text:
TX40)
 2 300 kg/m3
 ρair kan beregnes som følger:
 hvor:
 Pabs
 =
 absolut tryk i vejemiljøet
 Mmix
 =
 luftens molarmasse i vejemiljøet (28,836 gmol–1)
 R
 =
 molar gaskonstant (8,314 Jmol–1K–1)
 Tamb
 =
 absolut omgivende temperatur i vejemiljøet.
 Luften i vejekammer (eller -lokale) skal være fri for kontaminanter (såsom støv), der kan sætte sig på partikelfiltrene, medens de stabiliseres.
 Der tillades begrænsede afvigelser fra forskrifterne for temperatur og fugtighed i vejelokalet, hvis den samlede varighed heraf ikke overskrider 30 minutter i en given filterkonditioneringsperiode Vejerummet skal opfylde de foreskrevne specifikationer, inden personer træder ind i vejerummet. Under selve vejningen tillades der ikke afvigelser fra de foreskrevne betingelser.
 1.3.4.3. Virkningerne af statisk elektricitet skal ophæves. Dette kan opnås ved at jorde vægten ved at placere den på en antistatisk måtte og neutralisere partikelfiltrene før vejning ved hjælp af en polonium-neutralisator eller en anordning med tilsvarende virkning. Alternativt kan ophævelse af statiske virkninger opnås gennem udligning af den statiske ladning.
 1.3.4.4. Et prøvningsfilter må tidligst en time før prøvningens begyndelse tages ud af konditioneringslokalet.
 1.4. Beskrivelse af anbefalet system
 Figur 12 er en skematisk tegning af det anbefalede system til partikelprøveudtagning. Da der kan opnås tilsvarende resultater med forskellige konfigurationer, er det ikke afgørende, at figuren overholdes strengt. Der kan anvendes supplerende komponenter som instrumenter, ventiler, solenoider, pumper og afbrydere for at opnå yderligere data og koordinere systemets enkelte komponenter. Andre komponenter kan udelades, hvis de for nogle systemkonfigurationers vedkommende ikke er nødvendige af hensyn til nøjagtigheden, og hvis udeladelsen af dem er teknisk velbegrundet.
 Figur 12
 Partikeludtagningssystem
 Ved hjælp af prøvetagningspumpen P tages en prøve af den fortyndede udstødningsgas taget fra fuldstrømsfortyndingstunnellen (DT) gennem partikelprøvetagningssonden (PSP) og partikeloverføringsrøret (PTT). Prøven ledes gennem partikelstørrelse-præklassifikatoren PCF og filterholderen/-holderne FH, som indeholder filter/filtre til partikelmasseudtagning. Strømningshastigheden reguleres ved hjælp af strømningsregulatoren FC.
 2. PROCEDURE FOR KALIBRERING OG KONTROL
 2.1. Kalibrering af strømningsmåler
 Den tekniske tjeneste skal sikre, at der foreligger et kalibreringscertifikat for strømningsmålerne, der påviser overensstemmelse med en sporbar standard, udstedt inden for 12 måneder før prøvningen eller efter reparation eller ændring, som kan påvirke kalibreringen.
 2.2. Kalibrering af mikrovægt
 Den tekniske tjeneste skal sikre, at der foreligger et kalibreringscertifikat for mikrovægten, der påviser overensstemmelse med en sporbar standard, udstedt inden for 12 måneder før prøvningen.
 2.3. Vejning af referencefilter
 For at bestemme referencefilternes specifikke vægt skal mindst to ubrugte referencefiltre vejes inden for 8 timer fra vejningen af prøvetagningsfiltrene, men helst samtidigt med disse. Referencefiltrene skal være af samme størrelse og materiale som prøvetagningsfiltrene.
 Hvis et referencefilters specifikke vægt ændres med mere end ± 5 μg mellem vejninger af prøvetagningsfilteret, skal prøvetagningsfilter og referencefiltre på ny konditioneres i vejelokalet og derefter vejes igen.
 Sammenligninger af vejninger af referencefiltre skal foretaget mellem de specifikke vægtværdier og det rullende gennemsnit for det pågældende reference filters specifikke vægtværdier.
 Det rullende gennemsnit beregnes ud fra de specifikke vægtværdier, der er indsamlet i perioden fra anbringelse af referencefiltrene i vejelokalet. Gennemsnittet skal baseres på mindst 1 dag men ikke mere end 30 dage.
 Flere nye konditioneringer og nye


text:
vejninger af prøvetagnings- og referencefiltre er tilladt, indtil der er gået en periode på 80 timer efter målingen af gasser fra emissionsprøvningen.
 Hvis mere end halvdelen af referencefiltrene inden udløbet af perioden på 80 timer opfylder ± 5 μg-kriteriet, kan vejningen af prøvetagningsfiltret anses for gyldig.
 Hvis der ved udløbet af perioden på 80 timer anvendes to referencefiltre, og et af filtrene ikke opfylder ± 5 μg-kriteriet, kan vejningen af prøvetagningsfilteret anses for gyldigt, hvis summen af de absolutte forskelle mellem specifikke og rullende gennemsnit for de to referencefiltre er mindre end eller lig med 10 μg.
 Hvis mindre end halvdelen af referencefiltrene opfylder 5 μg-kriteriet, skal prøvetagningsfilteret kasseres, og emissionsprøvningen skal gentages. Alle referencefiltre skal kasseres og erstattes med nye inden for en periode på 48 timer.
 I alle andre tilfælde skal referencefiltre udskiftes mindst hver 30. dag og på en sådan måde, at intet prøvetagningsfilter vejes uden sammenligning med et referencefilter, som har befundet sig i vejelokalet i mindst 1 dag.
 Hvis stabilitetskriterierne for vejelokalet, som beskrevet i punkt 1.3.2, ikke er opfyldt, men referencefiltervejningerne opfylder ovenstående kriterier, har køretøjsfabrikanten valget mellem at acceptere vægtværdierne for prøvetagningsfiltrene eller kassere prøvningerne, udbedre vejelokalets reguleringssystem og gentage prøvningen.
 Figur 13
 Partikelmasseudtagningssondens konfiguration
 Tillæg 5
 Udstyr til måling af partikelantalemissioner
 1. FORSKRIFTER
 1.1. Systemoversigt
 1.1.1. Partikelprøveudtagningssystemet skal bestå af en fortyndingstunnel, en prøvetagningssonde og en enhed, der fjerner flygtige partikler (VPR) opstrøms for en partikelantaltæller (PNC) samt et egnet overførselsrør.
 1.1.2. Det anbefales, at en partikelstørrelse-præklassifikator (f.eks. cyklon eller impaktor) placeres før VPR-indgangen. En prøvetagningssonde, der fungerer som en egnet anordning til størrelseklassifikation som vist i figur 13, kan dog accepteres som alternativ til en partikelstørrelse-præklassifikator.
 1.2. Generelle forskrifter
 1.2.1. Partikeludtagningspunktet skal være placeret i en fortyndingstunnel.
 Prøvesondespidsen (PSP) og partikeloverførselsrøret (PTT) udgør tilsammen partikeloverførselssystemet (PTS). PTS fører prøven fra fortyndingstunnellen til VPR-indgangen. PTS skal opfylde følgende betingelser:
 Det skal anbringes i nærheden af tunnelens midterlinje mellem 10 og 20 tunneldiameters afstand nedstrøms fra gasindtaget og skal vende opstrøms ind i tunnellens gasstrøm, idet dets akse ved spidsen skal være parallel med fortyndingstunnellen.
 Den skal have en indvendig diameter på ≥ 8 mm.
 Prøvegas udtaget gennem PTS skal opfylde følgende betingelser:
 den skal have et flow-Reynolds' tal (Re) på < 1 700
 den skal have en opholdstid i PTS på ≤ 3 sekunder.
 Enhver anden prøvetagningskonfiguration for PTS, for hvilken der kan påvises en ækvivalent partikelpenetration ved 30 nm, vil blive anset for acceptabel.
 Udgangsrøret (OT), der leder den fortyndede prøve fra VPS til indgangen til PNC, skal have følgende karakteristika:
 den skal have en indvendig diameter på ≥ 4 mm
 strømmen af prøvegas gennem OT skal have en opholdstid på ≤ 0,8 sekunder.
 Enhver anden prøvetagningskonfiguration for OT, for hvilke der kan påvises en ækvivalent partikelpenetration ved 30 nm, vil blive anset for acceptabel.
 1.2.2. VPR skal omfatte anordninger til fortynding af prøven og fjernelse af flygtige partikler. Prøvetagningssonden til prøvegasstrømmen skal være anbragt således i fortyndingskanalen, at der kan udtages en repræsentativ gasprøve af en homogen luft-/udstødningsgasblanding.
 1.2.3. Alle

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
de dele af fortyndingssystem og prøvetagningssystem, der er placeret mellem udstødningsrør og PNC og er i kontakt med ufortyndet og fortyndet udstødningsgas, skal være udformet således, at de giver anledning til mindst mulig afsætning af partikler. Alle dele skal være fremstillet af elektrisk ledende materialer, der ikke reagerer med udstødningsgassens komponenter, og skal være jordforbundet, således at elektrostatiske virkninger undgås.
 1.2.4. Partikelprøveudtagningssystemet skal omfatte god praksis for aerosolprøveudtagning, herunder undgåelse af knæk og pludselige ændringer i tværsnit, brug af glatte indvendige overflader og minimering af prøveudtagningslinjens længde. Gradvise ændringer i tværsnit kan accepteres
 1.3. Særlige forskrifter
 1.3.1. Partikelprøven må ikke ledes gennem en pumpe før passagen gennem PNC.
 1.3.2. Det anbefales at anvende en præklassifikator.
 1.3.3. Prækonditioneringsenheden til forbehandling af prøven skal:
 1.3.3.1.
 være i stand til at fortynde prøven i et eller flere trin for at opnå en partikelantalkoncentration under den øverste tærskel i PNC'ens modus for tælling af enkeltpartikler og en gastemperatur under 35 °C ved PNC-indgangen
 1.3.3.2.
 omfatte en indledende opvarmet fortyndingsfase, som leverer en prøve med en temperatur på ≥ 150 °C og ≤ 400 °C og fortynder med en faktor på mindst 10
 1.3.3.3.
 styre de opvarmede faser, så de har en konstant nominel driftstemperatur inden for det område, der er fastsat i punkt 1.3.3.2, med en tolerance på ± 10 °C. Vise, om de opvarmede faser har den rette driftstemperatur
 1.3.3.4.
 opnå en reduktionsfaktor for partikelkoncentrationen (fr(di)) som fastsat i punkt 2.2.2 for partikler med elektrisk mobilitetsdiameter på 30 nm og 50 nm, som højst er henholdsvis 30 og 20 % højere, og højst 5 % lavere, end reduktionsfaktoren for partikler med elektrisk mobilitetsdiameter på 100 nm for VPR som helhed
 1.3.3.5.
 også opnå > 99,0 % fordampning af 30 nm tetracontan-partikler (CH3(CH2)38CH3) med en indgangskoncentration på ≥ 10 000 cm–3 ved hjælp af opvarmning og reduktion af tetracontanens deltryk.
 1.3.4. PNC skal:
 1.3.4.1.
 køre under fuldstrømsbetingelser
 1.3.4.2.
 have en tællenøjagtighed på ± 10 % i området fra 1 cm–3 til den øverste tærskel i PNC'ens modus for tælling af enkeltpartikler i forhold til en sporbar standard. Ved koncentrationer under 100 cm–3 kan det for målinger gennemsnitsberegnet over lange prøveudtagningsperioder kræves, at PNC'ens nøjagtighed påvises med en høj grad af statistisk konfidens
 1.3.4.3.
 kunne aflæses ned til mindst 0,1 partikler cm–3 ved koncentrationer på under 100 cm–3
 1.3.4.4.
 have en lineær respons for partikelkoncentrationer i hele måleområdet i modus for tælling af enkeltpartikler
 1.3.4.5.
 have en datarapporteringsfrekvens på 0,5 Hz eller derover
 1.3.4.6.
 have en T90-responstid i hele det målte koncentrationsområde på under 5 s.
 1.3.4.7.
 indeholde en korrektionsfunktion for koincidens på indtil maks. 10 % korrektion og kunne gøre brug af en intern kalibreringsfaktor som bestemt i punkt 2.1.3, men må ikke gøre brug af nogen anden algoritme til at korrigere for eller definere tællevirkningsgraden
 1.3.4.8.
 have tællevirkningsgrader ved partikelstørrelser med elektrisk mobilitetsdiameter på 23 nm (± 1 nm) og 41 nm (± 1 nm) på henholdsvis 50 % (± 12 %) og > 90 %. Disse tællevirkningsgrader kan opnås ved interne midler


text:
(f.eks. kontrol af instrumentkonstruktion) eller eksterne midler (f.eks. præklassificering af størrelse)
 1.3.4.9.
 hvis PNC'en anvender en arbejdsvæske, skal denne udskiftes med den hyppighed, der er angivet af instrumentfabrikanten.
 1.3.5. Hvis de ikke holdes på et kendt konstant niveau ved det punkt, hvor PNC-strømningshastigheden styres, skal tryk og/eller temperatur ved indgangen til PNC måles og rapporteres med henblik på at korrigere partikelkoncentrationsmålinger til standardbetingelser.
 1.3.6. Summen af opholdstiden for PTS, VPR og OT samt PNC's T90-responstid må højst være 20 s.
 1.4. Beskrivelse af anbefalet system
 Følgende punkt beskriver den anbefalede praksis for måling af partikelantal. Ethvert system, der opfylder funktionsspecifikationerne i punkt 1.2 og 1.3, kan dog accepteres.
 Figur 14 er en skematisk tegning af det anbefalede system til partikelprøveudtagning.
 Figur 14
 Skematisk tegning af partikelprøveudtagningssystem
 1.4.1. Beskrivelse af prøveudtagningssystem
 Partikelprøveudtagningssystemet skal bestå af en prøveudtagningssonde eller et prøveudtagningspunkt i fortyndingssystemet, et partikeloverførselsrør (PTT), en præklassifikator (PCF) og en enhed, der fjerner flygtige partikler (VPR) opstrøms for enheden til måling af partikelantalkoncentration (PNC). VPR skal omfatte anordninger til fortynding af prøve (partikelantalfortyndere: PND1 og PND2) og partikelfordampning (ET — evaporation tube). Prøvetagningssonden til prøvegasstrømmen skal være anbragt således i fortyndingskanalen, at der kan udtages en repræsentativ gasprøve af en homogen luft-/udstødningsgasblanding. Summen af systemets opholdstid plus PNC's T90-responstid må højst være 20 s.
 1.4.2. Partikeloverførselssystem
 Prøvesondespidsen (PSP) og partikeloverførselsrøret (PTT) udgør tilsammen partikeloverførselssystemet (PTS). PTS fører prøven fra fortyndingstunnelen til indgangen til den første partikelantalfortynder. PTS skal opfylde følgende betingelser:
 Det skal anbringes i nærheden af tunnelens midterlinje mellem 10 og 20 tunneldiameters afstand nedstrøms fra gasindtaget og skal vende opstrøms ind i tunnellens gasstrøm, idet dets akse ved spidsen skal være parallel med fortyndingstunnellen.
 Det skal have en indvendig diameter på ≥ 8 mm.
 Prøvegas udtaget gennem PTS skal opfylde følgende betingelser:
 den skal have et flow-Reynolds' tal (Re) på < 1 700
 Den skal have en opholdstid i PTS på ≤ 3 sekunder.
 Enhver anden prøvetagningskonfiguration for PTS, for hvilke der kan påvises en ækvivalent partikelpenetration for partikler med en elektrisk mobilitetsdiameter på 30 nm, vil blive anset for acceptabel.
 Udgangsrøret (OT), der leder den fortyndede prøve fra VPS til indgangen til PNC, skal have følgende karakteristika:
 det skal have en indvendig diameter på ≥ 4 mm
 strømmen af prøvegas gennem POT skal have en opholdstid på ≤ 0,8 sekunder.
 Enhver anden prøvetagningskonfiguration for OT, for hvilken der kan påvises en ækvivalent partikelpenetration for partikler med en elektrisk mobilitetsdiameter på 30 nm, vil blive anset for acceptabel.
 1.4.3. Partikelpræklassifikator
 Den anbefalede partikelpræklassifikator skal være anbragt opstrøms for VPR. Præklassifikatorens 50 %-skæringspunkt for partikeldiameter skal ligge på mellem 2,5 μm og 10 μm ved den volumetriske strømningshastighed, der er valgt for prøveudtagning af partikelantalemissioner. Præklassifikatoren skal lade mindst 99 % af massekoncentrationen af 1 μm-partikler, der kommer ind i præklassifikatoren, passere gennem præklassifikatorens udgang ved den volumetriske strømningshastighed, der er valgt til prøveudtagning af partikelantalemissioner.
 1.4.4. Enhed til fjernelse af flygtige partikler (VPR)
 VPR skal omfatte en partikelantalfortynder (PND1), et fordampningsrør og endnu en fortynder (PND2) forbundet i serie.


text:
Fortyndingsfunktionen består i at reducere antalkoncentrationen i den prøve, der kommer ind i enheden til måling af partikelkoncentration, til under den øverste tærskel i PNC'ens modus for tælling af enkeltpartikler og i at forhindre nukleation i prøven. VPR skal angive, om PND1 og fordampningsrøret har den korrekte driftstemperatur.
 VPR skal opnå > 99,0 % fordampning af 30 nm tetracontan-partikler (CH3(CH2)38CH3) med en indgangskoncentration på ≥ 10 000 cm–3 ved hjælp af opvarmning og reduktion af tetracontanens deltryk. Den skal også opnå en reduktionsfaktor for partikelkoncentrationen (fr) for partikler med elektrisk mobilitetsdiameter på 30 nm og 50 nm, som højst er henholdsvis 30 og 20 % højere, og højst 5 % lavere, end reduktionsfaktoren for partikler med elektrisk mobilitetsdiameter på 100 nm for VPR som helhed.
 1.4.4.1. Første partikelfortyndingsanordning (PND1)
 Første partikelfortyndingsanordning skal være specielt konstrueret til fortynding af partikelantalkoncentration og køre med en (væg)temperatur på 150 °C til 400 °C. Indstillingspunktet for vægtemperaturen bør holdes på en konstant nominel driftstemperatur inden for dette område med en tolerance på ± 10 °C og må ikke overskride ET's vægtemperatur (punkt 1.4.4.2). Fortynderen bør forsynes med HEPA-filtreret fortyndingsluft og bør kunne klare en fortyndingsfaktor på 10 til 200 gange.
 1.4.4.2. Fordampningsrør (ET)
 Hele ET's længde skal have en kontrolleret vægtemperatur, der er større eller lig med vægtemperaturen i den første partikelfortyndingsanordning, og vægtemperaturen skal holdes på en fast nominel driftstemperatur på mellem 300 °C and 400 °C, med en tolerance på ± 10 °C.
 1.4.4.3. Anden partikelfortyndingsanordning (PND2)
 PND2 skal være specielt konstrueret til fortynding af partikelantalkoncentration. Fortynderen skal forsynes med HEPA-filtreret fortyndingsluft og skal kunne opretholde en enkelt fortyndingsfaktor inden for området 10 til 30 gange. PND2-fortyndingsfaktoren skal vælges inden for området mellem 10 og 15, således at partikelantalkoncentrationen nedstrøms for den anden fortynder er mindre end den øverste tærskel i PNC'ens modus for tælling af enkeltpartikler og gastemperaturen før indgangen i PNC er < 35 °C.
 1.4.5. Partikelantaltæller (PNC)
 PNC skal opfylde forskrifterne i punkt 1.3.4.
 2. KALIBRERING/VALIDERING AF PARTIKELPRØVEUDTAGNINGSSYSTEMET (1)
 2.1. Kalibrering af partikelantaltælleren
 2.1.1. Den tekniske tjeneste skal sikre, at der foreligger et kalibreringscertifikat for PNC, der påviser overensstemmelse med en sporbar standard, udstedt inden for 12 måneder før emissionsprøvningen.
 2.1.2. PNC skal rekalibreres, og der skal udstedes et nyt kalibreringscertifikat, efter enhver form for større vedligeholdelse.
 2.1.3. Kalibreringen skal være sporbar til en standardkalibreringsmetode:
 a)
 ved sammenligning af PNC'ens respons under kalibrering med responsen i et kalibreret aerosolelektrometer ved samtidig prøveudtagning af elektrostatisk klassificerede kalibreringspartikler, eller
 b)
 ved sammenligning af PNC'ens respons under kalibrering med responsen i en anden PNC, der er blevet direkte kalibreret ved ovennævnte metode.
 Hvis der anvendes et elektrometer, skal kalibreringen foretages med anvendelse af mindst seks standardkoncentrationer fordelt så jævnt som muligt over PNC'ens måleområde. Punkterne skal omfatte et nominelt nulkoncentrationspunkt frembragt ved tilslutning af HEPA-filtre af mindst klasse H13 i henhold til EN 1822:2008, eller ækvivalent ydelse, til indgangen af hvert instrument. Uden anvendelse af kalibreringsfaktor på PNC'en under kalibreringen skal de målte koncentrationer befinde sig inden for ± 10 % af


text:
standardkoncentrationen for hver anvendt koncentration, bortset fra nulpunktet, og hvis dette ikke er tilfældet, afvises den PNC, der kalibreres. Gradienten fra en lineær regression af de to datasæt beregnes og registreres. En kalibreringsfaktor lig gradientens reciprokke værdi skal anvendes på PNC under kalibreringen. Responsens linearitet beregnes som Pearsons korrelationskoefficient (R2) for de to datasæt og skal være lig med eller større end 0,97. Ved beregning af gradient og R2 skal den lineære regression tvinges gennem oprindelsespunktet (nulkoncentration på begge instrumenter).
 Hvis der anvendes en reference-PNC, skal kalibreringen foretages med anvendelse af mindst seks standardkoncentrationer over PNC'ens måleområde. Mindst 3 punkter skal være ved koncentrationer under 1 000 cm–3, og de resterende koncentrationer skal lineært fordelt mellem 1 000 cm–3 og det maksimale PNC-område i modus for tælling af enkeltpartikler. Punkterne skal omfatte et nominelt nulkoncentrationspunkt frembragt ved tilslutning af HEPA-filtre af mindst klasse H13 i henhold til EN 1822:2008, eller ækvivalent ydelse, til indgangen af hvert instrument. Uden anvendelse af kalibreringsfaktor på PNC'en under kalibreringen skal de målte koncentrationer befinde sig inden for ± 10 % af standardkoncentrationen for hver koncentration, bortset fra nulpunktet, og hvis dette ikke er tilfældet, afvises den PNC, der kalibreres. Gradienten fra en lineær regression af de to datasæt beregnes og registreres. En kalibreringsfaktor lig gradientens reciprokke værdi skal anvendes på PNC under kalibreringen. Responsens linearitet beregnes som Pearsons korrelationskoefficient (R2) for de to datasæt og skal være lig med eller større end 0,97. Ved beregning af gradient og R2 skal den lineære regression tvinges gennem oprindelsespunktet (nulkoncentration på begge instrumenter).
 2.1.4. Kalibreringen skal også omfatte en kontrol efter forskrifterne i punkt 1.3.4.8 af PNC'ens detektionseffektivitet med partikler med en elektrisk mobilitetsdiameter på 23 nm. Kontrol af tællevirkningsgraden med 41 nm-partikler er ikke påkrævet.
 2.2. Kalibrering/validering af enhed til fjernelse af flygtige partikler
 2.2.1. Kalibrering af VPR'ens reduktionsfaktorer for partikelkoncentrationer over hele området af fortyndingsindstillinger ved instrumentets faste nominelle driftstemperaturer er påkrævet, når enheden er ny, samt efter enhver større vedligeholdelse. Kravene til periodisk validering af VPR'ens reduktionsfaktor for partikelkoncentration er begrænset til en kontrol ved én enkelt indstilling, typisk den, der anvendes til måling af køretøjer med dieselpartikelfilter. Den tekniske tjeneste skal sikre, at der findes et kalibreringscertifikat eller et valideringscertifikat for enheden til fjernelse af flygtige partikler, der er udstedt inden for 6 måneder før emissionsprøvningen. Hvis enheden til fjernelse af flygtige partikler indeholder temperaturovervågningsalarmer, tillades et valideringsinterval på 12 måneder.
 VPR skal karakteriseres for reduktionsfaktor for partikelkoncentration med faste partikler med en elektrisk mobilitetsdiameter på 30 nm, 50 nm og 100 nm. Reduktionsfaktorer for partikelkoncentrationen (fr(d)) for partikler med elektrisk mobilitetsdiameter på 30 nm og 50 nm må højst være henholdsvis 30 og 20 % højere, og højst 5 % lavere, end reduktionsfaktoren for partikler med elektrisk mobilitetsdiameter på 100 nm. Med hensyn til validering skal den gennemsnitlige reduktionsfaktor for partikelkoncentrationen ligge inden for ± 10 % af den gennemsnitlige reduktionsfaktor for partikelkoncentration () bestemt under VPR'ens primære kalibrering.
 2.2.2. Prøveaerosolen for disse målinger skal være faste partikler med en elektrisk mobilitetsdiameter


text:
på 30, 50 og 100 nm og en mindste koncentration på 5 000 partikler cm–3 ved indgangen til VPR. Partikelkoncentrationer skal måles opstrøms og nedstrøms for komponenterne.
 Reduktionsfaktoren for partikelkoncentration ved hver partikelstørrelse (fr(di)) beregnes som følger:
 hvor:
 Nin(di)
 =
 opstrøms partikelantalkoncentration for partikler med diameter d
 i
 Nout(di)
 =
 nedstrøms partikelantalkoncentration for partikler med diameter di og
 di
 =
 partiklernes elektriske mobilitetsdiameter (30, 50 eller 100 nm).
 Nin(di
 ) og Nout(di
 ) skal korrigeres til samme betingelser.
 Den gennemsnitlige reduktion af partikelkoncentration () ved en given fortyndingsindstilling beregnes som følger:
 Det anbefales, at VPR'en kalibreres og valideres som en komplet enhed.
 2.2.3. Den tekniske tjeneste skal sikre, at der findes et valideringscertifikat for VPR, der påviser faktisk virkning med hensyn til fjernelse af flygtige partikler, som er udstedt inden for 6 måneder før emissionsprøvningen. Hvis enheden til fjernelse af flygtige partikler indeholder temperaturovervågningsalarmer, tillades et valideringsinterval på 12 måneder. VPR skal påvises at kunne fjerne mere end 99,0 % tetracontan-partikler (CH3(CH2)38CH3) med en elektronisk mobilitetsdiameter på mindst 30 nm ved en indgangskoncentration på ≥ 10 000 cm–3, når den kører ved mindste fortyndingsindstilling og den driftstemperatur, der er anbefalet af fabrikanten.
 2.3. Procedurer til kontrol af partikelantalsystem
 2.3.1. Før hver prøvning skal partikeltælleren rapportere en målt koncentration på under 0,5 partikler cm–3, når et HEPA-filter af mindst klasse H13 i henhold til EN 1822:2008, eller ækvivalent ydelse, er tilsluttet til indgangen til det samlede partikelprøveudtagningssystem (VPR og PNC).
 2.3.2. På månedsbasis skal strømmen ind i partikeltælleren rapportere en målt værdi inden for 5 % af partikeltællerens nominelle strømningshastighed, når der foretages kontrol med et kalibreret flowmeter.
 2.3.3. Hver dag, efter tilslutning af et HEPA-filter af mindst klasse H13 i henhold til EN 1822:2008, eller ækvivalent ydelse, til indgangen til partikeltælleren, skal partikeltælleren rapportere en koncentration på ≤ 0,2 cm–3. Efter fjernelse af dette filter skal partikeltælleren vise en forøgelse af den målte koncentration til mindst 100 partikler cm–3 ved udsættelse for omgivende luft og en returnering til ≤ 0,2 cm–3 ved genanbringelse af HEPA-filteret.
 2.3.4. Før påbegyndelse af hver prøvning bekræftes det, at målesystemet angiver, at fordampningsrøret, hvis systemet omfatter et sådant, er nået op på den korrekte driftstemperatur.
 2.3.5. Før påbegyndelse af hver prøvning bekræftes det, at målesystemet angiver, at fortynderen PND1 er nået op på den korrekte driftstemperatur.
 (1) Et eksempel på kalibrering/validering findes på: http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29grpe/pmpFCP.html
 Tillæg 6
 Kontrol af simuleret inerti
 1. FORMÅL
 Ved hjælp af den i dette tillæg beskrevne metode kan det kontrolleres, at dynamometerets samlede inerti på tilfredsstillende måde simulerer de reelle inertiværdier under prøvecyklussen. Dynamometerets fabrikant skal forelægge en metode til kontrol af specifikationerne i henhold til punkt 3 i dette tillæg.
 2. PRINCIP
 2.1. Ligninger
 Eftersom der forekommer variationer i rullens (rullernes) rotationshastighed på dynamometeret, kan rullens (rullernes) overfladekraft udtrykkes ved formlen:
 F = I · γ = IM · γ + F1
 hvor:
 F
 =
 rullens (rullernes) overfladekraft
 I
 =
 dynamometerets samlede inerti (køretøjets inertiækvivalent: se tabellen i punkt 5.1)
 IM
 =
 inerti i dynamometerets mekaniske masser
 γ
 =
 tangentialaccelerationen


text:
ved rullens overflade
 F1
 =
 inertikraften.
 Bemærk: I tillægget er der givet en forklaring på denne formel for dynamometere med mekanisk inertisimulering.
 Den samlede inerti kan således udtrykkes ved formlen:
 I = Im + F1 / γ
 hvor:
 Im
 kan beregnes eller måles på traditionel måde
 F1
 kan måles på dynamometeret
 γ
 kan beregnes ud fra rullernes vinkelhastighed.
 Den samlede inerti (I) bestemmes ved accelerations- eller decelerationsprøvning med værdier, der er lig med eller større end dem, der opnås under prøvecyklussen.
 2.2. Tolerance ved beregning af den samlede inerti
 Prøvnings- og beregningsmetoderne skal gøre det muligt at bestemme den samlede inerti I med en relativ fejltolerance (ΔI/I) på under ± 2 %.
 3. SPECIFIKATION
 3.1. Massen af den samlede simulerede inerti I må kun afvige fra den teoretiske værdi af den ækvivalente inerti (se tillæg 1) med:
 3.1.1.
 ± 5 % af den teoretiske værdi for hver øjeblikkelig værdi
 3.1.2.
 ± 2 % af den teoretiske værdi for den gennemsnitlige værdi beregnet for hver prøvningssekvens i cyklussen.
 Den i punkt 3.1.1 ovenfor anførte grænse øges til ± 50 % i ét sekund under start og, for køretøjer med manuelt gear, i to sekunder under gearskift.
 4. KONTROLPROCEDURE
 4.1. Der gennemføres kontrol under hver prøve under hele den i punkt 6.1 i bilag 4 fastsatte prøvecyklus.
 4.2. Hvis forskrifterne i punkt 3 ovenfor er opfyldt med øjeblikkelige accelerationer, der er mindst tre gange større eller mindre end værdierne i den teoretiske cyklus, er ovennævnte kontrol dog overflødig.
 Tillæg 7
 Måling af et køretøjs fremdriftsmodstand
 Et køretøjs fremdriftsmodstand — Målemetode på vej — Simulering på chassisdynamometer
 1. FORMÅL
 Formålet med de nedenfor beskrevne metoder er at måle et køretøjs fremdriftsmodstand ved stabiliserede hastigheder på vej og simulere denne modstand på et dynamometer i henhold til forskrifterne i punkt 6.2.1 i bilag 4A.
 2. BESKRIVELSE AF VEJEN
 Den benyttede vejstrækning skal være plan og tilstrækkelig lang til, at de målinger, der er beskrevet i dette tillæg, kan udføres. Vejens hældning skal være konstant inden for ± 0,1 % og må ikke overstige 1,5 %.
 3. ATMOSFÆRISKE FORHOLD
 3.1. Vind
 Prøvning må kun finde sted ved gennemsnitlige vindhastigheder på under 3 m/s og vindstød på under 5 m/s. Desuden skal vektorkomponenten af vindhastigheden på tværs af prøvevejstrækningen være under 2 m/s. Vindhastigheden skal måles 0,7 m over vejoverfladen.
 3.2. Fugtighed
 Vejen skal være tør.
 3.3. Lufttryk og temperatur
 Lufttætheden under prøven må ikke afvige med mere end ± 7,5 % fra referencebetingelserne, nemlig P = 100 kPa og T = 293,2 K.
 4. KLARGØRING AF KØRETØJET (1)
 4.1. Valg af prøvekøretøj
 Hvis der ikke måles på alle varianter af en køretøjstype, gælder følgende kriterier for udvælgelse af det afprøvede køretøj.
 4.1.1. Karrosseri
 Hvis der findes forskellige karrosserityper, vælges den type, der har de ringeste aerodynamiske egenskaber. Fabrikanten fremlægger passende data til udvælgelsen.
 4.1.2. Dæk
 Der vælges de bredeste dæk. Er der flere end tre dækstørrelser, vælges den størrelse, der er umiddelbart under den bredeste.
 4.1.3. Prøvemasse
 Prøvemassen skal være referencemassen af køretøjet med den


text:
største inerti.
 4.1.4. Motor:
 Prøvekøretøjet skal være monteret med de(n) største af de anvendte varmevekslere.
 4.1.5. Transmission
 Der foretages en prøvning for hver af følgende transmissionstyper:
 —
 forhjulstræk
 —
 baghjulstræk
 —
 permanent firehjulstræk
 —
 ikke-permanent firehjulstræk
 —
 automatgear
 —
 manuelt gear.
 4.2. Tilkøring
 Køretøjet skal være i normal køreklar stand og have kørt mindst 3 000 km. Dækkene skal være tilkørt samtidig med køretøjet eller have en slidbane med en mønsterdybde på 90 – 50 % af den oprindelige mønsterdybde.
 4.3. Kontrol
 Der udføres følgende kontrol i henhold til fabrikantens angivelser for anvendelse:
 hjul, hjulkapsler, dæk (fabrikat, type, oppumpningstryk), fortøjets geometri, justering af bremser (eliminering af parasitmodstand), smøring af for- og bagaksler, indstilling af hjulophæng og regulering af niveau osv.
 4.4. Forberedelse af prøvningen
 4.4.1. Køretøjet belastes til dets referencemasse. Køretøjets niveau reguleres således, at tyngdepunktet befinder sig midtvejs mellem de yderste forsæders R-punkter og på en ret linje gående gennem disse punkter.
 4.4.2. Ved vejprøver skal køretøjets vinduer være lukkede. Eventuelle tildækninger af åbninger til klimaanlæg, forlygter osv. skal være påsat.
 4.4.3. Køretøjet skal fremtræde i rengjort stand.
 4.4.4. Umiddelbart før prøvningen bringes køretøjet på passende måde op på normal driftstemperatur.
 5. FREMGANGSMÅDE
 5.1. Energivariation ved friløbsmetoden (coast down)
 5.1.1. På vej
 5.1.1.1. Prøveapparatur og tolerance:
 tidsmåling skal ske med en fejltolerance på under ± 0,1 s.
 hastighedsmåling skal ske med en fejltolerance på under ± 2 s.
 5.1.1.2. Prøvningsmetode
 5.1.1.2.1.
 Køretøjet accelereres op på en hastighed, der er 10 km/h højere end den valgte prøvehastighed V.
 5.1.1.2.2.
 Gearet sættes i frigear (neutral).
 5.1.1.2.3.
 Decelerationstiden (t1) måles fra hastigheden:
 V2 = V + ΔV km/h til V1 = V – ΔV km/h
 5.1.1.2.4.
 Samme prøve udføres i modsat retning: t2
 5.1.1.2.5.
 Gennemsnittet T af de to tider t1 og t2 bestemmes
 5.1.1.2.6.
 Prøverne gentages, indtil den statistiske nøjagtighed (p) af gennemsnittet
 ikke er over 2 % (p ≤ 2 %)
 Den statistiske nøjagtighed (p) er:
 hvor:
 t
 =
 koefficient fra nedenstående tabel
 n
 =
 antallet af prøvninger
 s
 =
 standardafvigelse
 n
 4
 5
 6
 7
 8
 9
 10
 11
 12
 13
 14
 15
 t
 3,2
 2,8
 2,6
 2,5
 2,4
 2,3
 2,3
 2,2
 2,2
 2,2
 2,2
 2,2
 1,6
 1,25
 1,06
 0,94
 0,85
 0,77
 0,73
 0,66
 0,64
 0,61
 0,59
 0,57
 5.1.1.2.7.
 Effekten beregnes ud fra formlen:
 hvor:
 P
 er udtrykt i kW
 V =
 prøvehastighed i m/s
 ΔV =
 hastighedsafvigelse fra hastigheden V, i m/s som specificeret i punkt 5.1.1.2.3 i dette tillæg
 M =
 referencemasse i kg
 T =
 tid i sekunder (s).
 5.1.1.2.8.
 Effekten (P), bestemt på bane, omregnes til standardbetingelserne på følgende måde:
 PCorrected = K · PMeasured
 hvor:
 RR
 =
 rulningsmodstand ved hastigheden V
 RAERO
 =
 luftmodstand ved hastigheden V
 RT
 =
 total køremodstand = RR + RAERO
 KR
 =
 faktor til temperaturkorrektion af rulningsmodstanden, sættes til: 8,64 × 10– 3/°C eller til fabrikantens korrektionsfaktor, der er godkendt af myndigheden
 t
 =
 omgivende temperatur ved prøvning på vej, °C
 t0
 =
 standardtemperatur = 20 °C
 ρ
 =
 luftens massefylde ved prøvebetingelserne
 ρ0
 =
 luftens massefylde ved standardbetingelser


text:
(20 °C, 100 kPa).
 Kvotienterne RR/RT og RAERO/RT angives af fabrikanten på grundlag af data, virksomheden normalt har til rådighed.
 Foreligger sådanne værdier ikke, kan forholdet rulningsmodstand/total modstand efter aftale mellem fabrikanten og den pågældende tekniske tjeneste i stedet beregnes af følgende formel:
 hvor:
 M
 =
 køretøjets masse i kg og koefficienterne a og b for hver hastighed er vist i følgende tabel:
 V (km/h)
 a
 b
 20
 7,24 · 10– 5
 0,82
 40
 1,59 · 10– 4
 0,54
 60
 1,96 · 10– 4
 0,33
 80
 1,85 · 10– 4
 0,23
 100
 1,63 · 10– 4
 0,18
 120
 1,57 · 10– 4
 0,14
 5.1.2. På dynamometeret
 5.1.2.1. Måleapparatur og nøjagtighed
 Apparaturet skal være identisk med det, der benyttes ved prøvningen på vej.
 5.1.2.2. Prøvningsmetode
 5.1.2.2.1.
 Køretøjet anbringes på dynamometeret.
 5.1.2.2.2.
 Dæktrykket (med kolde dæk) på drivhjulene justeres som krævet for dynamometeret.
 5.1.2.2.3.
 Dynamometerets inertiækvivalent indstilles.
 5.1.2.2.4.
 Køretøjet og dynamometeret bringes op på driftstemperatur.
 5.1.2.2.5.
 Operationerne i punkt 5.1.1.2 (med undtagelse af operationerne i punkt 5.1.1.2.4 og 5.1.1.2.5) udføres, idet M erstattes af I i formlen i punkt 5.1.1.2.7.
 5.1.2.2.6.
 Bremsen indstilles således, at den reproducerer den korrigerede effekt (punkt 5.1.1.2.8), idet der tages hensyn til forskellen mellem køretøjets masse (M) på banen og den tilsvarende ækvivalente inerti (I), som skal anvendes. Dette kan gøres ved at beregne den korrigerede gennemsnitlige friløbstid (coast down) fra V2 til V1 og reproducere denne tid på dynamometeret ved brug af følgende relation:
 K = den i punkt 5.1.1.2.8 ovenfor angivne værdi.
 5.1.2.2.7.
 Den effekt Pa, der skal optages af dynamometeret, bestemmes, således at man kan reproducere samme effekt (punkt 5.1.1.2.8) for samme køretøj på forskellige dage.
 5.2. Momentmålemetode ved konstant hastighed
 5.2.1. På vej
 5.2.1.1. Måleapparatur og nøjagtighed
 Momentmåling udføres med passende måleudstyr med en nøjagtighed på ± 2 %.
 Hastighedsmåling udføres med en nøjagtighed på ± 2 %.
 5.2.1.2. Prøvningsmetode
 5.2.1.2.1.
 Køretøjet bringes op på den valgte konstante hastighed V.
 5.2.1.2.2.
 Drejningsmoment Ct og hastighed registreres i en periode af mindst 20 s. Dataregistreringssystemets nøjagtighed skal mindst svare til ± 1 Nm for drejningsmoment og ± 0,2 km/h for hastighed.
 5.2.1.2.3.
 Ændringer i momentet Ct og hastigheden i forhold til tiden må ikke overstige 5 % i hvert sekund af måleperioden.
 5.2.1.2.4.
 Momentet Ct1 er det gennemsnitlige moment, der fås ud fra formlen:
 5.2.1.2.5.
 Prøvningen gennemføres tre gange i hver retning. På grundlag af disse seks målinger bestemmes det gennemsnitlige drejningsmoment ved referencehastigheden. Afviger gennemsnitshastigheden mere end 1 km/h fra referencehastigheden, sker beregningen af det gennemsnitlige drejningsmoment ved lineær regression.
 5.2.1.2.6.
 Gennemsnitsværdien Ct af de to momentværdier Ct1 og Ct2 bestemmes.
 5.2.1.2.7.
 Det gennemsnitlige drejningsmoment CT, bestemt på bane, omregnes til referencebetingelserne ved relationen:
 CTcorrected = K · CTmeasured
 hvor K har den værdi, der er fastlagt i punkt 5.1.1.2.8 i dette tillæg.
 5.2.2. På dynamometeret
 5.2.2.1. Måleapparatur og nøjagtighed
 Apparaturet skal være identisk med det, der benyttes ved prøvningen på vej.
 5.2.2.2. Prøvningsmetode
 5.2.2.2.1.
 Operationerne i punkt 5.1.2.2.1 til 5.1.2.2.4 udføres.
 5.2.2.2.2.
 Operationerne i punkt 5.2.1.2.1. til 5.2.1.2.4 udføres.
 5.2.2.2.3.
 Effektabsorptionsenheden indstilles


text:
således, at den reproducerer det korrigerede totale drejningsmoment på bane fra punkt 5.1.2.1.2.7.
 5.2.2.2.4.
 Der udføres samme operationer som i punkt 5.1.2.2.7 med samme formål.
 (1) For hybride elkøretøjer (HEV) aftaler fabrikanten og den tekniske tjeneste, indtil der er fastlagt ensartede tekniske forskrifter, køretøjets tilstand ved udførelsen af prøvningerne i dette tillæg.
 BILAG 5
 TYPE II-PRØVE
 (Prøvning af carbonmonoxidemissionen i tomgang)
 1. INDLEDNING
 I dette bilag beskrives fremgangsmåden for udførelse af den i punkt 5.3.2 i bilag I fastsatte type II-prøve.
 2. MÅLEBETINGELSER
 2.1. Brændstoffet skal være det referencebrændstof, hvis specifikationer er anført i bilag 10 og 10A til dette regulativ.
 2.2. Under prøvningen skal omgivelsernes temperatur ligge på mellem 293 og 303 K (20 og 30 °C). Motoren varmes op, indtil køle- og smøremidlernes temperatur og smøremiddeltrykket er kommet i ligevægt.
 2.2.1. Køretøjer, der kan anvende enten benzin eller LPG eller NG/biomethan som brændstof, skal prøves med de(t) referencebrændstof(fer), som er anvendt til type I-prøven.
 2.3. For køretøjer med manuelt eller halvautomatisk gear udføres prøven med gearvælgeren i frigear og koblingen tilkoblet.
 2.4. For køretøjer med automatgear udføres prøven med gearvælgeren i stillingen »neutral« eller »parkering«.
 2.5. Tomgangsindstillingsdele
 2.5.1. Definition
 I dette regulativ forstås ved »tomgangsindstillingsdele« organer, hvorved en motors tomgang kan ændres, og som nemt kan betjenes ved hjælp af det i punkt 2.5.1.1 nedenfor nævnte værktøj. Som tomgangsindstillingsdele betragtes ikke anordninger til kalibrering af brændstof- og luftstrømme, hvis dette kræver fjernelse af låsestifter, en operation, som normalt kun kan udføres af en faglært mekaniker.
 2.5.1.1.
 Værktøj, som kan anvendes til indstilling af tomgangen, er: skruetrækkere (almindelige eller stjerneskruetrækkere), nøgler (skruenøgler, skiftenøgler, svensknøgler), tænger og umbraconøgler.
 2.5.2. Bestemmelse af målepunkter
 2.5.2.1.
 Der udføres først en måling ved den af fabrikanten foreskrevne indstilling.
 2.5.2.2.
 For hver tomgangsindstillingsdel, der kan indstilles trinløst, bestemmes et passende antal karakteristiske positioner.
 2.5.2.3.
 Carbonmonoxidindholdet i udstødningsgassen måles for alle de mulige positioner, tomgangsindstillingsdelene kan stilles i, dog for dele med trinløs indstilling kun for de positioner, der er fastsat i henhold til punkt 2.5.2.2.
 2.5.2.4.
 Type II-prøven betragtes som tilfredsstillende, hvis én eller begge af følgende to betingelser er opfyldt:
 2.5.2.4.1.
 ingen af værdierne målt i overensstemmelse med bestemmelserne i punkt 2.5.2.3 ovenfor overskrider grænseværdierne
 2.5.2.4.2.
 det maksimumsindhold, der opnås ved trinløst at variere en af indstillingsdelene, medens de øvrige dele holdes konstante, overskrider ikke grænseværdien, idet denne betingelse er opfyldt for de forskellige kombinationer af indstillingsdelene bortset fra den del, der blev varieret trinløst.
 2.5.2.5.
 Tomgangsindstillingsdelenes mulige positioner skal begrænses:
 2.5.2.5.1.
 dels af den største af følgende to værdier: den laveste tomgangshastighed, som motoren kan præstere, den af fabrikanten anbefalede tomgangshastighed minus 100 omdrejninger i minuttet
 2.5.2.5.2.
 dels af den laveste af følgende tre værdier:
 den højeste hastighed, som motoren kan opnå ved betjening af tomgangsindstillingsdelene
 den af fabrikanten anbefalede tomgangshastighed plus 250 omdrejninger i minuttet
 eller omdrejningshastigheden ved indkobling af automatiske koblinger.
 2.5.2.6.
 Desuden må indstillinger, der er uforenelige med en normal motorgang, ikke benyttes som måleindstillinger. Specielt gælder, at hvis motoren er forsynet med flere karburatorer, skal alle karburatorer indstilles ens.


text:
3. UDTAGNING AF GASPRØVER
 3.1. Udtagningssonden indstikkes til en dybde af mindst 300 mm i forbindelsesrøret mellem udstødningsrøret og udtagningssækken så tæt ved udstødningsrørets munding som muligt.
 3.2. Koncentrationen af CO (CCO) og CO2 (CCO2) bestemmes ud fra aflæsninger eller registreringer på måleapparaturet ved hjælp af de relevante kalibreringskurver.
 3.3. Den korrigerede koncentration af carbonmonoxid for firetaktmotorer er:
 (per cent vol.)
 3.4. Det er ikke nødvendigt at korrigere koncentrationen af CCO (se punkt 3.2) målt i henhold til formlen i punkt 3.3, hvis summen af de målte koncentrationer (CCO + CCO2) for firetaktmotorers vedkommende mindst er:
 a)
 for benzin 15 %
 b)
 for LPG 13,5 %
 c)
 NG/biomethan 11,5 %.
 BILAG 6
 TYPE III-PRØVE
 (Kontrol af emissionen af krumtaphusgasser)
 1. INDLEDNING
 I dette bilag beskrives fremgangsmåden for udførelse af den i punkt 5.3.3 i dette regulativ fastsatte type III-prøve.
 2. ALMINDELIGE BESTEMMELSER
 2.1. Type III-prøven udføres på det køretøj med motor med styret tænding, som har været benyttet til type I- eller type II-prøven.
 2.2. Alle motorer, herunder fuldstændig tætte motorer, underkastes prøvning, undtagen motorer med en sådan konstruktion, at selv en meget lille lækage kan medføre uacceptable driftsforstyrrelser (f.eks. tocylindrede boxermotorer).
 3. PRØVNINGSBETINGELSER
 3.1. Tomgangen indstilles som anvist af fabrikanten.
 3.2. Målingerne udføres under følgende tre typer driftsbetingelser:
 Nr.
 Køretøjets hastighed (km/h)
 1
 Tomgang
 2
 50 ± 2 (i 3. gear eller i positionen »drive«)
 3
 50 ± 2 (i 3. gear eller i positionen »drive«)
 Nr.
 Indstilling af effektabsorption
 1
 Nul
 2
 Som ved type I-prøve ved 50 km/h
 3
 Som ved nr. 2 multipliceret med 1,7
 4. PRØVNINGSMETODE
 4.1. Ved de i punkt 3.2 ovenfor anførte driftsbetingelser skal det kontrolleres, at krumtaphusets ventilationssystem fungerer efter hensigten.
 5. METODE TIL KONTROL AF KRUMTAPHUSETS VENTILATIONSSYSTEM
 5.1. Alle motoråbninger lades uændret.
 5.2. Trykket i krumtaphuset måles på et egnet sted. Det måles gennem hullet til oliemålepinden med et manometer.
 5.3. Køretøjet anses for at opfylde forskrifterne, hvis det målte tryk under hver af de i punkt 3.2 ovenfor fastsatte målebetingelser ikke overstiger det atmosfæriske tryk på måletidspunktet.
 5.4. I forbindelse med den ovenfor beskrevne prøve måles trykket i indsugningsmanifolden inden for ± 1 kPa.
 5.5. Køretøjets hastighed som vist på dynamometeret måles inden for ± 2 km/h.
 5.6. Trykket i krumtaphuset måles inden for ± 0,01 kPa.
 5.7. Hvis det målte tryk i krumtaphuset under en af de i punkt 3.2 ovenfor fastsatte målebetingelser overstiger det atmosfæriske tryk, udføres den i punkt 6 nedenfor beskrevne supplerende prøve, hvis fabrikanten anmoder herom.
 6. SUPPLERENDE PRØVNINGSMETODE
 6.1. Alle motoråbninger lades uændret.
 6.2. En blød sæk med en kapacitet på ca. 5 liter, hvorigennem krumtaphusgasserne ikke kan undslippe, tilsluttes hullet til oliemålepinden. Sækken skal være tom før hver måling.
 6.3. Sækken skal lukkes før hver måling. Den åbnes derefter til krumtaphuset i fem minutter for hver af de i punkt 3.2 ovenfor fastsatte målebetingelser.
 6.4. Køretøjet anses for at opfylde forskrifterne, hvis der under hver af de i punkt 3.2 fastsatte målebetingelser ikke forekommer en synlig oppustning af sækken.
 6.5. Bemærkninger:
 6.5.1.
 Hvis


text:
motorkonstruktionen forhindrer, at prøven kan udføres på den i punkt 6.1 til 6.4 ovenfor beskrevne måde, udføres målingerne på denne måde med følgende ændringer:
 6.5.2.
 Før prøven lukkes alle åbninger bortset fra den, der benyttes til opsamling af gas.
 6.5.3.
 Sækken anbringes på et passende udtagningssted, som ikke medfører yderligere tryksænkning, og i tilbageføringskredsløbet direkte på motortilslutningsåbningen.
 Type III Test
 BILAG 7
 TYPE IV-PRØVE
 (Bestemmelse af fordampningsemissionen fra køretøjer med motor med styret tænding)
 1. INDLEDNING
 I dette bilag beskrives fremgangsmåden for udførelse af den i punkt 5.3.4 i dette regulativ fastsatte type IV-prøve.
 Fremgangsmåden omfatter en metode til bestemmelse af fordampningstabet af carbonhydrider fra brændstofsystemet på køretøjer med motorer med styret tænding.
 2. BESKRIVELSE AF PRØVNINGEN
 Fordampningsemissionsprøven (figur 7/1 nedenfor) er udformet til bestemmelse af fordampningstabet af carbonhydrider som følge af temperatursvingninger i løbet af døgnet, fordampning under parkering efter kørsel (hot soak) og kørsel i byområder. Prøven omfatter følgende faser:
 2.1.
 prøveforberedelse, herunder en kørecyklus for kørsel i byområder (del 1) og en for kørsel uden for byområder (del 2)
 2.2.
 bestemmelse af fordampningstabet som følge af fordampning efter kørsel (hot soak)
 2.3.
 bestemmelse af døgnfordampningstabet.
 Summen af masseemissionerne af carbonhydrider som følge af fordampning efter kørsel (hot soak) og døgnfordampningstabet udgør prøvens samlede resultat.
 3. PRØVNINGSKØRETØJ OG -BRÆNDSTOF
 3.1. Køretøj
 3.1.1. Køretøjet skal være i god mekanisk stand og være tilkørt over mindst 3 000 km før prøvningen. Systemet til begrænsning af fordampningsemissionen skal være tilsluttet og have fungeret korrekt i denne periode; adsorptionsbeholderen(-ne) med aktivt kul skal have været i normal brug og hverken have været udsat for unormal regenerering eller belastning.
 3.2. Brændstof
 3.2.1. Der skal benyttes det korrekte referencebrændstof som defineret i bilag 10 til dette regulativ.
 4. APPARATUR TIL FORDAMPNINGSPRØVNING
 4.1. Chassisdynamometer
 Chassisdynamometeret skal opfylde kravene i tillæg 1 til bilag 4A.
 4.2. Prøvelokale for måling af fordampningsemissionen
 Det prøvelokale, hvori målingen af fordampningsemissionen udføres, skal være lufttæt og rektangulært og tilstrækkelig stort til at kunne rumme det køretøj, der skal prøves. Køretøjet skal være tilgængeligt fra alle sider, og lokalet skal, når det er lukket, opfylde kriterierne for lufttæthed i tillæg 1 til dette bilag. Lokalets indvendige overflade skal være uigennemtrængelig for carbonhydrider og inaktiv over for carbonhydrider. Temperaturstyringssystemet skal kunne holde prøvelokalets indvendige lufttemperatur på den foreskrevne temperatur/tid-profil under hele prøvningen inden for en tolerance på 1 K som gennemsnit for hele prøvningen.
 Styringssystemet skal indstilles således, at oversving, pendling og instabilitet i forhold til den ønskede langtidsprofil for lufttemperaturen er mindst mulige. Den indvendige overfladetemperatur må på intet tidspunkt under døgnemissionsprøvningen være mindre end 278 K (5 °C) eller højere end 328 K (55 °C).
 Væggene skal være konstrueret således, at de fremmer en god varmespredning. Den indvendige overfladetemperatur skal være mindst 293 K (20 °C) og højst 325 K (52 °C) på ethvert tidspunkt under stilstanden ved prøvningen af fordampning efter kørsel (hot soak).
 Af hensyn til volumenændringer som følge af udsving i prøvelokalets temperatur kan prøvelokalet enten være med variabelt eller fast volumen.
 4.2.1. Prøvelokale med variabelt volumen


text:
Et prøvelokale med variabelt volumen udvider sig og trækker sig sammen i takt med udsvingene i prøvelokalets lufttemperatur. Der kan tages hensyn til udsving i det indvendige volumen på to måder, nemlig enten ved hjælp af bevægelige paneler eller ved en bælganordning, hvor uigennemtrængelige sække i prøvelokalet udvider sig og trækker sig sammen i takt med ændringerne i trykket i lokalet, idet de står i forbindelse med luften uden for prøvelokalet. Anordninger til tilpasning af volumenet skal være således konstrueret, at prøvelokalets integritet, jf. tillæg 1 til dette bilag, bevares inden for hele det angivne temperaturinterval.
 Alle metoder for tilpasning af volumenet skal fastholde forskellen mellem lufttrykket i prøvelokalet og barometertrykket inden for højst ± 5 kPa.
 Prøvelokalet skal kunne fastlåses på et bestemt volumen. Et prøvelokale med variabelt volumen skal kunne foretage udsving på + 7 % i forhold til dets »nominelle volumen« (jf. punkt 2.1.1 i tillæg 1 til dette bilag) som følge af udsving i temperatur og barometerstand under prøvningen.
 4.2.2. Prøvelokale med fast volumen
 Et prøvelokale med fast volumen skal have stive paneler, der holder prøvelokalets volumen fast, og opfylde følgende krav:
 4.2.2.1.
 Prøvelokalet skal være udstyret med et luftudtag, der under prøvningen suger luft ud ved konstant lav hastighed. Den udsugede luft kan erstattes med luft udefra ved tilførsel gennem et luftindtag. Denne luft skal filtreres gennem aktivt kul, så indholdet af carbonhydrider holdes forholdsvis konstant. Anordninger, der tilpasser volumenet, skal fastholde forskellen mellem lufttrykket i prøvelokalet og barometertrykket inden for 0 og -5 kPa.
 4.2.2.2.
 Udstyret skal kunne måle massen af carbonhydrider i tilført og udsuget luft med en opløsning på 0,01 g. Der kan anvendes et system med opsamlingssække til at opsamle en forholdsmæssig andel af den udsugede og den tilførte luft. En anden mulighed er at analysere den tilførte og den udsugede luft kontinuerligt ved hjælp af en online FID-analysator, hvilket sammen med målingerne af luftflowet giver en kontinuerlig registrering af den fjernede masse af carbonhydrider.
 Figur 7/1
 Bestemmelse af fordampningsemissionen
 Tilkøringsperiode på 3 000 km (uden usædvanlig stor regenerering/belastning)
 Kulbeholderens ældning kontrolleret
 Damprensning af køretøjet (om nødvendigt)
 4.3. Analysesystemer
 4.3.1. Carbonhydridanalysator
 4.3.1.1.
 Luften i prøvelokalet overvåges ved hjælp af en carbonhydriddetektor af flammeioniseringstypen (FID). Luftprøver udtages midt på en af prøvelokalets sidevægge eller midt på loftet, og bypass-strømme skal føres tilbage til prøvelokalet, helst til et punkt umiddelbart efter blandingsventilatoren i strømmens retning.
 4.3.1.2.
 Carbonhydridanalysatoren skal have en responstid for 90 % af den endelige aflæsning på mindre end 1,5 sek. Stabiliteten skal i alle måleområder være bedre end 2 % af fuldt udslag ved nul og ved 80 ± 20 % af fuldt udslag over en periode på 15 minutter.
 4.3.1.3.
 Analysatorens repeterbarhed udtrykt som én standardafvigelse skal være bedre end ± 1 % af fuldt udslag ved nul og ved 80 ± 20 % af fuldt udslag i alle benyttede måleområder.
 4.3.1.4.
 Måleområderne på analysatoren skal vælges ud fra, hvilke der giver den bedste opløsning i forbindelse med måling, kalibrering og lækagekontrol.
 4.3.2. Dataregistrering i carbonhydridanalysatoren
 4.3.2.1.
 Carbonhydridanalysatoren skal


text:
have et system til registrering af det elektriske udgangssignal, enten i form af en papirstrimmelskriver eller et andet databehandlingssystem med en hyppighed på mindst en gang pr. minut. Registreringssystemet skal have en mindst lige så god driftskarakteristik som det signal, der skal registreres, og det skal have en permanent resultatregistrering. De registrerede oplysninger skal tydeligt vise, hvornår prøvningen af fordampningsemissionen efter kørsel (hot soak) og døgnemissionsprøvningen begynder og slutter (herunder, hvornår prøveudtagningsperioderne påbegyndes og afsluttes, samt hvor lang tid der er gået fra påbegyndelse til afslutning af hver enkelt prøvning).
 4.4. Opvarmning af brændstofbeholder (gælder kun for belastning af adsorptionsbeholder for benzin)
 4.4.1. Brændstoffet i køretøjets brændstofbeholder(e) skal opvarmes af en regulerbar varmekilde, f.eks. en varmepude på 2 000 W. Varmeaggregatet skal opvarme brændstoftankens vægge jævnt under brændstofniveauet, så at lokal overopvarmning af brændstoffet undgås. Brændstofdampene i beholderen over brændstoffet må ikke opvarmes.
 4.4.2. Varmeaggregatet skal kunne foretage en jævn opvarmning af brændstoffet i tanken med 14 K fra 289 K (16 °C) på 60 minutter med temperaturføleren i den i punkt 5.1.1 nedenfor anførte position. Under opvarmningen skal opvarmningsaggregatet kunne reguleres, så brændstoftemperaturen holdes inden for ± 1,5 K af den ønskede temperatur.
 4.5. Temperaturmåling
 4.5.1. Temperaturen i prøvelokalet måles i to punkter ved hjælp af temperaturfølere, der er forbundet, så de viser en gennemsnitsværdi. Målepunkterne skal befinde sig ca. 0,1 m inde i prøvelokalet fra hver sidevægs lodrette midterlinje i en højde af 0,9 m ± 0,2 m.
 4.5.2. Temperaturen i brændstofbeholderen(-ne) måles ved hjælp af en føler placeret i brændstofbeholderen som anført i punkt 5.1.1 nedenfor, hvis det drejer sig om belastning af adsorptionsbeholderen for benzin (punkt 5.1.5 nedenfor).
 4.5.3. Temperaturmålingerne skal under hele fordampningsemissionsprøvningen registreres eller indlæses i et databehandlingssystem med en hyppighed på mindst én gang i minuttet.
 4.5.4. Temperaturmålesystemets nøjagtighed skal være inden for ± 1 K, og temperaturen skal kunne måles med en opløsning på ± 0,4 K.
 4.5.5. Registrerings- eller databehandlingssystemet skal kunne måle tiden med en opløsning på ± 15 sekunder.
 4.6. Trykmåling
 4.6.1. Forskellen Δp mellem barometerstanden i prøveområdet og lufttrykket i prøvelokalet skal under hele fordampningsemissionsprøvningen registreres eller indlæses i et databehandlingssystem med en hyppighed på mindst én gang i minuttet.
 4.6.2. Trykmålesystemets nøjagtighed skal være inden for ± 2 kPa, og trykket skal kunne måles med en opløsning på ± 0,2 kPa.
 4.6.3. Registrerings- eller databehandlingssystemet skal kunne måle tiden med en opløsning på ± 15 sekunder.
 4.7. Ventilatorer
 4.7.1. Ved hjælp af en eller flere ventilatorer eller blæsere med døren (dørene) til prøvelokalet åben skal det være muligt at reducere carbonhydridindholdet i lokalet til carbonhydridindholdet i atmosfæren.
 4.7.2. Lokalet skal være forsynet med en eller flere ventilatorer eller blæsere med en kapacitet på 0,1 til 0,5 m3/min, så at luften i lokalet kan blandes grundigt. Under målingerne skal det være muligt at opnå en ensartet temperatur og et ensartet carbonhydridindhold i lokalet. Køretøjet i lokalet må ikke befinde sig direkte i luftstrømmen fra ventilatorerne eller blæserne.
 4.8. Gasser
 4.8.1. Følgende rene gasser skal stå til rådighed til


text:
kalibrering og drift:
 renset syntetisk luft: (renhed < 1 ppm C1-ækvivalent,
 ≤1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO);
 oxygenindhold mellem 18 og 21 % vol.
 Forbrændingsgas til carbonhydridanalysatoren: (40 ± 2 % hydrogen og resten helium, med et carbonhydridindhold på < 1 ppm C1-ækvivalenter og < 400 ppm CO2)
 Propan (C3H8): renhed mindst 99,5 %
 Butan (C4H10): renhed mindst 98 %
 Nitrogen (N2): renhed mindst 98 %
 4.8.2. Kalibreringsgasser skal stå til rådighed i form af blandinger af propan (C3H8) og renset syntetisk luft. De reelle koncentrationer i en kalibreringsgas skal ligge inden for ± 2 % af de opgivne værdier. Nøjagtigheden i den fortyndede gas, der fås ved brug af et gasdeleapparat, skal ligge inden for ± 2 % af den reelle værdi. De i tillæg 1 anførte koncentrationer kan også opnås ved hjælp af et gasdeleapparat, der benytter syntetisk luft som fortyndende gas.
 4.9. Supplerende udstyr
 4.9.1. Den absolutte luftfugtighed i prøvelokalet skal kunne måles inden for ± 5 %.
 5. PRØVNINGSMETODE
 5.1. Forberedelse af prøvningerne
 5.1.1. Før prøvningen klargøres køretøjet mekanisk på følgende måde:
 a)
 Køretøjets udstødningssystem må ikke have lækager.
 b)
 Køretøjet kan damprenses før prøvningen.
 c)
 Hvis det drejer sig om belastning af adsorptionsbeholder for benzin (punkt 5.1.5), forsynes køretøjets brændstofbeholder med en temperaturføler, så at temperaturen kan måles i midten af brændstoffet i brændstofbeholderen, når denne er fyldt til 40 % af sit rumindhold.
 d)
 Der kan monteres sådant yderligere udstyr og anordninger, at brændstofbeholderen kan tømmes fuldstændigt. Det er ikke nødvendigt at foretage ændringer af selve brændstofbeholderen.
 e)
 Fabrikanten kan foreslå en prøvemetode for at tage hensyn til tabet af carbonhydrider ved fordampning, der kun stammer fra køretøjets brændstofsystem.
 5.1.2. Køretøjet føres ind i prøvelokalet, hvor lufttemperaturen skal være mellem 293 og 303 K (20 og 30 °C).
 5.1.3. Ældningen af adsorptionsbeholderen (-ne) kontrolleres. Det sker ved at godtgøre, at den har været i funktion i mindst 3 000 km. Hvis dette ikke godtgøres, anvendes følgende procedure. Hvis der i systemet indgår flere adsorptionsbeholdere, skal proceduren gennemføres for hver beholder for sig.
 5.1.3.1.
 Adsorptionsbeholderen afmonteres fra køretøjet. Der skal på dette trin udvises særlig forsigtighed for at undgå beskadigelse af brændstofsystemets komponenter og integritet.
 5.1.3.2.
 Beholderens vægt kontrolleres.
 5.1.3.3.
 Beholderen tilsluttes en brændstofbeholder, eventuelt ekstern, som er fyldt med referencebrændstof til 40 % af sit rumindhold.
 5.1.3.4.
 Brændstoftemperaturen i brændstofbeholderen skal være mellem 283 K (10 °C) og 287 K (14 °C).
 5.1.3.5.
 Den (eksterne) brændstofbeholder opvarmes fra 288 til 318 K (15 til 45 °C) (1 °C stigning hvert niende minut).
 5.1.3.6.
 Hvis adsorptionsbeholderen når mætningspunktet, inden temperaturen er kommet op på 318 K (45 °C), slås opvarmningsaggregatet fra. Derefter vejes beholderen. Hvis beholderen ikke når mætningspunktet, inden temperaturen er kommet op på 318 K (45 °C), gentages proceduren fra punkt 5.1.3.3 ovenfor, indtil mætningspunktet nås.
 5.1.3.7.
 Mætningspunktet bestemmes som beskrevet i punkt 5.1.5 og 5.1.6 i dette bilag eller ved hjælp af andre prøveudtagnings- og analysemetoder, der kan påvise carbonhydridemission fra en adsorptionsbeholder ved mætningspunktet.
 5.1.3.8.
 Beholderen


text:
regenereres ved gennemskylning med 25 ± 5 liter af luften i emissionslaboratoriet pr. minut, indtil beholderens rumindhold er udskiftet 300 gange.
 5.1.3.9.
 Beholderens vægt kontrolleres.
 5.1.3.10.
 Proceduren i punkt 5.1.3.4 til 5.1.3.9 gentages ni gange. Prøvningen kan afsluttes inden da, dog tidligst efter tre ældningscyklusser, hvis beholderens vægt efter sidste cyklustrin er blevet stabil.
 5.1.3.11.
 Adsorptionsbeholderen påmonteres igen, og køretøjet bringes tilbage til normal driftstilstand.
 5.1.4. Adsorptionsbeholderen skal konditioneres ved hjælp af en af de metoder, der er anført i punkt 5.1.5 og 5.1.6. Hvis køretøjet har flere beholdere, skal hver beholder konditioneres for sig.
 5.1.4.1.
 Emissionerne fra beholderen måles med henblik på at bestemme mætningspunktet.
 Ved mætningspunkt forstås her det punkt, hvor den kumulerede emission af carbonhydrider udgør 2 gram.
 5.1.4.2.
 Mætningspunktet kan kontrolleres ved hjælp af lokalet for prøvning af fordampningsemission, jf. punkt 5.1.5 og 5.1.6. Mætningspunktet kan også bestemmes ved hjælp af en ekstra adsorptionsbeholder, der tilsluttes efter køretøjets beholder. Denne ekstrabeholder skal være grundigt gennemskyllet med tør luft, inden den belastes.
 5.1.4.3.
 Prøvelokalet udluftes i flere minutter umiddelbart før prøven, indtil der er tilvejebragt stabile baggrundsbetingelser. Ventilatoren (ventilatorerne) i lokalet skal samtidig være i gang.
 Carbonhydridanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før prøvningen.
 5.1.5. Belastning af beholder ved gentagen opvarmning til mætningspunktet
 5.1.5.1.
 Køretøjets brændstofbeholder(e) tømmes gennem aftapningshullet/aftapningshullerne. Dette skal gøres uden at forårsage en unormal udluftning eller belastning af det udstyr til begrænsning af fordampningsemissionen, der er monteret på køretøjet. Hertil er det normalt tilstrækkeligt at fjerne tankdækslet.
 5.1.5.2.
 Brændstofbeholderen(-ne) fyldes med referencebrændstof ved en temperatur på mellem 283 og 287 K (10 og 14 °C) til 40 ± 2 % af beholderens normale rumindhold. Tankdækslet sættes på.
 5.1.5.3.
 Inden en time efter genopfyldningen skal køretøjet anbringes i lokalet for prøvning af fordampningsemissionen med motoren standset. Temperaturføleren i brændstofbeholderen sluttes til temperaturregistreringssystemet. Et opvarmningsaggregat anbringes hensigtsmæssigt på brændstofbeholderen (-ne) og sluttes til temperaturstyringssystemet. Opvarmningsaggregatet er nærmere beskrevet under punkt 4.4 ovenfor. Ved køretøjer med mere end en brændstoftank opvarmes alle tankene på samme måde som beskrevet nedenfor. Tankenes temperatur skal være den samme inden for ± 1,5 K.
 5.1.5.4.
 Brændstoffet kan opvarmes kunstigt til startdøgntemperaturen på 293 K (20 °C) ± 1 K.
 5.1.5.5.
 Så snart brændstoffet har nået en temperatur på 292 K (19 °C), foretages følgende: blæseren slukkes, prøvelokalets døre lukkes tæt til, og målingen af koncentrationen af carbonhydrider i prøvelokalet påbegyndes.
 5.1.5.6.
 Når brændstoffet i brændstofbeholderen har nået en temperatur på 293 K (20 °C), påbegyndes en lineær opvarmning på 15 K (15 °C). Brændstoffet opvarmes, således at brændstoftemperaturen under opvarmningen følger funktionen nedenfor inden for ± 1,5 K. Opvarmningens varighed og temperaturstigningen registreres.
 Tr = To + 0,2333 · t
 Hvor:
 Tr
 =
 den krævede temperatur (K)
 To
 =
 den krævede temperatur (K)
 t
 =
 tiden fra påbegyndelsen af opvarmningen i minutter.
 5.1.5.7.
 Når mætningspunktet nås, dog senest når brændstoftemperaturen når op på 308 K (35 °C), slås varmeaggregatet fra, døren til prøvelokalet åbnes, og tankdækslet (-erne) fjernes. Hvis mætningspunktet ikke er nået, inden brændstoftemperaturen har nået 308 K (35 °C), fjernes


text:
varmeaggregatet fra køretøjet, køretøjet fjernes fra lokalet for prøvning for fordampningsemission, og hele proceduren i punkt 5.1.7 nedenfor gentages, indtil mætningspunktet nås.
 5.1.6. Belastning med butan indtil mætningspunktet
 5.1.6.1.
 Hvis lokalet til prøvning for fordampningsemission anvendes til bestemmelse af mætningspunktet (jf. punkt 5.1.4.2 ovenfor), anbringes køretøjet deri med motoren standset.
 5.1.6.2.
 Adsorptionsbeholderen klargøres til belastning. Beholderen må ikke fjernes fra køretøjet, medmindre der er så vanskelig adgang til beholderen ved dens normale placering, at belastningen kun med rimelighed kan foregå, hvis beholderen fjernes fra køretøjet. Der skal på dette trin udvises særlig forsigtighed for at undgå beskadigelse af brændstofsystemets komponenter og integritet.
 5.1.6.3.
 Beholderen belastes med en blanding af 50 % vol. butan og 50 % vol. nitrogen med 40 g butan pr. time.
 5.1.6.4.
 Når beholderen når mætningspunktet, slås dampaggregatet fra.
 5.1.6.5.
 Adsorptionsbeholderen tilsluttes atter, og køretøjet bringes tilbage til normal driftstilstand.
 5.1.7. Aftapning af brændstof og genpåfyldning
 5.1.7.1.
 Køretøjets brændstofbeholder(e) tømmes gennem aftapningshullet/aftapningshullerne. Dette skal gøres uden at forårsage en unormal udluftning eller belastning af det udstyr til begrænsning af fordampningsemissionen, der er monteret på køretøjet. Hertil er det normalt tilstrækkeligt at fjerne tankdækslet.
 5.1.7.2.
 Brændstofbeholderen(-ne) fyldes med referencebrændstof ved en temperatur på mellem 291 ± 8 K (18 ± 8 °C) til 40 + 2 % af beholderens normale rumindhold. Tankdækslet sættes på.
 5.2. Konditioneringskørsel
 5.2.1. Højst en time efter afslutningen af beholderbelastningen ifølge punkt 5.1.5 eller 5.1.6 anbringes køretøjet på et chassisdynamometer og gennemfører én del 1-prøvecyklus og to dele 2-prøvecyklusser af type I-prøven, jf. bilag 4A. Der udtages ikke udstødningsemissionsprøver på dette stadium.
 5.3. Stilstand
 5.3.1. Senest fem minutter efter afslutningen af den i punkt 5.2.1 beskrevne konditionering lukkes motorhjelmen helt til, og køretøjet køres af chassisdynamometeret og parkeres på stilstandsområdet med henblik på måling af fordampningstabet fra brændstofsystemet. Køretøjet henstår derefter parkeret i mindst 12 timer og højst 36 timer. Temperaturen i motorolien og kølevæsken skal være faldet til rummets temperatur inden for ± 3 K ved afslutningen af denne periode.
 5.4. Prøvning på dynamometer
 5.4.1. Efter stilstandsperioden gennemgår køretøjet en komplet type I-prøve, jf. bilag 4A (koldstart, kørsel i og uden for byområder). Derefter standses motoren. Der kan udtages udstødningsemissionsprøver under denne operation, men resultaterne indgår ikke i typegodkendelsen med hensyn til udstødningsemissionen.
 5.4.2. Højst to minutter efter afslutningen af type I-prøvekørslen som beskrevet i punkt 5.4.1 ovenfor gennemgår køretøjet yderligere en konditioneringskørsel, der består af en prøvecyklus (varmstart) med kørsel i byområder af type I-prøven. Derefter standses motoren atter. Der udtages ikke nødvendigvis prøver af udstødningsemissionen på dette stadium.
 5.5. Prøvning af fordampningsemission efter kørsel (hot soak)
 5.5.1. Før prøvens afslutning udluftes prøvelokalet i flere minutter, indtil der er tilvejebragt stabile carbonhydridbaggrundsbetingelser. Ventilatoren (ventilatorerne) sættes også i gang.
 5.5.2. Carbonhydridanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før prøvningen.
 5.5.3. Ved afslutningen af kørecyklussen lukkes motorhjelmen helt til, og alle forbindelser mellem køretøjet og prøveapparaturet frakobles. Køretøjet kører derefter ved egen kraft til prøvelokalet med minimal gasgivning. Motoren standses, før nogen del af køretøjet kommer ind i prøvelokalet. Tidspunktet for standsning af motoren skal registreres


text:
i dataregistreringssystemet i måleapparaturet for fordampningsemissionen, og temperaturmålingen indledes. Køretøjets vinduer og bagagerumsklap åbnes på dette tidspunkt, hvis de ikke allerede er åbne.
 5.5.4. Køretøjet skubbes eller føres på anden vis ind i prøvelokalet med motoren slået fra.
 5.5.5. Dørene til prøvelokalet lukkes og forsegles lufttæt senest to minutter efter slukning af motoren og senest syv minutter efter afslutning af konditioneringskørslen.
 5.5.6. Når prøvelokalet er blevet forseglet, påbegyndes en 60 ± 0,5 minutters periode med fordampningsemission efter kørsel (»hot soak«). Carbonhydridkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket måles og udgør begyndelsesværdierne CHCi, Pi og Ti for prøvning af fordampningsemission efter kørsel (hot soak). Disse tal benyttes ved beregningen af fordampningsemissionen i punkt 6 nedenfor. Under denne 60 minutters periode med fordampningsemission efter kørsel (hot soak) må temperaturen T i prøvelokalet ikke være under 296 K og ikke over 304 K.
 5.5.7. Carbonhydridanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før afslutningen af 60 ± 0,5 minutters prøvningsperioden.
 5.5.8. Ved afslutningen af prøvningsperioden på 60 ± 0,5 minutter måles carbonhydridkoncentrationen i prøvelokalet. Temperaturen og barometertrykket måles ligeledes. Disse udgør de slutværdier CHCf, Pf and Tf for prøvningen af fordampningsemissionen efter kørsel (hot soak), som skal benyttes ved beregningen i punkt 6 nedenfor.
 5.6. Stilstand
 5.6.1. Køretøjet skubbes eller føres på anden vis hen til stilstandsområdet med motoren standset, og det henstår, så der går mindst 6 timer og højst 36 timer mellem prøvningen af fordampningsemissionen efter kørsel (hot soak) og døgnemissionsprøvningen. Køretøjet skal i mindst 6 timer af denne periode henstå ved 293 K ± 2 K (20 °C ± 2 °C).
 5.7. Døgnemissionsprøvning
 5.7.1. Køretøjet skal udsættes for omgivelser med en temperaturcyklus ifølge profilen i tillæg 2 til dette bilag med en afvigelse på højst ± 2 K i perioden. Den gennemsnitlige temperaturafvigelse fra profilen, som beregnes ud fra de enkelte målte afvigelsers absolutte værdi, må højst udgøre ± 1 K. Omgivelsernes temperatur måles mindst én gang i minuttet. Temperaturcyklussen begynder ved tidspunktet Tstart = 0, jf. punkt 5.7.6 nedenfor.
 5.7.2. Prøvelokalet udluftes i flere minutter umiddelbart før prøven, indtil der er tilvejebragt stabile baggrundsbetingelser. Ventilatoren (ventilatorerne) i lokalet skal samtidig være i gang.
 5.7.3. Køretøjet føres ind i prøvelokalet med motoren standset og vinduer og bagagerumsklap åbne. Ventilatoren (ventilatorerne) skal indstilles således, at lufthastigheden er mindst 8 km/h under køretøjets brændstofbeholder.
 5.7.4. Carbonhydridanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før prøvningen.
 5.7.5. Prøvelokalets døre lukkes lufttæt til.
 5.7.6. Højst 10 minutter efter at dørene er lukket, måles carbonhydridkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket, som udgør begyndelsesværdierne CHCi, Pi og Ti for døgnemissionsprøvningen. Dette er tidspunktet Tstart = 0.
 5.7.7. Carbonhydridanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før prøvningens afslutning.
 5.7.8. Perioden for udtagning af emissionsprøver slutter 24 timer ± 6 minutter efter prøveudtagningens begyndelse, jf. punkt 5.7.6 ovenfor. Det forløbne tidsrum registreres. Carbonhydridkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket måles og udgør de slutværdier CHCf, Pf og Tf for døgnemissionsprøvningen, som skal benyttes ved beregningen i punkt 6. Hermed er prøvningsproceduren for fordampningsemission afsluttet.
 6. BEREGNING
 6.1. Ved hjælp af den i punkt 5 beskrevne fordampningsemissionsprøvning kan carbonhydridemissionen fra døgnprøvnings- og hot soak-faserne beregnes.


text:
Fordampningstabet under hver af disse faser beregnes ved hjælp af begyndelses- og slutmålingerne af carbonhydridkoncentrationen, temperaturen og trykket i prøvelokalet samt prøvelokalets nettovolumen. Der benyttes følgende formel:
 Hvor:
 MHC
 =
 massen af carbonhydrider (gram)
 MHC,out
 =
 massen af carbonhydrider, der forlader prøvelokalet, hvis der anvendes prøvelokale med fast volumen til døgnemissionsprøvningen (gram).
 MHC,i
 =
 massen af carbonhydrider, der kommer ind i prøvelokalet, hvis der anvendes prøvelokale med fast volumen til døgnemissionsprøvningen (gram).
 CHC
 =
 målt carbonhydridkoncentration i prøvelokalet (ppm (volumen) C1-ækvivalenter)
 V
 =
 prøvelokalets nettovolumen i m3 med fradrag af køretøjets volumen med vinduer og bagagerumsklap åbne. Hvis køretøjets volumen ikke er bestemt, fratrækkes et volumen på 1,42 m3
 T
 =
 lufttemperatur i prøvelokalet i K
 P
 =
 barometertryk i kPa
 H/C
 =
 hydrogen/carbon-forholdet
 k
 =
 1,2 · (12 + H/C)
 Hvor:
 i
 =
 er begyndelsesværdien
 f
 =
 er slutværdien
 H/C
 =
 sættes til 2,33 for fordampningstabet ved døgnemissionsprøven
 H/C
 =
 sættes til 2,20 for fordampningstabet efter kørsel (hot soak).
 6.2. Samlet prøvningsresultat
 Køretøjets samlede carbonhydridmasseemission sættes til at være:
 Mtotal = MDI + MHS
 Hvor:
 Mtotal
 =
 masseemissionen i alt fra køretøjet (gram)
 MDI
 =
 carbonhydridmasseemissionen under døgnemissionsprøvningen (gram)
 MHS
 =
 carbonhydridmasseemissionen for hot soak (gram)
 7. PRODUKTIONENS OVERENSSTEMMELSE
 7.1. I forbindelse med den afsluttende rutinemæssige produktionskontrol kan indehaveren af typegodkendelsen påvise produktionens overensstemmelse ved at udtage køretøjer til kontrol, der skal opfylde nedenstående krav.
 7.2. Tæthedsprøvning
 7.2.1. Emissionsbegrænsningssystemets ventilationskanaler til atmosfæren isoleres.
 7.2.2. Brændstofsystemet sættes under et tryk på 370 ± 10 mm H2O.
 7.2.3. Trykket stabiliseres, inden brændstofsystemet isoleres fra trykkilden.
 7.2.4. Efter isolering af brændstofsystemet må trykket ikke falde med mere end 50 mm H2O på fem minutter.
 7.3. Ventilationsprøvning
 7.3.1. Emissionsbegrænsningssystemets ventilationskanaler til atmosfæren isoleres.
 7.3.2. Brændstofsystemet sættes under et tryk på 370 ± 10 mm H2O.
 7.3.3. Trykket stabiliseres, inden brændstofsystemet isoleres fra trykkilden.
 7.3.4. Emissionsbegrænsningssystemets ventilationskanaler til atmosfæren bringes på ny til at virke på normal måde.
 7.3.5. Trykket i brændstofsystemet skal falde til under 100 mm H2O på ikke under 30 sekunder, men dog inden for 2 minutter.
 7.3.6. På fabrikantens begæring kan ventilationskapaciteten påvises ved en ækvivalent alternativ metode. Den nærmere metode skal af fabrikanten demonstreres over for den tekniske tjeneste under typegodkendelsesproceduren.
 7.4. Udluftningsprøvning
 7.4.1. Apparatur til måling af en luftgennemstrømningshastighed på 1,0 l/min. tilsluttes udluftningsindgangsstudsen, og en trykbeholder med tilstrækkelig kapacitet til at have en målelig virkning på udluftningssystemet tilsluttes udluftningsindgangsstudsen via en omskifter, eller
 7.4.2. fabrikanten kan benytte en strømningsmåler efter eget valg, hvis dette kan accepteres af den kompetente myndighed.
 7.4.3. Køretøjet køres på en sådan måde, at konstruktionsbetingede begrænsninger i udluftningssystemets effektivitet afsløres, og omstændighederne i forbindelse hermed noteres.
 7.4.4. Medens motoren kører på den i punkt 7.4.3 ovenfor beskrevne måde, bestemmes luftstrømningshastigheden ved enten:
 7.4.4.1.
 at tilslutte det i punkt 7.4.1 ovenfor beskrevne apparatur; det observeres, om der indtræffer en tryksænkning fra atmosfærisk tryk til et niveau, der angiver, at 1,0 l luft er strømmet ind i fordampningsemissionsbegrænsningssystemet på et minut eller
 7.4.4.2.
 ved at aflæse en luftstrømningshastighed på mindst 1,0 l/min., hvis der benyttes


text:
en anden strømningsmåler.
 7.4.4.3.
 På fabrikantens begæring kan anvendes en alternativ metode til udluftningsprøvningen, såfremt den er forelagt for og godkendt af den tekniske tjeneste som led i typegodkendelsesproceduren.
 7.5. Den kompetente myndighed, som har udstedt typegodkendelse, kan til hver en tid efterprøve de metoder til overensstemmelsesprøvning, som anvendes på hvert produktionsanlæg.
 7.5.1. Inspektøren udtager et tilstrækkeligt antal køretøjer fra produktionsserien.
 7.5.2. Inspektøren kan underkaste disse køretøjer prøvning i henhold til punkt 8.2.5 i dette regulativ.
 7.6. Hvis kravene i punkt 7.5 ovenfor ikke er opfyldt, påhviler det den kompetente myndighed at sikre, at der træffes alle nødvendige forholdsregler for så hurtigt som muligt at genetablere produktionens overensstemmelse.
 Tillæg 1
 Kalibrering af apparatur til fordampningsemissionsprøvning
 1. KALIBRERINGSHYPPIGHED OG KALIBRERINGSMETODER
 1.1. Alt apparatur skal kalibreres inden første ibrugtagning og derefter så hyppigt som nødvendigt, dog under alle omstændigheder inden for den måned, der går forud for typegodkendelsesprøvningen. De kalibreringsmetoder, der kan anvendes, er beskrevet i dette tillæg.
 1.2. De temperaturer, der nævnes først, bør normalt anvendes. Alternativt kan temperaturerne i kantet parentes anvendes.
 2. KALIBRERING AF PRØVELOKALET
 2.1. Bestemmelse af prøvelokalets indvendige volumen
 2.1.1.
 Inden prøvelokalet tages i brug første gang, bestemmes dets indvendige volumen på følgende måde:
 Lokalets indvendige mål måles omhyggeligt, idet der tages højde for uregelmæssigheder som f.eks. stivere. Lokalets indvendige volumen bestemmes ud fra disse målinger.
 Hvis der er tale om et prøvelokale med variabelt volumen, fastlåses det på et fast volumen ved en lufttemperatur på 303 K (30 °C) [302 K (29 °C)]. Dette nominelle volumen skal kunne gentages med en tolerance på ± 0,5 % af den registrerede værdi.
 2.1.2.
 Nettovolumenet bestemmes ved at fratrække 1,42 m3 fra det indvendige volumen. I stedet for 1,42 m3 kan fratrækkes prøvekøretøjets faktiske volumen med bagagerumsklap og vinduer åbne.
 2.1.3.
 Prøvelokalet kontrolleres som beskrevet i punkt 2.3 nedenfor. Hvis propanmassen ikke svarer til den indsprøjtede masse inden for ± 2 %, foretages de fornødne indgreb for at afhjælpe problemet.
 2.2. Bestemmelse af baggrundsemissionen i lokalet
 Denne operation tjener til at afgøre, om prøvelokalet indeholder materialer, der udsender væsentlige mængder carbonhydrider. Kontrollen udføres ved prøvelokalets ibrugtagning, efter hver aktivitet i prøvelokalet, der kan påvirke baggrundsemissionen, og under alle omstændigheder mindst én gang om året.
 2.2.1.
 For et prøvelokale med variabelt volumen kan der måles med fastlåst eller ikke fastlåst volumen, jf. punkt 2.1.1 ovenfor. Lufttemperaturen skal fastholdes på 308 ± 2 K (35 ± 2 °C) [309 ± 2 K (36 ± 2 °C)] i nedennævnte firetimers periode.
 2.2.2.
 For et prøvelokale med fast volumen måles der med lukkede luftindtag og -udtag. Lufttemperaturen skal fastholdes på 308 ± 2 K (35 ± 2 °C) [309 ± 2 K (36 ± 2 °C)] i nedennævnte firetimers periode.
 2.2.3.
 Prøvelokalet kan være forseglet med ventilatoren i gang i op til 12 timer, inden den 4 timer lange udtagning af baggrundsprøver begynder.
 2.2.4.
 Analysatoren kalibreres (hvis dette er påkrævet) og nulstilles, og måleområdet bestemmes.
 2.2.5.
 Prøvelokalet udluftes, indtil der opnås en stabil værdi for carbonhydrider. Ventilatoren slås til, hvis den ikke allerede


text:
er i gang.
 2.2.6.
 Prøvelokalet forsegles, og baggrundskoncentrationen af carbonhydrider, temperaturen og barometertrykket måles. Disse udgør begyndelsesværdierne CHCi, Pi, Ti til brug ved beregningen af prøvelokalets baggrundsemission.
 2.2.7.
 Prøvelokalet lades uberørt i fire timer med ventilatoren i gang.
 2.2.8.
 Derefter måles carbonhydridkoncentrationen i lokalet med den samme analysator. Temperaturen og barometertrykket måles ligeledes. Disse udgør slutværdierne CHCf, Pf, Tf.
 2.2.9.
 Ændringen i massen af carbonhydrider i prøvelokalet i prøvetidsrummet beregnes i henhold til punkt 2.4 og må ikke overstige 0,05 g.
 2.3. Kalibrering af prøvelokalet og prøve for carbonhydridretention
 Kalibreringen af prøvelokalet og prøven for carbonhydridretention giver en kontrol af det i punkt 2.1 ovenfor beregnede volumen og samtidig et mål for eventuelle lækager. Måling af lækager udføres ved prøvelokalets ibrugtagning, efter hver aktivitet i prøvelokalet, der kan påvirke prøvelokalets integritet, og derefter under alle omstændigheder mindst en gang om måneden. Hvis seks på hinanden følgende månedlige retentionskontroller er gennemført, uden at der har skullet foretages korrektioner, kan målingen af lækager derefter foretages en gang i kvartalet, så længe indgreb ikke er påkrævede.
 2.3.1.
 Prøvelokalet udluftes, indtil der opnås en stabil carbonhydridkoncentration. Ventilatoren slås til, hvis den ikke allerede er i gang. Carbonhydridanalysatoren nulstilles og kalibreres (hvis dette er påkrævet), og måleområdet bestemmes.
 2.3.2.
 Hvis der er tale om et prøvelokale med variabelt volumen, skal det fastlåses til det nominelle volumen. Hvis der er tale om et prøvelokale med fast volumen, lukkes luftindtag og -udtag.
 2.3.3.
 Temperaturstyringssystemet slås til (hvis det ikke allerede er i gang) og indstilles til en begyndelsestemperatur på 308 K (35 °C) [309 K (36 °C)].
 2.3.4.
 Så snart prøvelokalets temperatur er blevet stabil på 308 ± 2 K (35 ± 2 °C) [309 ± 2 K (36 ± 2 °C)], forsegles prøvelokalet, og baggrundskoncentrationen, temperaturen og barometertrykket måles. Disse målinger repræsenterer udgangsmålingerne CHCi, Pi, Ti til brug ved kalibreringen af prøvelokalet.
 2.3.5.
 4 g propan sprøjtes ind i prøvelokalet. Propanens masse måles med en nøjagtighed på ± 0,2 %.
 2.3.6.
 Efter fem minutters forløb, hvorunder luften i prøvelokalet blandes, måles carbonhydridkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket. Disse udgør værdierne CHCf, Pf, Tf til brug ved kalibrering af prøvelokalet samt begyndelsesværdierne CHCi, Pi, Ti til brug for retentionskontrollen.
 2.3.7.
 På grundlag af målingerne foretaget i overensstemmelse med punkt 2.3.4 og 2.3.6 ovenfor og formlen i punkt 2.4 nedenfor beregnes massen af propan i lokalet. Denne masse skal være ± 2 % af den propanmasse, der er målt i overensstemmelse med punkt 2.3.5 ovenfor.
 2.3.8.
 Hvis der er tale om et prøvelokale med variabelt volumen, skal det ikke længere være fastlåst til det nominelle volumen. Hvis der er tale om et prøvelokale med fast volumen, åbnes luftindtag og -udtag.
 2.3.9.
 Temperaturcyklussen, som går fra 308 K (35 °C) til 293 K (20 °C) og tilbage til 308 K (35 °C) [308,6 K (35,6 °C) til 295,2 K (22,2 °C) og tilbage til 308,6 K (35,6 °C)] i løbet af en periode på 24 timer i overensstemmelse med profilen [den alternative profil], jf. tillæg 2 til dette bilag, sættes i


text:
gang senest 15 minutter efter, at prøvelokalet er blevet forseglet (jf. tolerancerne fastsat i punkt 5.7.1 i bilag 7).
 2.3.10.
 Når de 24 timer er gået, måles og registreres den endelige carbonhydridkoncentration, temperaturen og barometertrykket. Disse udgør slutværdierne CHCf, Pf, Tf for carbonhybridretentionsprøven.
 2.3.11.
 Ved hjælp af formlen i punkt 2.4 nedenfor beregnes massen af carbonhydrider ud fra målingerne i punkt 2.3.10 og 2.3.6 ovenfor. Denne masse må højst afvige 3 % fra den i punkt 2.3.7 beregnede mængde carbonhydrid.
 2.4. Beregninger
 Beregningen af nettoændringen i carbonhydridmassen i prøvelokalet benyttes til at bestemme prøvelokalets baggrundskoncentration af carbonhydrider og dets lækage af carbonhydrider. Begyndelses- og slutværdierne af carbonhydridkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket benyttes i nedenstående formel til beregning af masseændringen:
 Hvor:
 MHC
 =
 massen af carbonhydrider (gram)
 MHC,out
 =
 massen af carbonhydrider, der forlader prøvelokalet, hvis der anvendes prøvelokale med fast volumen til døgnemissionsprøvningen (gram).
 MHC,i
 =
 massen af carbonhydrider, der kommer ind i prøvelokalet, hvis der anvendes prøvelokale med fast volumen til døgnemissionsprøven (gram)
 CHC
 =
 carbonhydridkoncentration i prøvelokalet (ppm kulstof (Bemærkning: ppm carbon = ppm propan × 3))
 V
 =
 prøvelokalets volumen (m3)
 T
 =
 lufttemperatur i prøvelokalet (K)
 P
 =
 barometertryk (kPa)
 K
 =
 17,6
 Hvor:
 i
 er begyndelsesværdien
 f
 er slutværdien.
 3. KONTROL AF FID-CARBONHYDRIDANALYSATOREN
 3.1. Detektorresponsoptimering
 FID-enheden indstilles som angivet af fabrikanten. Der bør benyttes propan i luft for at opnå den bedst mulige respons i det oftest benyttede måleområde.
 3.2. Kalibrering af carbonhydridanalysatoren
 Analysatoren bør kalibreres ved hjælp af propan i luft og renset syntetisk luft. Se punkt 3.2 i tillæg 3 til bilag 4A.
 Der bestemmes en kalibreringskurve som beskrevet i punkt 4.1 til 4.5 i dette tillæg.
 3.3. Oxygeninterferenskontrol og anbefalede grænseværdier
 Responsfaktoren (Rf) for et bestemt carbonhydrid er forholdet mellem C1-målingen i FID-enheden og gascylinderkoncentrationen, udtrykt som ppm C1. Prøvegassens koncentration skal være således, at den giver en respons på omtrent 80 % af fuldt skalaudslag. Koncentrationen skal være kendt med en nøjagtighed på ± 2 % i forhold til en gravimetrisk standard udtrykt i volumen. Endvidere skal gascylinderen konditioneres i 24 timer ved en temperatur på mellem 293 og 303 K (20 og 30 °C).
 Responsfaktorerne bestemmes ved første ibrugtagning af en analysator og derefter ved de større kontroleftersyn. Den referencegas, der skal anvendes, er propan suppleret med renset luft, som sættes til en responsfaktor på 1,00.
 Den prøvegas, der skal anvendes til oxygeninterferens og til bestemmelse af de anbefalede grænseværdier for responsfaktoren, er følgende:
 Propan og nitrogen: 0,95 ≤ Rf ≤ 1,05.
 4. KALIBRERING AF CARBONHYDRIDANALYSEAPPARATET
 Hvert af de normalt benyttede måleområder kalibreres på følgende måde.
 4.1. Kalibreringskurven bestemmes ved mindst fem kalibreringspunkter, der er så jævnt fordelt over måleområdet som muligt. Den nominelle koncentration af kalibreringsgassen med den højeste koncentration skal være mindst 80 % af fuldt skalaudslag.
 4.2. Kalibreringskurven beregnes ved hjælp af de mindste kvadraters metode. Hvis der derved fremkommer et polynomium af mere end tredje grad, skal der mindst være lige så mange kalibreringspunkter som polynomiets grad plus 2.
 4.3. Kalibreringskurven må ikke afvige med mere end


text:
2 % fra den nominelle værdi for hver kalibreringsgas.
 4.4. Ved hjælp af de polynomiumskoefficienter, der uddrages af punkt 3.2 ovenfor, udarbejdes en tabel over den viste aflæsning i forhold til den reelle koncentration i skalainddelinger, der ikke er større end 1 % af fuldt skalaudslag. Dette gøres for hvert måleområde, der kalibreres. Tabellen skal desuden indeholde andre relevante data som f.eks.:
 a)
 kalibreringsdato, måleområde- og nulstillingspotentiometeraflæsninger (evt.)
 b)
 nominel skala
 c)
 referencedata for hver anvendt kalibreringsgas
 d)
 den faktiske og den viste værdi for hver kalibreringsgas samt forskellen i procent
 e)
 FID-enhedens brændstof og type
 f)
 FID-enhedens lufttryk.
 4.5. Anden teknologi (f.eks. computer, elektronisk skalaomskifter) kan benyttes, hvis det over for den relevante myndighed på tilfredsstillende vis godtgøres, at den giver en tilsvarende nøjagtighed.
 Tillæg 2
 Temperaturprofil på døgnbasis for kalibrering af prøvelokalet og for døgnemissionsprøvningen
 Alternativ temperaturprofil på døgnbasis for kalibrering af prøvelokalet i henhold til bilag 7, tillæg 1, punkt 1.2 og 2.3.9
 Tid (h)
 Temperatur (°Ci)
 Tid (h)
 Temperatur (°Ci)
 Kalibrering
 Prøvning
 13
 0/24
 20
 0
 35,6
 14
 1
 20,2
 1
 35,3
 15
 2
 20,5
 2
 34,5
 16
 3
 21,2
 3
 33,2
 17
 4
 23,1
 4
 31,4
 18
 5
 25,1
 5
 29,7
 19
 6
 27,2
 6
 28,2
 20
 7
 29,8
 7
 27,2
 21
 8
 31,8
 8
 26,1
 22
 9
 33,3
 9
 25,1
 23
 10
 34,4
 10
 24,3
 24/0
 11
 35
 11
 23,7
 1
 12
 34,7
 12
 23,3
 2
 13
 33,8
 13
 22,9
 3
 14
 32
 14
 22,6
 4
 15
 30
 15
 22,2
 5
 16
 28,4
 16
 22,5
 6
 17
 26,9
 17
 24,2
 7
 18
 25,2
 18
 26,8
 8
 19
 24
 19
 29,6
 9
 20
 23
 20
 31,9
 10
 21
 22
 21
 33,9
 11
 22
 20,8
 22
 35,1
 12
 23
 20,2
 23
 3,4
 24
 35,6
 BILAG 8
 TYPE VI-PRØVE
 (Kontrol af de gennemsnitlige udstødningsemissioner af carbonmonoxid og carbonhydrid ved lav omgivende temperatur efter koldstart)
 1. INDLEDNING
 Dette bilag vedrører kun køretøjer med styret tænding. Det beskriver det nødvendige udstyr og proceduren for type VI-prøven som defineret i punkt 5.3.5 i dette regulativ med henblik på at kontrollere emissionerne af carbonmonoxid og carbonhydrider ved lav omgivende temperatur. De emner, der er behandlet i dette regulativ, omfatter:
 i)
 krav til udstyret
 ii)
 prøvningsbetingelser
 iii)
 prøvningsprocedurer og datakrav.
 2. PRØVNINGSUDSTYR
 2.1. Sammenfatning
 2.1.1. Dette kapitel vedrører det nødvendige udstyr til udstødningsemissionsprøvning ved lav omgivende temperatur for køretøjer med motorer med styret tænding. Det nødvendige udstyr og specifikationerne svarer til forskrifterne for type I-prøven som specificeret i bilag 4A med tillæg, såfremt der ikke er fastsat specifikke forskrifter for type VI-prøven. Afvigelser for så vidt angår type VI-prøvning ved lave temperaturer følger af punkt 2.2-2.6.
 2.2. Chassisdynamometer
 2.2.1. Kravene i tillæg 1 til bilag 4A finder anvendelse. Dynamometeret justeres for at simulere et køretøjs kørsel på vej ved 266 K (– 7 °C). En sådan justering kan baseres på en bestemmelse af profilen for rulningsmodstanden ved 266 K (– 7 °C). Alternativt kan køremodstanden i henhold til tillæg 7 til bilag 4A justeres med henblik på et fald på 10 %


text:
i friløbstiden (coast down). Den tekniske tjeneste kan godkende, at der anvendes andre metoder til bestemmelse af køremodstanden.
 2.2.2. For kalibrering af standen gælder bestemmelserne i tillæg 1 til bilag 4A.
 2.3. Prøveudtagningssystem
 2.3.1. Bestemmelserne i tillæg 2 og 3 til bilag 4A finder anvendelse.
 2.4. Analyseudstyr
 2.4.1. Bestemmelserne i tillæg 3 til bilag 4A finder anvendelse, men kun for carbonmonoxid-, carbondioxid og samlet carbonhydridprøvning.
 2.4.2. Med hensyn til kalibreringer af analyseudstyret finder bestemmelserne i bilag 4A anvendelse.
 2.5. Gasser
 2.5.1. Bestemmelserne i punkt 3 i tillæg 3 til bilag 4A finder anvendelse, hvor det er relevant.
 2.6. Supplerende udstyr
 2.6.1. Med hensyn til udstyr, der anvendes til måling af volumen, temperatur, tryk og fugtighed, finder bestemmelserne i punkt 4.6 i bilag 4A anvendelse.
 3. PRØVNINGSSEKVENS OG -BRÆNDSTOF
 3.1. Generelle krav
 3.1.1. Prøveforløbet i figur 8/1 viser de trin, der forekommer, efterhånden som prøvekøretøjet gennemgår procedurerne for type VI-prøven. De niveauer for omgivelsestemperatur, som prøvekøretøjet udsættes for, skal i gennemsnit ligge på: 266 K (– 7 °C) ± 3 K og må ikke være under 260 K (– 13 °C) eller over 272 K (– 1 °C).
 Temperaturen må ikke falde til under 263 K (– 10 °C) eller overstige 269 K (– 4 °C) i mere end tre på hinanden følgende minutter.
 3.1.2. Prøverummets temperatur kontrolleres under prøvningen i luftstrømmen fra afkølingsventilatoren (punkt 5.2.1 i dette bilag). Den registrerede omgivende temperatur skal være et aritmetisk gennemsnit af de prøverumstemperaturer, der måles med samme interval mindst hvert minut.
 3.2. Prøvningsmetode
 Del 1-prøvecyklus for kørsel i byområder i henhold til figur 1 i bilag 4A består af fire elementære prøvecyklusser for kørsel i byområder, som sammen udgør en fuldstændig del 1-prøvecyklus.
 3.2.1. Starten af motoren, starten af prøveudtagningen og gennemførelsen af første cyklus sker i henhold til tabel 1 og figur 1 i bilag 4A.
 3.3. Forberedelse af prøvningen
 3.3.1. For prøvekøretøjet finder bestemmelserne i punkt 3.2 i bilag 4A anvendelse. For indstilling af den ækvivalente inertimasse på prøvestanden finder bestemmelserne i punkt 6.2.1 i bilag 4A anvendelse.
 Figur 8/1
 Procedure for en prøvning ved lav omgivende temperatur
 3.4. Prøvebrændstof
 3.4.1. Prøvebrændstoffet skal opfylde specifikationerne i punkt 2 i bilag 10.
 4. KONDITIONERING AF KØRETØJET
 4.1. Sammenfatning
 4.1.1. For at sikre reproducerbare emissionsprøver konditioneres prøvekøretøjerne på en ensartet måde. Konditionering består i en indledende kørsel på et chassisdynamometer, efterfulgt af en stilstandsperiode inden emissionsprøvningen i henhold til punkt 4.3.
 4.2. Konditionering
 4.2.1. Brændstoftanken(e) fyldes med det specificerede prøvebrændstof. Såfremt det brændstof, der er i brændstoftanken(e), ikke opfylder specifikationerne i punkt 3.4.1 ovenfor, aftappes det indeholdte brændstof inden brændstofpåfyldningen. Prøvebrændstoffet skal have en temperatur på højst 289 K (+ 16 °C). Med hensyn til ovennævnte forhold må fordampningsemissionskontrolsystemet hverken være unormalt regenereret eller unormalt belagt.
 4.2.2. Køretøjet flyttes til prøvningsrummet og placeres på chassisdynamometeret.
 4.2.3. Konditioneringen består af en komplet kørecyklus, del I og II, jf. tabel 1 og 2 i figur 1 i bilag 4A. Hvis fabrikanten anmoder om det, kan køretøjer med motorer med styret tænding konditioneres med én del


text:
I-kørecyklus og to del II-kørecyklusser.
 4.2.4. Under konditioneringen skal prøvningsrummets temperatur være forholdsvis konstant og må højst være 303 K (30 °C).
 4.2.5. Drivhjulets dæktryk skal justeres i henhold til bestemmelserne i punkt 6.2.3 i bilag 4A.
 4.2.6. Senest ti minutter efter afslutningen af konditioneringen standses motoren.
 4.2.7. Yderligere konditionering kan i undtagelsestilfælde tillades, hvis fabrikanten anmoder om det, og det godkendes af den tekniske tjeneste. Den tekniske tjeneste kan også vælge at foretage yderligere konditionering. Den yderligere konditionering skal bestå af en eller flere kørecyklusser af del 1-cyklussen som beskrevet i tabel 1 og figur 1 i bilag 4A. Omfanget af en sådan yderligere konditionering registreres i prøvningsrapporten.
 4.3. Stilstandsnedkøling
 4.3.1. En af følgende to metoder vælges af fabrikanten til at stabilisere køretøjet inden emissionsprøvningen.
 4.3.2. Standardmetoden.
 Køretøjet opbevares i mellem 12 og 36 timer inden emissionsprøvningen ved lave temperaturer. Den omgivende temperatur (tør kugle) i løbet af denne periode skal i gennemsnit være på
 266 K (– 7 °C) ± 3 K i hver time i denne periode og må ikke være under 260 K (– 13 °C) eller over 272 K (– 1 °C). Endvidere må temperaturen ikke falde under 263 K (– 10 °C) eller overstige 269 K (– 4 °C) i mere end tre på hinanden følgende minutter.
 4.3.3. Kunstig nedkøling
 Køretøjet opbevares i højst 36 timer inden prøvning af udstødningsemission ved lave temperaturer.
 4.3.3.1.
 Køretøjet må ikke opbevares ved omgivende temperaturer, som overstiger 303 K (30 °C) i denne periode.
 4.3.3.2.
 Afkøling af køretøjet kan ske ved kunstig nedkøling af køretøjet til prøvetemperaturen. Suppleres nedkølingen med ventilatorer, skal disse anbringes i lodret stilling, således at der opnås maksimal køling af transmission og motor og ikke primært køling af bundkar. Ventilatorer må ikke placeres under køretøjet.
 4.3.3.3.
 Den omgivende temperatur skal kun kontrolleres nøje, efter at køretøjet er blevet kølet til 266 K (– 7 °C) ± 2 K, som bestemt ved en repræsentativ samlet motorolietemperatur.
 En repræsentativ samlet motorolietemperatur er temperaturen af motorolien målt nær midten af bundkarret men ikke i overfladen eller bunden af bundkarret. Såfremt to eller flere forskellige steder i motorolien kontrolleres, skal de alle opfylde temperaturforskrifterne.
 4.3.3.4.
 Køretøjet opbevares i mindst én time efter at være blevet nedkølet til 266 K (– 7 °C) ± 2 K inden prøvningen af udstødningsemission ved lave temperaturer. Den omgivende temperatur (tør kugle) i denne periode skal i gennemsnit være på 266 K (– 7 °C) ± 3 K, og må ikke være mindre end 260 K (– 13 °C) eller mere end 272 K (– 1 °C).
 Endvidere må temperaturen ikke falde under 263 K (– 10 °C) eller overstige 269 K (– 4 °C), i mere end tre på hinanden følgende minutter.
 4.3.4. Er køretøjet stabiliseret ved 266 K (– 7 °C) i et særskilt område, og flyttes det gennem et varmt område til prøvningsrummet, skal køretøjet stabiliseres igen i prøvningsrummet i mindst seks gange den periode, hvor køretøjet er blevet udsat for varmere temperaturer. Den omgivende temperatur (tør kugle) i denne


text:
periode skal i gennemsnit være på 266 K (– 7 °C) ± 3 K, og må ikke være mindre end 260 K (– 13 °C) eller mere end 272 K (– 1 °C).
 Endvidere må temperaturen ikke falde under 263 K (– 10 °C) eller overstige 269 K (– 4 °C), i mere end tre på hinanden følgende minutter.
 5. DYNAMOMETERPROCEDURE
 5.1. Sammenfatning
 5.1.1. Emissionsudtagningen gennemføres over en prøveprocedure, der består i del 1-cyklussen (bilag 4A, tabel 1, figur 1). Start af motor, øjeblikkelig udtagning, kørsel over del 1-cyklussen og standsning af motor udgør en fuldstændig prøvning ved lav omgivende temperatur med en samlet prøvetid på 780 sek. Udstødningsemissionerne fortyndes med den omgivende luft og en kontinuerlig proportional prøve indsamles til analyse. De udstødningsgasser, der indsamles i sækken, analyseres for carbonhydrider, carbonmonoxid og carbondioxid. En tilsvarende prøve af fortyndingsluften analyseres på samme måde for samlet carbonmonoxid, carbonhydrider og carbondioxid.
 5.2. Betjening af dynamometeret
 5.2.1. Afkølingsventilator
 5.2.1.1.
 Der anbringes en afkølingsventilator, således at køleluften på passende måde rettes mod køleren (vandkøling) eller mod luftindtaget (luftkøling) og mod køretøjet.
 5.2.1.2.
 For køretøjer med motoren anbragt foran anbringes ventilatoren foran køretøjet, højst 300 mm fra dette. For køretøjer med hækmotor, eller hvis ovennævnte opstilling er upraktisk, placeres afkølingsventilatoren således, at der opnås tilstrækkelig luft til afkøling af køretøjet.
 5.2.1.3.
 Ventilatoren skal have en sådan hastighed, at luftens lineære hastighed ved ventilatorafgangspunktet i driftsområdet 10-50 km/h ligger inden for ± 5 km/h af den tilsvarende rullehastighed. Den valgte blæser skal have følgende specifikationer:
 i)
 Område: mindst 0,2 m2
 ii)
 Højde fra gulv til underkant: ca. 20 cm.
 Alternativt skal blæserens lineære lufthastighed være mindst 6 m/s (21,6 km/h). Til særlige køretøjstyper (f.eks. varevogne og terrængående køretøjer) kan en anden ventilatorhøjde anvendes.
 5.2.1.4.
 Køretøjets hastighed som målt fra dynamometerets rulle(r) skal anvendes (punkt 1.2.6 i tillæg 1 i bilag 4A).
 5.2.3. Der kan om nødvendigt gennemføres forberedende prøvecyklusser for at fastslå, hvordan gaspedal og bremse bedst kan påvirkes for at opnå en cyklus, som nærmer sig den teoretiske cyklus inden for de foreskrevne grænser, eller for at tillade justeringer af udtagningssystemet. En sådan kørsel gennemføres før »START« i henhold til figur 8/1.
 5.2.4. Luftfugtigheden sættes tilstrækkeligt lavt til at hindre kondensering på dynamometerrullen (-erne).
 5.2.5. Dynamometeret opvarmes grundigt som anbefalet af dynamometerfabrikanten, og der anvendes procedurer eller kontrolmetoder, som sikrer stabil rulningsmodstand.
 5.2.6. Tiden mellem dynamometeropvarmningen og starten af emissionsprøvningen må højst være 10 min., hvis dynamometerlejerne ikke er opvarmet uafhængigt. Er dynamometerlejerne opvarmet uafhængigt, begynder emissionsprøvningen højst 20 min. efter opvarmningen af dynamometeret.
 5.2.7. Skal dynamometeret indstilles manuelt, indstilles den højst en time inden udstødningsemissionsprøvefasen. Prøvekøretøjet må ikke anvendes til at foretage indstillingen. Et dynamometer med automatisk styring af forudvalgte effektindstillinger kan indstilles når som helst inden starten af emissionsprøven.
 5.2.8. Inden kørselsprogrammet for emissionsprøvningen kan begynde, skal prøverummets temperatur være på 266 K (– 7 °C) ± 2 K som målt i luftstrømmen fra afkølingsventilatoren højst 1,5 meter fra køretøjet.
 5.2.9. Under kørslen skal køretøjets varmeapparat og afiser være afbrudt.
 5.2.10. Den samlede