen DT ved afgangen fra overføringsrøret TT. Koncentrationerne af sporgasser (CO2 eller NOx) måles


text:
i den ufortyndede udstødningsgas, den fortyndede udstødningsgas og fortyndingsluften ved hjælp af udstødningsgasanalysatoren (-erne) EGA. Disse værdier er nødvendige til regulering af udstødningsgassens delingsforhold og kan anvendes til styring af den indblæste lufts strømningshastighed, hvorved delingsforholdet kan reguleres nøjagtigt. Fortyndingsforholdet beregnes af sporgaskoncentrationerne.
 Figur 18
 Delstrømsfortyndingssystem med strømningsregulering og totalstrømsprøvetagning
 Den ufortyndede udstødningsgas overføres fra udstødningsrøret EP til fortyndingstunnelen DT gennem prøvetagningsrøret SP og overføringsrøret TT. Den samlede strømning gennem tunnelen justeres ved hjælp af strømningsregulatoren FC3 og prøvetagningspumpen P i partikelprøvetagningssystemet (jf. fig. 18). Fortyndingsluftens strømning reguleres af strømningsregulatoren FC2, der kan benytte GEXHW, GAIRW, eller GFUEL som styresignal til regulering af udstødningsgassens delingsforhold. Fortyndingstunnelen DT's indgående prøvegasstrøm er forskellen mellem den samlede gennemstrømning og fortyndingsluftstrømmen. Fortyndingsluftens strømningshastighed måles af flowmeteret FM1, den samlede strømningshastighed måles af flowmeteret FM3 i partikelprøvetagningssystemet (jf. fig. 21). Af de to strømningshastigheder beregnes fortyndingsforholdet.
 Figur 19
 Delstrømsfortyndingssystem med strømningsregulering og delstrømsprøvetagning
 Den ufortyndede udstødningsgas overføres fra udstødningsrøret EP til fortyndingstunnelen DT gennem prøvetagningsrøret SP og overføringsrøret TT. Udstødningsgassens delingsforhold og den indgående strøm til DT reguleres af strømningsregulatoren FC2, som styrer flow (eller hastighed) af trykpumpen PB og sugepumpen SB i forhold dertil. Dette er muligt, fordi den af partikelprøvetagningssystemet udtagne prøve returneres til DT. GEXHW, GAIRW eller GFUEL kan anvendes som styresignaler for strømningsregulatoren FC2. Fortyndingsluftens strømningshastighed måles med flowmeteret FM1, den samlede gennemstrømning med flowmeteret FM2. Af de to strømningshastigheder beregnes fortyndingsforholdet.
 2.2.1. Komponenter i fig. 11 til 19:
 EP: udstødningsrør
 Udstødningsrøret kan være isoleret. For at mindske udstødningsrørets termiske træghed anbefales et forhold mellem rørets tykkelse og diameter på højst 0,015. Brugen af bøjelige rørsektioner bør begrænses til en længde af højst 12 rørdiametre. Bøjninger skal indskrænkes til det mindst mulige for at mindske inertiafsætningen. Indgår en prøvebænkslydpotte i systemet, kan denne ligeledes være isoleret.
 I isokinetiske systemer skal udstødningsrøret være fri for skarpe bøjninger og bratte diameterændringer i en afstand af mindst seks rørdiametre opstrøms og 33 rørdiametre nedstrøms for spidsen af prøvetagningssonden. På prøvetagningsstedet skal gashastigheden være over 10 m/s undtagen i tomgangsmodus. Udstødningsgassens tryksvingninger må i gennemsnit ikke overstige ± 500 Pa. Foranstaltninger til nedsættelse af tryksvingningerne ud over brug af et udstødningssystem af chassistype (bestående af en lydpotte og efterbehandlingsanordninger) må ikke ændre motorydelsen eller medføre partikelafsætning.
 I systemer uden isokinetisk sonde anbefales, at røret i en afstand af mindst seks rørdiametre opstrøms for og tre rørdiametre nedstrøms for prøvetagningssonden er lige.
 SP: prøvetagningssonde (fig. 10, 14, 15, 16, 18 og 19)
 Dens indvendige diameter skal være mindst 4 mm. Diameterforholdet mellem udstødningsrør og sonde skal være 4. Sonden skal være et åbent, opadvendt rør beliggende i udstødningsrørets midtlinje, eller en flerhullet sonde som beskrevet under SP1 i punkt 1.2.1, fig. 5.
 ISP: isokinetisk prøvetagningssonde (fig. 11 og 12)
 Den isokinetiske prøvetagningssonde skal være placeret vendt mod strømmen og i udstødningsrørets midtlinje, hvor kravene til strømningsforholdene i afsnit EP er opfyldt, og skal være udformet således, at den giver en proportional prøve af den ufortyndede udstødningsgas. Dens indvendige diameter skal være mindst 12 mm.
 For at


text:
isokinetisk opdeling af udstødningsgassen kan finde sted, kræves et reguleringssystem til opretholdelse af et differenstryk på nul mellem EP og ISP. Under disse omstændigheder er gashastigheden i EP og ISP ens, og massestrømmen gennem ISP er en fast brøkdel af udstødningsgasstrømmen. ISP skal være forbundet med en differenstryktransducer (DPT). Ved hjælp af en strømningsregulator FC1 fastholdes et differenstryk mellem EP og ISP på nul.
 FD1 og FD2: strømdelere (fig. 16)
 I udstødningsrøret (EP) og i overføringsrøret (TT) er henholdsvis indsat et sæt venturier eller blænder, som giver en proportional prøve af den ufortyndede udstødningsgas. For at proportional deling kan opnås, kræves et reguleringssystem bestående af to trykreguleringsventiler PCV1 og PCV2, som regulerer trykket i udstødningsrøret EP og fortyndingstunnelen DT.
 FD3: strømdeler (fig. 17)
 I udstødningsrøret EP er monteret et sæt rør (en flerrørsenhed), der giver en proportional prøve af den ufortyndede udstødningsgas. Det ene af rørene fører udstødningsgas til fortyndingstunnelen DT, medens de øvrige rør fører udstødningsgassen til et dæmpekammer DC. Rørene skal have ens dimensioner (samme diameter, længde, bøjningsradius), således at delingsforholdet for udstødningsgassen afhænger af det samlede antal rør. For at proportional deling kan opnås, kræves et reguleringssystem, der opretholder et differenstryk på nul mellem flerrørsenhedens udmunding i dæmpekammeret DC og afgangen fra overføringsrøret TT. Under disse omstændigheder er udstødningsgassens hastighed i udstødningsrøret EP og strømdeleren FD3 proportionale, og gennem overføringsrøret TT strømmer en fast brøkdel af udstødningsgasstrømmen. De to punkter skal være forbundet med en differenstryktransducer DPT. Reguleringen af differenstrykket på nul sker ved hjælp af strømningsregulatoren FC1.
 Udstødningsgasanalysator (fig. 13, 14, 15, 16 og 17)
 Der kan anvendes CO2- eller NOx-analysatorer (med brug af kulstofbalance alene for CO2). Analysatorerne kalibreres på samme måde som dem, der benyttes til bestemmelse af gasemissioner. Til bestemmelse af koncentrationsforskelle kan anvendes en eller flere analysatorer. Målesystemet skal kunne bestemme GEDFW, i med en præcision på ± 4 %.
 TT: overføringsrør (fig. 11 til 19)
 For overføringsrøret gælder:
 a)
 røret skal være så kort som muligt, og ikke over 5 m langt
 b)
 rørets diameter skal mindst være lig prøvetagningssondens, men højst 25 mm
 c)
 røret skal være placeret i fortyndingstunnelens midtlinje og vende i strømmens retning.
 Er rørets længde 1 meter eller derunder, skal det være isoleret med et materiale med en varmeledningsevne på højst 0,05 W/m· K med en radial isoleringstykkelse svarende til sondens diameter. Er røret længere end 1 meter, skal det være isoleret og opvarmet til en vægtemperatur på 523 K (250 oC).
 DPT: differenstryktransducer (fig. 11, 12, og 17)
 Differenstryktransduceren skal have et område på højst ± 500 Pa.
 FC1: strømningsregulator (fig. 11, 12 og 17)
 I isokinetiske systemer (fig. 11 og 12) kræves en strømningsregulator til opretholdelse af et differenstryk på nul mellem EP og ISP. Reguleringen kan finde sted på følgende måder:
 a)
 ved at styre sugepumpens SB hastighed eller gennemstrømning og fastholde trykpumpens PB hastighed i hver modus (fig. 11), eller
 b)
 ved at indstille sugepumpen SB på en konstant massestrøm af fortyndet udstødningsgas og styre pumpehastigheden af trykpumpen PB og dermed udstødningsprøvegasstrømmen


text:
i et område ved enden af overføringsrøret TT (fig. 12).
 For trykregulerede systemer må restfejlen i reguleringssløjfen ikke være over ± 3 Pa. Tryksvingningerne i fortyndingstunnelen må i gennemsnit ikke overstige ± 250 Pa.
 For at opnå proportional opdeling af udstødningsgassen i flerrørssystemer (fig. 17) kræves en strømningsregulator, der holder et differenstryk på nul mellem udgangen af flerrørsenheden og afgangen fra overføringsrøret TT. Reguleringen kan ske ved styring af luftindblæsningen i fortyndingstunnelen DT ved afgangen fra TT.
 PCV1, PCV2: trykreguleringsventil (fig. 16)
 Til proportional strømdeling i systemer med dobbelt venturi/blænde kræves to trykreguleringsventiler, der regulerer modtrykket i udstødningsrøret EP og trykket i fortyndingstunnelen DT. Ventilerne skal være placeret nedstrøms for SP i EP og mellem PB og DT.
 DC: dæmpekammer (fig. 17)
 Ved afgangen fra flerrørsenheden skal forefindes et dæmpekammer til minimering af tryksvingningerne i udstødningsrøret EP.
 VN: venturi (figur 15)
 Fortyndingstunnelen DT er forsynet med en venturi, der skaber undertryk omkring afgangen fra overføringsrøret TT. Størrelsen af gasstrømmen gennem TT bestemmes af impulsudvekslingen i venturiområdet og er som hovedregel proportional med strømningshastigheden i trykpumpen PB, hvorved fortyndingsforholdet bliver konstant. Da impulsudvekslingen påvirkes af temperaturen ved afgangen fra overføringsrøret TT og af trykforskellen mellem udstødningsrøret EP og fortyndingstunnelen DT, er det faktiske fortyndingsforhold en smule lavere ved lav end ved høj belastning.
 FC2: strømningsregulator (fig. 13, 14, 18 og 19, frivillig)
 Til regulering af gennemstrømningen i trykpumpen PB og/eller sugepumpen SB kan anvendes en strømningsregulator. Den kan tilsluttes signalet for udstødningsgas-, indsugningsluft- eller brændstofstrøm og/eller differenssignalet for CO2 eller NOx. Anvendes en tryksat luftforsyning (fig. 18), kontrollerer strømningsregulatoren FC2 luftstrømmen direkte.
 FM1: flowmeter (fig. 11, 12, 18 og 19)
 Gasmåler eller andet flowmeter til måling af fortyndingsluftstrømmen. FM1 er frivillig, hvis trykpumpen PB er kalibreret til måling af gennemstrømningen.
 FM2: flowmeter (fig. 19)
 Gasmåler eller andet flowmeter til måling af strømmen af fortyndet udstødningsgas. FM2 er frivillig, hvis sugepumpen SB er kalibreret til måling af gennemstrømningen.
 PB: trykpumpe (fig. 11, 12, 13, 14, 15, 16 og 19)
 Til regulering af fortyndingsluftens strømningshastighed kan PB tilsluttes strømningsregulatorerne FC1 eller FC2. En trykpumpe PB kræves ikke, hvis der anvendes et drosselspjæld. Er PB kalibreret, kan den anvendes til måling af strømmen af fortyndingsluft.
 SB: sugepumpe (fig. 11, 12, 13, 16, 17 og 19)
 Kun til systemer med delstrømsprøvetagning. Er SB kalibreret, kan den anvendes til måling af den fortyndede udstødningsgasstrøm.
 DAF: fortyndingsluftfilter (fig. 11 til 19)
 Det anbefales, at fortyndingsluften filtreres og skrubbes med trækul for at fjerne baggrundsindholdet af carbonhydrider. På motorfabrikantens begæring kan der tages prøver fortyndingsluften efter god teknisk skik for at bestemme baggrundskoncentrationen af partikler, som derefter kan trækkes fra de værdier, der måles i den fortyndede udstødningsgas.
 DT: fortyndingstunnel (fig. 11 til 19)
 For fortyndingstunnelen gælder:
 a)
 tunnelen skal være tilstrækkelig lang til at sikre fuldstændig opblanding af udstødningsgas og fortyndingsluft ved turbulent strømning
 b)
 tunnelen skal være udført i rustfrit stål med:
 i)
 for tunneler med indv. diameter over 75 mm, et forhold tykkelse/diameter på ikke over 0,025
 ii)
 for fortyndingstunneler med indvendig diameter højst 75


text:
mm, nominel tykkelse på mindst 1,5 mm
 c)
 er tunnelen af typen med delstrømsprøvetagning, skal dens diameter være mindst 75 mm
 d)
 er tunnelen beregnet til totalprøvetagning, anbefales en tunneldiameter på mindst 25 mm
 e)
 tunnelen kan være opvarmet til en vægtemperatur på højst 325 K (52 oC) ved direkte opvarmning eller ved forvarmning af fortyndingsluften, forudsat at lufttemperaturen ikke er over 325 K (52 oC), før udstødningsgassen tilføres fortyndingstunnelen
 f)
 tunnelen kan være isoleret.
 Motorens udstødningsgas skal være fuldstændig opblandet med fortyndingsluft. For systemer med delstrømsprøvetagning skal opblandingens kvalitet efter idriftsættelse kontrolleres ved, at tunnelens CO2-profil bestemmes, mens motoren er i gang (mindst fire målepunkter med samme indbyrdes afstand). Om nødvendigt kan der bruges en blænde til at sikre opblanding.
 Bemærk
 :
 er temperaturen af luften, der omgiver fortyndingstunnelen, under 293 K (20 oC), skal der tages forholdsregler til at undgå tab af partikler som følge af afsætning på den kolde vægoverflade af fortyndingstunnelen. Derfor anbefales opvarmning og/eller isolering af disse dele inden for de grænser, der foreskrives ovenfor.
 Ved stærk belastning af motoren kan tunnelen køles med ikke-aggressive midler som f.eks. roterende ventilator, forudsat at temperaturen af kølemediet ikke er under 293 K (20 oC).
 HE: varmeveksler (fig. 16 og 17)
 Varmeveksleren skal have tilstrækkelig kapacitet til at holde sugepumpen SB's indgangstemperatur inden for ± 11 K af den gennemsnitlige driftstemperatur, der er iagttaget under testen.
 2.3. Fuldstrømsfortyndingssystem
 I fig. 20 beskrives et system, hvor al udstødningsgassen fortyndes, og der udtages et konstant prøvevolumen (Constant Volume Sampling (CVS)). Det samlede rumfang af blandingen af udstødningsgas og fortyndingsluft skal måles. Der kan enten anvendes et PDP- eller CFV-system.
 Til efterfølgende indsamling af partikler ledes en prøve af den fortyndede udstødningsgas til partikelindsamlingssystemet (punkt 2.4, figur 21 og 22). Gøres dette direkte, betegnes det enkelt fortynding. Fortyndes prøven en ekstra gang i den sekundære fortyndingstunnel, betegnes det dobbelt fortynding. Sidstnævnte er nyttigt, hvis kravene til filteroverfladens temperatur ikke kan opfyldes ved enkelt fortynding. Skønt det dobbelte fortyndingssystem delvis er et fortyndingssystem, beskrives det som en modifikation af partikelprøvetagningssystemet i punkt 2.4, fig. 22, da det for de fleste komponenters vedkommende svarer til et typisk partikelprøvetagningssystem.
 Figur 20
 Fuldstrømsfortyndingssystem til baggrundsfilter
 Hele mængden af ufortyndet udstødningsgas opblandes i fortyndingstunnelen DT med fortyndingsluft. Strømningshastigheden af den fortyndede udstødningsgas måles enten med en fortrængningspumpe PDP eller med en kritisk venturi CFV. Til proportional partikeludskillelse og strømningsmåling kan benyttes en varmeveksler HE eller elektronisk strømningskompensation EFC. Da partikelbestemmelsen er baseret på den totale fortyndede udstødningsgasstrøm, behøver fortyndingsforholdet ikke beregnes.
 2.3.1. Komponenterne i fig. 20
 EP: udstødningsrør
 Udstødningsrørets længde må ikke være over 10 m, regnet fra afgangen af motorens udstødningsmanifold, turboladerafgang eller efterbehandlingsenhed til fortyndingstunnelen. Hvis udstødningsrøret neden for motorens udstødningsmanifold, turboladerafgang eller efterbehandlingsenhed er over 4 m langt, skal hele den del af røret, som er over 4 m, være isoleret, bortset fra en eventuel røgtæthedsmåler placeret i selve udstødningsrøret. Isoleringens radiale tykkelse skal være mindst 25 mm. Isoleringsmaterialets varmeledningsevne må højst være 0,1 W/mK, målt ved 673 K. For at mindske udstødningsrørets


text:
termiske træghed anbefales et forhold mellem rørets tykkelse og diameter på højst 0,015. Brugen af bøjelige rørsektioner bør begrænses til en længde af højst 12 rørdiametre.
 PDP: fortrængningspumpe
 PDP måler den totale fortyndede udstødningsgasstrøm på grundlag af antal pumpeomdrejninger og pumpens slagvolumen. Modtrykket i udstødningssystemet må ikke kunstigt sænkes af PDP eller tilførselssystemet for fortyndingsluft. Modtrykket i udstødningssystemet, målt under statiske forhold når konstantvolumen-prøvetagningssystemet PDP er i funktion, må ikke afvige mere end ±1,5 kPa fra det målte statiske tryk uden tilslutning til PDP med samme motorhastighed og -belastning. Gasblandingens temperatur umiddelbart foran den kritiske venturi må ikke afvige mere end ± 6 K fra den gennemsnitlige driftstemperatur, der måles under testen uden brug af strømningskompensation. Strømningskompensation kan kun anvendes, hvis temperaturen ved indgangen til PDP ikke er over 323 K (50 oC).
 CFV: venturi med kritisk strømning (kritisk venturi)
 CFV måler den totale fortyndede udstødningsgasstrøm ved at opretholde neddroslet (kritisk) strømning. Modtrykket i udstødningssystemet, målt under statiske forhold når konstantvolumen-prøvetagningssystemet CFV er i funktion, må ikke afvige mere end ±1,5 kPa fra det målte statiske tryk uden tilslutning til CFV med samme motorhastighed og -belastning. Gasblandingens temperatur umiddelbart foran den kritiske venturi (CFV) må ikke afvige mere end ± 11 K fra den gennemsnitlige driftstemperatur, der måles under testen uden brug af strømningskompensation.
 HE: varmeveksler (frivillig når EFC anvendes)
 Varmevekslerens kapacitet skal være tilstrækkelig til at holde temperaturen inden for ovennævnte grænser.
 EFC: elektronisk strømningskompensation (ikke obligatorisk, når varmeveksler (HE) anvendes)
 Hvis indgangstemperaturen til enten fortrængningspumpe PDP eller kritisk venturi CFV ikke holdes inden for de ovenfor angivne grænser, kræves et system til elektronisk strømningsberegning, som konstant måler strømningshastigheden og regulerer den proportionale prøvetagning i partikeludskillelsessystemet. Hertil anvendes strømningshastighedssignalerne, der afgives løbende, til at korrigere prøvegassens strømningshastighed gennem partikelprøvetagningssystemets partikelfiltre tilsvarende (se punkt 2.4, fig. 21 og 22).
 DT: fortyndingstunnel
 For fortyndingstunnelen gælder:
 a)
 tunnelens diameter skal være tilstrækkelig lille til at skabe turbulent strømning (Reynold's tal > 4 000) og tilstrækkelig lang til at sikre fuldstændig opblanding af udstødningsgas og fortyndingsluft; der kan der bruges en blænde til at sikre opblanding
 b)
 tunnelen skal være mindst 460 mm i diameter med et enkelt fortyndingssystem
 c)
 tunnelen skal være mindst 210 mm i diameter med et dobbelt fortyndingssystem
 d)
 tunnelen kan være isoleret.
 Motorens udstødning skal ledes direkte nedstrøms i det punkt, hvor den tilføres fortyndingstunnelen, og skal være godt opblandet.
 Hvis der anvendes enkelt fortynding, overføres en prøve fra fortyndingstunnelen til partikelprøvetagningssystemet (punkt 2.4, fig. 21). PDP eller CFV skal have tilstrækkelig strømningskapacitet til at holde temperaturen af den fortyndede udstødningsgas på højst 325 K (52 oC) umiddelbart før partikelhovedfilteret.
 Anvendes dobbelt fortynding, overføres en prøve fra fortyndingstunnelen til den sekundære fortyndingstunnel, hvor den fortyndes yderligere, og ledes derefter gennem prøveudskillelsesfiltrene (punkt 2.4, fig. 22). PDP eller CFV skal have tilstrækkelig strømningskapacitet til at holde temperaturen af den fortyndede udstødningsgas på højst 464 K (191 oC) i prøvetagningsområdet. Det sekundære fortyndingssystem skal tilføre tilstrækkelig fortyndingsluft til at holde temperaturen af den dobbelt fortyndede udstødningsgasstrøm på højst 325 K


text:
(52 oC) umiddelbart før det primære partikelfilter.
 DAF: fortyndingsluftfilter
 Det anbefales, at fortyndingsluften filtreres og skrubbes med trækul for at fjerne baggrundsindholdet af carbonhydrider. På motorfabrikantens begæring kan der tages prøver fortyndingsluften efter god teknisk skik for at bestemme baggrundskoncentrationen af partikler, som derefter kan trækkes fra de værdier, der måles i den fortyndede udstødningsgas.
 PSP: partikelprøvetagningssonde
 Prøvetagningssonden, som er den forreste del af PTT,
 a)
 skal være placeret, så den vender mod strømmen et sted, hvor fortyndingsluft og udstødningsgas er godt opblandet, dvs. i midtlinjen af fortyndingstunnelen DT, ca. 10 tunneldiametre nedstrøms for det punkt, hvor udstødningsgassen tilføres fortyndingstunnelen
 b)
 skal have en indvendig diameter på mindst 12 mm
 c)
 tunnelen kan være opvarmet til en vægtemperatur på højst 325 K (52 oC) ved direkte opvarmning eller ved forvarmning af fortyndingsluften, forudsat at lufttemperaturen ikke er over 325 K (52 oC), før udstødningsgassen tilføres fortyndingstunnelen
 d)
 tunnelen kan være isoleret.
 2.4. Partikelprøvetagningssystem
 Der kræves et system til udskillelse af partiklerne på partikelfilteret. Ved total prøveindsamling med delstrømsfortynding, hvor hele den fortyndede udstødningsgasprøve ledes gennem filtrene, udgør fortyndingssystemet (punkt 2.2, fig. 14 og 18) og prøvetagningssystemet sædvanligvis en helhed. Er der tale om delstrømsprøvetagning med delstrømsfortynding eller fuldstrømsfortynding, hvor kun en del af den fortyndede udstødningsgas føres gennem filtrene, er fortyndingssystemet (punkt 2.2, fig. 11, 12, 13, 15, 16, 17 og 19; punkt 2.3, fig. 20) og prøvetagningssystemet sædvanligvis separate enheder.
 I dette regulativ anses det dobbelte fortyndingssystem (fig. 22) i et fuldstrømsfortyndingssystem som en særlig modifikation af et typisk prøvetagningssystem som det i fig. 21 viste. I det dobbelte fortyndingssystem indgår alle de vigtigste dele af partikelprøvetagningssystemet, som f.eks. filterholdere og prøvetagningspumpe.
 For at undgå enhver påvirkning af reguleringssløjferne anbefales det at lade prøvetagningspumpen arbejde under hele prøveforløbet. Ved enkeltfiltermetoden skal der anvendes et omledningssystem til at lede prøven gennem prøvetagningsfiltrene til ønsket tid. Interferens med reguleringssløjferne fra tilkoblingsproceduren skal være minimeret.
 Figur 21
 Partikelprøvetagningssystem
 En prøve af den fortyndede udstødningsgas overføres ved hjælp af prøvetagningspumpen P fra fortyndingstunnelen DT i et deltrømsfortyndingssystem eller fuldstrømsfortyndingssystem gennem partikelprøvetagningssonden PSP og partikeloverføringsrøret PTT. Prøven ledes gennem filterholderen (-holderne) FH, som indeholder partikelprøvefiltrene. Prøvestrømmens hastighed reguleres af strømningsregulatoren FC3. Anvendes elektronisk strømningskompensation (EFC) (jf. fig. 20), benyttes strømningshastigheden af fortyndet udstødningsgas som styresignal for FC3.
 Figur 22
 Dobbelt fortyndingssystem (kun fuldstrømssystem)
 En prøve af den fortyndede udstødningsgas overføres fra fortyndingstunnelen DT i et fuldstrømsfortyndingssystem gennem partikelprøvetagningssonden PSP og partikeloverføringsrøret PTT til den sekundære fortyndingstunnel SDT, hvor den fortyndes yderligere. Prøven ledes dernæst gennem filterholderen (-holderne) FH, der indeholder partikelprøvetagningsfiltrene. Fortyndingsluftens strømningshastighed er sædvanligvis konstant, hvorimod prøvegassens strømningshastighed reguleres af strømningsregulatoren FC3. Anvendes elektronisk strømningskompensation (EFC) (jf. fig. 20), benyttes strømningshastigheden af den totale fortyndede udstødningsgas som styresignal for FC3.
 2.4.1. Komponenter i fig. 21 og 22:
 PTT: partikeloverføringsrør (fig. 21 og 22)
 Partikeloverføringsrøret skal være så kort som muligt og højst 1 020 mm langt. Som angivet nedenfor (dvs. for delstrømsfortyndingssystemer med delstrømsprøvetagning og for fuldstrømsfortyndingssystemer), skal længden af prøvetagningssonderne (hhv. SP, ISP og PSP, jf. punkt 2.2 og 2.3) medregnes heri.


text:
Dimensioneringen er gyldig for:
 a)
 delstrømsfortyndingssystemer med delvis prøvetagning samt fuldstrømsfortyndingssystemer med enkelt fortyndingssystem fra prøvesondens spids (henholdsvis SP, ISP og PSP) til filterholderen
 b)
 delstrømsfortyndingssystemer med total prøvetagning fra enden af fortyndingstunnelen til filterholderen
 c)
 totalstrømsfortyndingssystemer med dobbelt fortynding fra enden af sonden (PSP) til den sekundære fortyndingstunnel.
 Overføringsrøret:
 a)
 kan være opvarmet til en vægtemperatur på højst 325K (52 oC) ved direkte opvarmning eller ved forvarmning af fortyndingsluften, forudsat at lufttemperaturen ikke er over 325 K (52 oC), før udstødningsgassen tilføres fortyndingstunnelen
 b)
 kan være isoleret.
 SDT: sekundær fortyndingstunnel (fig. 22)
 Diameteren af den sekundære fortyndingstunnel skal være mindst 75 mm og dens længde skal være tilstrækkelig til, at gassens opholdstid er mindst 0,25 sekund for den dobbeltfortyndede prøve. Den primære filterholder FH skal være placeret højst 300 mm fra afgangen fra SDT.
 For den sekundære fortyndingstunnel gælder:
 a)
 tunnelen kan være opvarmet til en vægtemperatur på højst 325 K (52 oC) ved direkte opvarmning eller ved forvarmning af fortyndingsluften, forudsat at lufttemperaturen ikke er over 325 K (52 oC), før udstødningsgassen tilføres fortyndingstunnelen
 b)
 tunnelen kan være isoleret.
 FH: filterholder(e) (fig. 21 og 22)
 Filterholderen skal opfylde kravene i punkt 4.1.3 i tillæg 4 til dette bilag.
 Filterholderen:
 a)
 kan være opvarmet til en vægtemperatur på højst 325 K (52 oC) ved direkte opvarmning eller ved forvarmning af fortyndingsluften, forudsat at lufttemperaturen ikke er over 325 K (52 oC), før udstødningsgassen tilføres fortyndingstunnelen
 b)
 kan være isoleret.
 P: prøvetagningspumpe (figur 21 og 22)
 Partikelprøvetagningspumpen skal være placeret i tilstrækkelig afstand fra tunnelen, således at gassens indgangstemperatur fastholdes (inden for en afvigelse på ± 3 K), hvis der ikke anvendes strømningskorrektion med regulatoren FC3.
 DP: fortyndingsluftpumpe (fig. 22)
 Fortyndingsluftpumpen skal være anbragt således, at den sekundære fortyndingsluft leveres ved en temperatur på 298 K ± 5 K (25 oC ± 5 oC), hvis fortyndingsluften ikke forvarmes.
 FC3: strømningsregulator (fig. 21 og 22)
 Til at kompensere for variationer i partikelprøvegassens strømningshastighed forårsaget af svingninger i temperatur og modtryk på prøvens vej anvendes en strømningsregulator, medmindre dette kan ske på anden måde. Strømningsregulator kræves, hvis der benyttes elektronisk strømningskompensation (EFC) (jf. fig. 20).
 FM3: flowmeter (fig. 21 og 22)
 Gasmåler eller flowmeter for partikelprøvestrømmen skal være placeret i tilstrækkelig afstand fra prøvetagningspumpen P, således at gassens indgangstemperatur holdes konstant (inden for ± 3K), hvis der ikke anvendes strømningskorrektion med regulatoren FC3.
 FM4: flowmeter (fig. 22)
 Gasmåler eller flowmeter til måling af fortyndingsluftstrømmen skal være placeret således, at gassens indgangstemperatur holdes på 298 K ± 5 K (25 oC ± 5 oC).
 BV: kugleventil (frivillig)
 Kugleventilen skal have en indvendig diameter mindst lig partikeloverføringsrørets PTT indvendige diameter og en omskiftningstid på mindre end 0,5 sekund.
 Bemærk
 :
 Hvis temperaturen omkring PSP, PTT, SDT og FH er under 293 K (20 oC), bør der tages forholdsregler til at undgå tab af partikler på de kolde overflader af væggene af disse dele. Derfor anbefales opvarmning og/eller isolering af disse dele inden for de grænser, der foreskrives i de pågældende beskrivelser. Derudover anbefales, at