text:
berettiget, når sagen er anlagt alene med det formål at udelukke kompetence for retterne i den stat, hvor sagsøgte havde bopæl (75).
 Domstolen fandt, at artikel 6, nr. 1, kræver, at de sager, som sagsøgte har anlagt, er indbyrdes sammenhængende på en sådan måde, at det ville føre til uforenelige afgørelser, hvis kravene blev påkendt hver for sig (76). Ad hoc-gruppen fandt det tilrådeligt at kodificere retspraksis på dette punkt og fastlægge, hvordan forbindelsen mellem sagerne skal være, hvis kompetencen for så vidt angår alle sagsøgte skal tillægges retterne dér, hvor en af dem har bopæl. Det kan bemærkes, at begrebet accepteret forbundethed er sammenfaldende med begrebet i artikel 28, stk. 3, selv om præmisserne for og formålet med denne bestemmelse er forskellige; det sigter mod at koordinere konventionsstaternes kompetence og ikke mod at fastlægge den eller de retter i en af disse stater, som har kompetence.
 70.
 I modsætning til det synspunkt, som Kommissionen har fremført (77), fandt ad hoc-gruppen det ikke nødvendigt at kodificere det andet princip i Jenardrapporten, hvorefter kompetence kun er berettiget, hvis kravet ikke udelukkende har til formål at unddrage en af de sagsøgte deres værneting. Gruppen fandt, at den nære forbindelse, der skal være mellem kravene, samt kravet om, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt, skal være retten på det sted, hvor en af sagsøgerne har bopæl (78), er tilstrækkeligt til at undgå misbrug af reglen (79); dette var ikke tilfældet med et krav mod den pågældende som tredjemand eller andre sager mod tredjemand, der er reguleret ved artikel 6, nr. 2, hvor der udtrykkeligt er henvist til princippet for at forhindre en tredjemand i at blive sagsøgt ved en forkert ret. Det kan pointeres, at når der er mere end én sagsøger, hviler kompetencen objektivt på den tætte forbindelse mellem sagerne, som skal påvises af sagsøger, mens en sådan tæt forbindelse ikke er påkrævet ved et krav mod den pågældende som tredjemand eller andre sager mod tredjemand. I stedet er forbindelsen mellem hovedsagens beslægtede karakter og kravet mod den pågældende som tredjemand (80) tilstrækkelig, uanset på hvilket grundlag retten har kompetence i den oprindelige sag, og det gør det tilrådeligt med en bestemmelse, som sikrer sagsøgtes ret til at blive sagsøgt ved den ret, der ville være kompetent med hensyn til hans sag, selv om sagsøgte selv forpligtes til at bevise, at han er blevet unddraget denne ret.
 71.
 Ad hoc-gruppen fandt det heller ikke nødvendigt at medtage en bestemmelse i artikel 6, nr. 1, for at forhindre, at bestemmelsen anvendes på sagsøgte, der har aftalt et værneting med sagsøger i overensstemmelse med artikel 23 i konventionen. Kommissionen havde fremsat et forslag herom, men den enekompetence, der er fastsat i artikel 23, har forrang for enhver anden kompetence, der er reguleret ved konventionen, kun med forbehold af de bestemmelser, der er nævnt i artikel 23, stk. 5, således at der ikke kan herske tvivl om fortolkningen, og der er ingen grund til at gentage princippet i en særlige bestemmelse, som tillægger


text:
kompetence. Den omstændighed, at rapporten kun nævner denne forrang i bemærkningen til artikel 6, nr. 2, er ikke bevis på det modsatte, da denne kompetenceregel har forrang for alle kompetencereglerne i konventionen med undtagelse af dem, der er anført i selve artikel 23. Dette gælder naturligvis ikke for en værnetingsklausul, som parterne ikke havde til hensigt at tillægge eksklusiv karakter (se i det følgende i forbindelse med artikel 23).
 72.
 Endelig bør det bemærkes, at de specielle forhold i forbindelse med krav mod den pågældende som tredjemand i nogle konventionsstater, som var blevet underlagt en særlig regel, i henhold til hvilken artikel 6, nr. 2, i Bruxelleskonventionen ikke fandt anvendelse, en regel, der er gentaget i artikel V i protokol nr. 1 til 1988-konventionen, endnu engang behandles på samme måde i den nye konvention, navnlig i artikel II i protokol nr. 1. Denne artikel bestemmer, at den i artikel 6, nr. 2, og artikel 11 fastsatte kompetence ikke kan gøres fuldt ud gældende i de i bilag IX nævnte konventionsstater (Tyskland, Østrig, Ungarn og Schweiz (81), mens personer, der har bopæl inden for en anden konventionsstats område, kan sagsøges ved retterne i disse stater i henhold til de regler om sager mod tredjemand, der er fastsat heri. Afgørelser, der er truffet i andre stater i henhold til artikel 6, nr. 2, og artikel 11, vil dog blive anerkendt og fuldbyrdet i de pågældende stater efter en særlig bestemmelse i afsnit III i konventionen (for bemærkninger vedrørende grundene til denne særlige bestemmelse for nogle stater henvises til Jenardrapporten, s. 27-28, Schlosserrapporten, punkt 135, og Jenard-Möller-rapporten, punkt 105) (82). Der er i artikel II i protokol nr. 1 tilføjet et nyt stykke (stk. 2), der bestemmer, at Det Europæiske Fællesskab på ratifikationstidspunktet kan erklære, at de i artikel 6, nr. 2, og artikel 11 nævnte sager ikke kan gøres gældende i visse andre medlemsstater, og at det skal oplyse om de regler, der skal anvendes i stedet for (83). Det er også anerkendt i Bruxelles I-forordningen (artikel 65), at artikel 6, nr. 2, og artikel 11 ikke finder anvendelse i Tyskland, Østrig og Ungarn.
 3.
 Beskyttelseskompetence
 1. Forsikring (artikel 8-14)
 73.
 I forsikringsspørgsmål opretholder konventionen en uafhængig og fuldstændig ordning, bortset fra en henvisning til artikel 4 og artikel 5, nr. 5. Artikel 9, stk. 2, konkretiserer spørgsmålet om værneting nærmere i forbindelse med en filial, et agentur eller en anden virksomhed, således at kompetencen kan baseres på, at der findes en filial, et agentur eller en anden virksomhed, også selv om forsikringsgiveren ikke har bopæl på en konventionsstats område. For at beskytte den svage part i et forsikringsforhold bibeholder konventionen den tidligere struktur, så der sondres mellem på den ene side forsikringsgiverens stilling og på den anden side forsikringstagerens, den sikredes eller den begunstigedes stilling, og der opstilles en række kriterier for kompetencen, alt efter om den ene eller den anden part optræder som sagsøger eller sagsøgte (jf. Jenardrapporten, s. 30-33, og Schlosserrapporten, punkt 136-152).
 74.
 Ifølge 1988-konventionen kunne forsikringsgiveren sagsøges

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
ikke alene ved retterne i bopælsstaten - og andre retter i særlige tilfælde - men også ved retterne i den stat, hvor forsikringstageren havde bopæl, i en sag anlagt af forsikringstageren. Omvendt kunne forsikringsgiveren kun sagsøge forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede ved en ret i deres bopælsstat. Denne kompetenceregel indebar en særstilling for forsikringstageren, som nød større beskyttelse end den sikrede eller den begunstigede; de kunne ligeledes kun sagsøges ved retterne i den stat, hvor de havde bopæl, men som sagsøgere kunne de ikke sagsøge forsikringsgiveren ved retterne i deres egen bopælsstat, idet denne ret var forbeholdt forsikringstageren. Der blev i Jenardrapporten redegjort for, at denne sondring skyldtes den betragtning, at kun forsikringstageren stod i et forretningsmæssigt forhold til forsikringsgiveren, og at det ville være urimeligt at forvente, at forsikringsgiveren møder for sikredes eller begunstigedes ret, da han ikke nødvendigvis har kendskab til deres nøjagtige bopæl på det tidspunkt, hvor grundlaget for sagen opstår (84).
 Ad hoc-gruppen indtog det synspunkt, at dette argument ikke længere afspejlede behovene i forsikringsbranchen, sådan som den har udviklet sig gennem de seneste årtier med større konkurrence, nye forsikringsformer og frem for alt en højere grad af lovgivningsmæssig harmonisering som følge af vedtagelsen af direktiverne om Fællesskabets indre marked, hvilket gør det lettere for en forsikringsgiver at møde for en ret i et andet land i det indre marked. Omvendt er det, selv om det europæiske retlige samarbejde er blevet udviklet, fortsat ganske besværligt for en privatperson at sagsøge en virksomhed i et andet land ved en ret i den stat, hvor virksomheden har hjemsted. Disse betragtninger har ført til, at den beskrevne sondring er blevet afskaffet, og til, at den sikrede og den begunstigede er blevet indsat i artikel 9, stk. 1, litra b), sammen med forsikringstageren, så de står på lige fod (85).
 75.
 Ud over, at de har fået ret til at sagsøge forsikringsgiveren ved retterne i deres egen bopælsstat, er forsikringstageren, den sikrede og den begunstigede beskyttet ved en begrænsning af det generelle princip, som tillader parterne at fravige konventionens kompetenceregler, medmindre der er tale om enekompetence. Det fremgår af artikel 13, at der kun kan indgås aftale om værneting i nærmere og begrænsede tilfælde, herunder i forbindelse med en forsikringsaftale, som dækker en eller flere af de i artikel 14 nævnte risici, som især omfatter transport med skibe eller luftfartøjer samt kombineret transport af gods og passagerer. Denne begrænsning med hensyn til valg af værneting sikrer et højt beskyttelsesniveau og gælder for forsikringsaftaler, der indgås ikke alene af private forbrugere, men også af virksomheder og branchefolk. Der var imidlertid nogen tvivl med hensyn til, om en sådan bred beskyttelse var berettiget i forbindelse med forsikringsaftaler på det handelsretlige område.
 Ad hoc-gruppen så derfor på muligheden for at lægge større vægt på parternes frihed ved at sondre mellem forsikringsaftaler, der indgås af forbrugere, og aftaler, der indgås i forbindelse med industri-, handels- eller erhvervsaktiviteter, og således at der ved sidstnævnte kan vælges værneting. Den valgmulighed, der blev foretrukket, gik imidlertid


text:
ud på, at de aftaler, hvor parterne kunne gives større frihed, skulle angives med en henvisning ikke til forsikringstageren, men til de risici, der er omfattet af aftalen, og med tilføjelse af yderligere risici foruden dem, der allerede var nævnt i artikel 12a i 1988-konventionen. Denne løsning har den fordel, at den ikke ændrer ved konventionens struktur, hvorved afdelingen vedrørende forsikringer holdes adskilt fra afdelingen vedrørende forbrugeraftaler. Den undgår desuden at nævne en forsikringstager, som er forbruger, og yder derved fortsat beskyttelse ikke alene til forbrugere, men også til selvstændige erhvervsdrivende, små og mellemstore virksomheder og erhvervsfolk, der, selv om de driver industri-, handels- eller erhvervsaktivitet, bør nyde den samme beskyttelse som forbrugere i forsikringsspørgsmål.
 76.
 Med en kumulativ metode forbliver de risici, der allerede nævnes i artikel 14 (og som der henvises til i artikel 13, nr. 5), uændrede, og dertil føjes i den nye konvention »alle store risici«. Den formulering, der anvendes for at definere de risici, som, når de er dækket af en forsikringsaftale, giver parterne muligheder for at fravige de i øvrigt obligatoriske bestemmelser i denne afdeling, afviger fra den tilsvarende artikel 14, nr. 5, i Bruxelles I-forordningen. Sidstnævnte omtaler alle store risici »som defineret i Rådets direktiv 73/239/EØF, som ændret ved direktiv 88/357/EØF og direktiv 90/618/EØF, med eventuelle senere ændringer«, og omfatter således både eksisterende og fremtidig fællesskabslovgivning. Der anvendes i dette tilfælde en anden formulering, fordi det ikke ville have været hensigtsmæssigt med en præcis henvisning til fællesskabsbestemmelser i en konvention, som også stater, der ikke er medlem af Det Europæiske Fællesskab, er parter i. Men i praksis skal den generelle henvisning til »store risici« i konventionens artikel 14, nr. 5, forstås således, at den omhandler de samme risici som dem, der nævnes i de pågældende direktiver.
 Disse store risici er defineret i artikel 5 i direktiv 1988/357/EØF (86), som henviser til punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EØF (87) og mere specifikt til risici under forsikringsklasse 4-7 (skader på jernbanekøretøjer, luftfartøjer og fartøjer til sejlads på have, indsøer og floder, og transporterede varer eller bagage, uanset arten af transportmidlet) og under forsikringsklasse 11 og 12 (ansvarsforsikring for luftfartøjer samt fartøjer til sejlads på have, indsøer og floder, herunder førerens ansvar), risici under forsikringsklasse 14 og 15 (kredit og kaution), når forsikringstageren i erhvervsmæssigt øjemed udøver industri-, handels- eller liberal virksomhed, og risiciene vedrører denne virksomhed, samt risici under forsikringsklasse 8 og 9 (brand og naturkræfter og andre skader på ejendom), 13 (almindelig ansvarsforsikring) og 16 (diverse økonomiske tab), for så vidt som forsikringstageren ligger over den talmæssige grænse for mindst to af tre kriterier vedrørende statussum, nettoomsætning og gennemsnitligt antal ansatte i løbet af regnskabsåret.
 Blandt risiciene i punkt A i bilaget forstås ved »store risici« især risici, hvor forsikringstageren er en virksomhed af en vis størrelse eller under alle omstændigheder en virksomhed, der udøver industri-, handels- eller erhvervsaktiviteter, og de omfatter ikke risici under forsikringsklasserne ulykker og sygdom, motorkøretøjer og retshjælp, hvor forsikringstageren som regel optræder som privatperson. Ligesom Bruxelles I-forordningen etablerer


text:
konventionen således, om end ikke udtrykkeligt, en forbindelse mellem kompetence og den frie udveksling af tjenesteydelser for firmaer og for andre forsikringsklasser end livsforsikring som omhandlet i første direktiv, også selv om konventionsstaterne ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab.
 77.
 Som allerede nævnt definerer Bruxelles I-forordningen store risici ved at henvise udtrykkeligt til fællesskabsdirektiver med eventuelle fremtidige ændringer. Der findes ikke nogen sådan henvisning i konventionen, men selve ordene »alle store risici« i artikel 14, nr. 5, skal fortolkes i lyset af de eksisterende og fremtidige fællesskabsbestemmelser, i det mindste i det omfang fællesskabsbestemmelserne ikke indebærer gennemgribende ændringer i tilgangen til håndtering af store risici. Dette synspunkt understøttes af den betragtning i præamblen, hvoraf det fremgår, at konventionen bygger på udvidelse af de i Bruxelles I-forordningen nedfældede principper til at omfatte de kontraherende parter, og af protokol nr. 2, som tilstræber at nå frem til så ensartet en fortolkning som muligt af konventionen og Bruxelles I-forordningen. Eventuelle problemer, der opstår som følge af ændringer i fællesskabsbestemmelserne, skal tages op af det stående udvalg, der er nedsat i medfør af protokol nr. 2 (jf. nedenstående punkt 203).
 2. Forbrugeraftaler (artikel 15-17)
 78.
 Konventionen bekræfter i forbindelse med forbrugeraftaler de tidligere regler om beskyttelse af den svage part i aftalen på samme måde som 1988-konventionen og fastlægger en uafhængig ordning, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5. Forbrugeren kan sagsøge den anden part i aftalen, ikke kun ved retten i den stat, hvor den anden part har sin bopæl, men også ved retten der, hvor forbrugeren selv har sin bopæl, hvorimod den anden part kun kan anlægge sag ved retterne i den konventionsstat, hvor forbrugeren har bopæl (artikel 16). Konventionen tillader en aftale om værneting, men først efter at tvisten mellem parterne er opstået, hvis den giver forbrugeren ret til at anlægge sag ved andre retter, eller hvis aftalen om værneting tillægger retterne i en stat, hvor forbrugeren og hans medkontrahent på tidspunktet for aftalens indgåelse begge havde deres bopæl eller sædvanlige opholdssted, kompetence, medmindre en sådan aftale om værneting ikke er tilladt efter lovgivningen i den pågældende stat (artikel 17). For så vidt angår disse bestemmelser henvises der derfor til de tidligere rapporter (Jenardrapporten, s. 33-34, og Schlosserrapporten, punkt 159-161).
 79.
 Selv om beskyttelsesordningen ikke ændres, udvider konventionen den række af aftaler, der er omfattet af ordningen. 1988-konventionen, som overtog ordlyden af den på det tidspunkt gældende Bruxelleskonvention, bestemte, at konventionens beskyttelse omfatter køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, lån, der skal tilbagebetales i rater, eller andre kreditdispositioner, som er bestemt til finansiering af køb af sådanne genstande, såfremt fremsættelse af særligt tilbud eller reklamering i den stat, hvor forbrugeren har bopæl, er gået forud for kontraktens indgåelse, og forbrugeren i denne stat har foretaget de dispositioner, der er nødvendige til indgåelse af kontrakten (artikel 13, stk. 1). Denne sidste del af bestemmelsen indebar en væsentlig udvidelse af beskyttelsens omfang i forhold til den oprindelige Bruxelleskonvention, som var begrænset til køb af løsøregenstande,


text:
hvor købesummen skal betales i rater, og lån, der skal tilbagebetales i rater, men den blev alligevel ikke fundet at være tilstrækkelig til at sikre passende beskyttelse af forbrugerne ved retterne svarende til den betydelige beskyttelse, som fællesskabsdirektiverne giver. 1988-konventionen mangler en definition af parterne i en forbrugeraftale og især en definition af medkontrahent, den omfatter ikke alle forbrugeraftaler, og affattelsen giver ikke sikkerhed for, at den også omfatter aftaler, der indgås i ikke-traditionelle og især digitale formater.
 80.
 For så vidt angår definitionen af forbruger overtager artikel 15 i konventionen i det væsentlige definitionen i 1988-konventionen, således at forbrugeren er en fysisk person, som indgår en aftale »med henblik på brug, der må anses at ligge uden for hans erhvervsmæssige virksomhed«. Dette svarer til den definition, der anvendes i anden fællesskabslovgivning (88), navnlig forordningen om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) (89). Dog mangler 1988-konventionen en definition af medkontrahenten i en forbrugeraftale, hvilket har givet anledning til tvivl med hensyn til, om en aftale, der indgås med henblik på brug uden for begge kontraherende parters erhvervsmæssige virksomhed, hører ind under de særlige bestemmelser vedrørende forbrugeraftaler eller de generelle bestemmelser i konventionen. Det skal bemærkes, at det kun er berettiget at anvende de særlige bestemmelser i artikel 15, 16 og 17, hvis der er skævhed i parternes stilling, således at det er nødvendigt at træffe foranstaltninger for at begrænse eller fjerne denne skævhed for at beskytte den svage part. Dette er kun tilfældet, hvis medkontrahenten udøver erhvervsmæssig virksomhed. Alligevel anføres det for at undgå usikkerhed om fortolkningen udtrykkeligt i artikel 15, stk. 1, litra c), som gælder for de fleste forbrugeraftaler, at den anvendes på aftaler, som forbrugeren indgår med »en person, der udøver erhvervsmæssig virksomhed«. Denne præcisering blev ikke fundet nødvendig i de særlige tilfælde med aftaler om køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, eller lån, der skal tilbagebetales i rater, hvor man vanskeligt kan forestille sig, at sælger eller långiver optræder med et formål, der ligger uden for erhvervsmæssig virksomhed.
 81.
 Artikel 15 i konventionen udvider også i betydeligt omfang den række af forbrugeraftaler, som er omfattet af den. I artikel 13, nr. 3, i 1988-konventionen tales der om »når sagen vedrører andre kontrakter, hvis formål er levering af tjenesteydelser eller løsøregenstande«, medens artikel 15, stk. 1, litra c), i den nye konvention anvender formuleringen »i alle andre tilfælde«, hvorved forstås enhver aftale, bortset fra aftaler om køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, eller lån, der skal tilbagebetales i rater, som er indgået med en person, der udøver erhvervsmæssig virksomhed, forudsat at aftalen er omfattet af den pågældende virksomhed. Dette brede koncept for forbrugeraftaler udvider omfanget af den beskyttelse, der ydes, og gør det enklere at bestemme, hvilke aftaler der er omfattet, i tråd med den beskyttelse, som Fællesskabets direktiver om forbrugerbeskyttelse yder. Det omfatter alle aftaler, der er reguleret som forbrugeraftaler i Fællesskabets direktiver, herunder aftaler, i henhold til hvilke en kreditgiver yder eller giver tilsagn om at yde en forbrugerkredit


text:
i form af udskudt betaling, lån eller anden tilsvarende form for finansiel facilitet, for så vidt de er omfattet af bestemmelserne i direktiv 87/102/EØF om forbrugerkredit (90).
 Det er ikke længere nogen tvivl om, at konceptet også omfatter aftaler om køb af brugsret til fast ejendom på timesharebasis som omhandlet i direktiv 94/47/EF (91). Det ville ellers ikke have været sikkert, at disse aftaler skulle sidestilles med forbrugeraftaler, og ikke med aftaler om rettigheder over fast ejendom, som er omhandlet i artikel 22, nr. 1, da der er forskelle mellem konventionsstaternes nationale lovgivninger. Denne konklusion er blevet bekræftet af Domstolen, som har fastslået, at timeshareaftaler, der er omfattet af direktiv 94/47/EF, også er omfattet af direktiv 85/577/EF, såfremt betingelserne for anvendelsen af dette direktiv i øvrigt er opfyldt (92), og at denne fortolkning skal tages i betragtning ved konventionens fortolkning under hensyn til forbindelserne mellem konventionen og Fællesskabets retsorden (93).
 82.
 Konventionen udvider også anvendelsesområdet for bestemmelserne om forbrugeraftaler med hensyn til forbindelsen med den stat, hvor en forbruger har sin bopæl. Den indeholder ingen nyskabelser med hensyn til køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, eller lån, der skal tilbagebetales i rater, hvor det ikke er nødvendigt med en nær forbindelse mellem aftalen og den stat, hvor forbrugeren har sin bopæl. Imidlertid ville det i forbindelse med andre aftaler ikke være berettiget med en udvidelse af beskyttelsen til alle forbrugeraftaler og den deraf følgende udvidelse af forum actoris, når der ikke foreligger noget forhold, der knytter den anden aftalepart og forbrugerens bopælsstat sammen. 1988-konventionen krævede en vis tilknytning i forbindelse med kontrakter, hvis formål er levering af tjenesteydelser eller løsøregenstande – krav om, at fremsættelse af særligt tilbud eller reklamering i den stat, hvor forbrugeren har bopæl, er gået forud for kontraktens indgåelse, og krav om, at forbrugeren i denne stat har foretaget de dispositioner, der er nødvendige for indgåelse af kontrakten – men ad hoc-gruppen fandt dette utilstrækkeligt og uhensigtsmæssigt i forhold til de nuværende forbrugerbeskyttelseskrav. Den nye konvention kræver derfor, at den handels- eller erhvervsvirksomhed, der udøves af den person, som forbrugeren indgår en aftale med, drives i den medlemsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl, eller kan rettes mod denne eller flere stater, herunder den pågældende stat.
 83.
 Den nye tilknytning til forbrugerens bopælsstat kan anvendes på aftaler af enhver art og skal især imødekomme behovet for beskyttelse i forbindelse med elektronisk handel (94). Det afhænger ikke af, hvor forbrugeren handler, eller hvor aftalen indgås, hvilket kan være et andet land end dér, hvor forbrugeren har sin bopæl; der lægges kun vægt på den anden parts virksomhed, som skal udøves i den stat, hvor forbrugeren har sin bopæl, eller rettes mod denne stat, eventuelt ad elektronisk vej. Er der f.eks. tale om en handel over internettet, medfører det forhold, at forbrugeren har bestilt varerne fra en anden stat end sin egen bopælsstat, ikke, at han mister den beskyttelse, der ydes i henhold til konventionen, hvis sælgers virksomhed er rettet mod hans bopælsstat eller mod


text:
denne og andre stater. Også i dette tilfælde kan forbrugeren i henhold til artikel 16 i konventionen anlægge sag ved retterne i sin egen bopælsstat, uanset hvor aftalen er indgået, og uanset hvor en elektronisk leveret tjeneste er anvendt.
 Der foreligger kun en tilknytning, hvis handels- eller erhvervsvirksomheden uomtvisteligt er rettet mod den stat, hvor forbrugeren har sin bopæl. Det er i den forbindelse uden betydning, om et websted anses for at være aktivt eller passivt. Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen har om artikel 15 i Bruxelles I-forordningen erklæret, »at for at artikel 15, stk. 1, litra c), kan bringes i anvendelse, skal et foretagende ikke blot rette sin virksomhed mod den medlemsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl, eller mod flere stater, herunder denne medlemsstat; der skal også være indgået en aftale som led i denne virksomhed. Denne bestemmelse vedrører en række markedsføringsmetoder, herunder aftaler indgået via internettet. I den forbindelse understreger Rådet og Kommissionen, at artikel 15 ikke finder anvendelse, blot fordi der er adgang til et internetsted; der skal på det pågældende internetsted også opfordres til at indgå aftaler, og der skal reelt være indgået en fjernsalgsaftale, uanset aftalemåde. Det er i den henseende irrelevant, hvilket sprog eller hvilken valuta der anvendes på et internetsted« (95).
 84.
 Anvendelsesområdet for bestemmelserne om kompetence i forbindelse med beskyttelse af forbrugerne er blevet udvidet yderligere til også at omfatte transportaftaler, som var udelukket ifølge 1988-konventionen, således at de var underlagt de generelle bestemmelser om aftaler. Det forekom på baggrund af praksis med at indgå aftaler om en kombination af rejse og ophold til en samlet pris at være urimeligt at udelukke alle transportaftaler. Hvis transportaftaler fortsat skulle udelukkes i denne sammenhæng, ville det også betyde, at der skulle anvendes forskellige kompetenceregler for de forskellige ydelser, der er kombineret i én aftale, som i økonomisk henseende er én handelstransaktion. Artikel 15, stk. 3, begrænser derfor udelukkelsen fra bestemmelserne i afsnit II, afdeling 4, til transportaftaler, hvorved der ikke ydes en kombination af rejse og ophold til en samlet pris. Denne bestemmelse er således bragt på linje med bestemmelsen om forbrugeraftaler i konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser (96).
 3. Individuelle arbejdsaftaler (artikel 18-17)
 85.
 Individuelle arbejdsaftaler var slet ikke nævnt i den oprindelige Bruxelleskonvention og blev senere underlagt de generelle bestemmelser og den særlige bestemmelse om kontraktlige forpligtelser i artikel 5, nr. 1, uden nogen særlig begrænsning med hensyn til valg af værneting. De blev omfattet af særlige regler i 1988-konventionen (anden del af artikel 5, nr. 1, og artikel 17, stk. 5), og de er nu omfattet af særlige bestemmelser i afsnit II, afdeling 5, som følger efter afdelingerne om forsikring og forbrugeraftaler, og supplerer således reglerne om beskyttelse af den svage part i en aftale. Den nye afdeling følger det samme system og de samme løsninger som de andre og afviger i nogle henseender fra ordningerne i 1988-konventionen.
 86.
 Artikel 18, stk. 1, fastslår ligesom bestemmelserne i de øvrige afdelinger den uafhængige og


text:
generelle karakter af kompetencereglerne i forbindelse med individuelle arbejdsaftaler under denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4, hvis sagsøgte ikke har bopæl på en konventionsstats område, og med forbehold af artikel 5, nr. 5, i sager vedrørende en filial, et agentur eller en lignende virksomhed. Ligesom artikel 9, stk. 2, og artikel 15, stk. 2, behandler artikel 18, stk. 2, eksistensen af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed i en af konventionsstaterne i forbindelse i sager vedrørende driften af en sådan virksomhed, som om arbejdsgiveren havde bopæl i på denne stats område, også selv om arbejdsgiveren har bopæl i en ikke-konventionsstat.
 87.
 Spørgsmålet om kompetence i sager mod en arbejdsgiver med bopæl i en konventionsstat er omhandlet i artikel 19, der i det store og hele gengiver bestemmelsen i anden del af artikel 5, nr. 1, i 1988-konventionen. Dette betyder, at en arbejdsgiver kan sagsøges ikke alene ved retterne i den stat, på hvis område han har bopæl, men også ved retten på det sted, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde, eller ved retten på det sidste sted, hvor han sædvanligvis udførte sit arbejde (artikel 19, nr. 2, litra a)). Sidste del af sætningen manglede i 1988-konventionen og er blevet tilføjet, fordi det ofte er blevet konstateret, at en arbejdstager først anlægger sag mod en arbejdsgiver, efter at arbejdsforholdet er bragt til ophør, eller arbejdstageren ikke længere arbejder. Det ville ikke være hensigtsmæssigt at fratage arbejdstageren muligheden for at vælge retten på arbejdsstedet som alternativt værneting i sådanne tilfælde. Dertil kommer, at arbejdstageren på arbejdsstedet såvel under arbejdsforholdet som efter dets ophør sædvanligvis kan henvende sig til en fagforening, som kan hjælpe ham med at gøre sine rettigheder gældende over for retterne.
 Hvis en arbejdsgiver sædvanligvis udfører eller udførte sit arbejde i forskellige lande, kan der anlægges sag ved retten på det sted, hvor den virksomhed, som har antaget arbejdstageren, er eller var beliggende (nr. 2, litra b)). Den løsning, der er valgt, svarer til Romkonventionen af 19. juni 1980 om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser (97). Det skal bemærkes, at denne løsning kun er nødvendig, når der ikke kan peges på et referenceland, der opfylder de to krav om, at der skal være en væsentlig forbindelse mellem tvisten og et sted, hvor retterne bedst kan afgøre sagen for at yde arbejdstageren passende beskyttelse som den svage part i aftalen, og at det skal undgås, at der er flere retter med kompetence. Selv om en arbejdstager udfører sit arbejde i mere end én stat, skal han, hvis han i det væsentlige faktisk opfylder sine forpligtelser over for arbejdsgiveren på ét sted, anses for sædvanligvis at udføre sit arbejde på det pågældende sted, og artikel 19, nr. 2, litra a), i konventionen finder derfor anvendelse (98).
 88.
 Ad hoc-gruppen så på et forslag om at tilføje et værneting ud over dem, der er fastsat i artikel 19, så en arbejdstager, som i et begrænset tidsrum har været udstationeret i en anden konventionsstat for at arbejde,


text:
kan anlægge sag vedrørende arbejdet og arbejdsvilkårene ved retterne i den pågældende stat. Forslaget blev behandlet i lyset af direktiv 96/71/EF om udstationering af arbejdstagere (99), hvor det i artikel 6 hedder: »For at gøre retten til de i artikel 3 sikrede arbejds- og ansættelsesvilkår gældende kan der anlægges retssag i den medlemsstat, på hvis område arbejdstageren er eller har været udstationeret, uden at dette i givet fald berører adgangen til at anlægge retssag i en anden stat i overensstemmelse med de internationale konventioner om retternes kompetence.« Denne bestemmelse har naturligvis, når den fortolkes i sammenhæng med direktivet, et andet anvendelsesområde end en bestemmelse i konventionen, hvor der til gavn for arbejdstageren gives generel kompetence til retterne i den stat, hvor vedkommende er udstationeret.
 Direktivet indeholder en række definitioner af de anvendte begreber – f.eks. »udstationeret arbejdstager«, »arbejds- og ansættelsesvilkår«, osv. - som det vil være nødvendigt at henvise til, når konventionens bestemmelser skal fortolkes. Desuden er kompetencen hos retten dér, hvor arbejdstageren er udstationeret, i direktivet begrænset til »de i artikel 3 sikrede arbejds- og ansættelsesvilkår« og er ikke generel. Hvis der gives generel kompetence til denne ret, vil den ikke omfatte alle de spørgsmål, der er omfattet i artikel 3 i direktivet, eftersom de omhandlede arbejds- og ansættelsesvilkår omfatter forhold som sikkerhed, sundhed og hygiejne på arbejdspladsen, som hører under den offentlige ret og ikke kunne medtages i Luganokonventionen, der jo er begrænset til det civil- og handelsretlige område. Endelig vil et yderligere værneting, der indsættes i konventionen, kun være til rådighed for arbejdstagere, hvorimod artikel 6 i direktivet ikke sondrer mellem parternes stilling og ligeledes giver grundlag for kompetence i sager anlagt af en arbejdsgiver. Hvis retterne i en stat, hvor en arbejdstager er udstationeret, tillægges kompetence, vil det derfor ikke regulere kompetencen på samme måde som direktivet, og det vil medføre to systemer med forskellige fortolknings- og anvendelsesregler, hvilket vil kunne undergrave retssikkerheden på områder, hvor der bør sikres beskyttelse.
 Disse overvejelser fik ad hoc-gruppen til ikke at acceptere forslaget om at tillægge retten dér, hvor en arbejdstager er udstationeret, generel kompetence og til ikke at ændre reglerne om kompetence i forbindelse med beskæftigelse, selv om direktivet stadig fungerer inden for sit eget anvendelsesområde og under alle omstændighed giver mulighed for at anlægge sag i henhold til de eksisterende internationale konventioner om retternes kompetence, heriblandt Luganokonventionen, hvis anvendelsesområde forbliver uændret.
 89.
 Ligesom det er tilfældet med andre former for beskyttelseskompetence, kan en arbejdsgiver kun anlægge sag mod en arbejdstager ved retterne i den konventionsstat, hvor arbejdstageren har bopæl, medmindre der er tale om et modkrav ved den ret, der behandler hovedkravet i overensstemmelse med reglerne i afdelingen om arbejdsaftaler. Artikel 20 følger dermed det samme kriterium som det, der blev vedtaget for forsikrings- og forbrugeraftaler, og ændrer således artikel 5, nr. 1, i 1988-konventionen, som også giver arbejdsgiveren mulighed for at anlægge sag ved retten på det sted, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde, og, hvis han arbejder i mere end ét land, ved retten på


text:
det sted, hvor den virksomhed, som har antaget arbejdstageren, er eller var beliggende. Beslutningen om af fjerne arbejdsgiverens valgmulighed her blev truffet efter en nøje vurdering af den rolle, som dette kompetencekriterium spiller. Henvisningen til det sted, hvor arbejdet udføres, har til formål at give arbejdstageren mulighed for et alternativt værneting, hvis han mener, at han bedre vil kunne gøre sit krav gældende dér, også efter at ansættelsesforholdet er bragt til ophør, og ikke at give arbejdsgiveren et bekvemt forum actoris for tvister med en arbejdstager.
 90.
 Reglerne om valg af værneting er også afstemt efter ordningen for forsikrings- og forbrugeraftaler. I tråd med artikel 5, nr. 1, i 1988-konventionen bestemmer artikel 21, nr. 1, at der kun kan indgås aftale om et andet værneting, efter at tvisten er opstået, så arbejdstageren kan tage stilling til, om det vil være hensigtsmæssigt. Det tilføjes i artikel 21, nr. 2, at en aftale om værneting også kan fravige de generelle bestemmelser, hvis det giver arbejdstageren ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i artikel 19. I modsætning til de øvrige afdelinger er der her ikke nogen henvisning til gyldigheden af en aftale om at tillægge retterne i en stat, hvor såvel arbejdsgiveren som arbejdstageren har bopæl eller sædvanligt opholdssted, kompetence, da dette ville være i modstrid med artikel 3 i ovennævnte EF-direktiv om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser.
 4.
 Enekompetence
 1. Generelt
 91.
 I forbindelse med nogle emneområder er der enekompetence af årsager, som ikke kræver yderligere forklaring, og som alle er knyttet til den nære sammenhæng mellem retten og situationens art. I visse sager taler hensynet til god retspleje for at give enekompetence til de retter, som bedst kan tage stilling til tvisten og anvende lokale regler og skikke. Den nye konvention bekræfter de særlige karakteristika ved enekompetence, nemlig at enekompetencen gælder uden hensyn til, hvor i konventionsstaterne parterne har deres bopæl (artikel 22); den kan ikke fraviges ved aftale mellem parterne (artikel 23) eller ved implicit tillæggelse af kompetence (artikel 24); en ret, for hvilken der som det væsentligste indbringes en retstvist, der henhører under en i en anden konventionsstat beliggende rets enekompetence, skal på embeds vegne erklære sig inkompetent (artikel 25); en retsafgørelse kan endvidere ikke anerkendes, hvis reglerne om enekompetence er tilsidesat (artikel 35), og vil eventuelt ikke være eksigibel (artikel 45).
 Kun den enekompetence, der er omhandlet i artikel 22, nr. 1, 2 og 4, er blevet ændret og kræver en nærmere forklaring. Enekompetencen i artikel 22, nr. 3 og 5, er overtaget uændret fra 1988-konventionen, og læseren henvises til de foregående rapporter (Jenardrapporten, s. 35-36).
 2. Fast ejendom (artikel 22, nr. 1)
 92.
 Der er ingen ændring i reglen om, at i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom er retterne i den konventionsstat, på hvis område ejendommen er beliggende, enekompetente, jf. de grunde, der allerede er anført i forbindelse med 1988-konventionen (Jenard-Möller-rapporten, punkt 49-54) og Bruxelleskonventionen (Jenardrapporten, s.


text:
34-35, og Schlosserrapporten, punkt 162-165), og som det ikke er nødvendigt at komme nærmere ind på her.
 Det er heller ikke nødvendigt at fastsætte bestemmelsens anvendelsesområde i forbindelse med konventionens øvrige kompetenceregler, som gentagne gange er blevet behandlet i Domstolens retspraksis vedrørende Bruxelleskonventionen. Det skal blot bemærkes, at Domstolen har anerkendt, at enekompetence i forbindelse med leje eller forpagtning er begrænset til tvister, som åbenbart vedrører leje af fast ejendom og er omfattet af begrundelsen for at give enekompetence til retterne i den konventionsstat, på hvis område ejendommen er beliggende. En aftale, hvorefter der skal præsteres en helhed af tjenesteydelser mod en af kunden betalt samlet pris, er ikke en egentlig leje- eller forpagtningsaftale i den pågældende bestemmelses betydning (100). Derimod finder bestemmelsen anvendelse på en sag om erstatning for mangelfuld rengøring og beskadigelse af en feriebolig, som en privatperson havde lejet med henblik på nogle ugers ferie, selv når sagen ikke anlægges direkte af ejeren af ejendommen, men af en professionel rejsearrangør, som den pågældende havde lejet boligen af, og som anlægger sagen efter at være indtrådt i ejerens rettigheder (101).
 Endelig har ad hoc-gruppen løst spørgsmålet om, hvorvidt og i hvilket omfang en timeshareandel i fast ejendom bør være omfattet af enekompetence i sager om fast ejendom, i overensstemmelse med Fællesskabets regler og Domstolens fortolkning heraf, uden at det har været nødvendigt med en særlig bestemmelse (jf. punkt 81).
 93.
 Ad hoc-gruppen har på forslag af Kommissionen set på, om artikel 22, nr. 1, bør anses for at have refleksvirkning, således at retterne i konventionsstaterne heller ikke ville have kompetence, hvis ejendommen var beliggende i en ikke-konventionsstat. Som anført i Jenard-Möller-rapporten (102) finder artikel 16, nr. 1, i 1988-konventionen kun anvendelse, hvis ejendommen er beliggende på en kontraherende stats område. Hvis ejendommen er beliggende i en ikke-konventionsstat, finder konventionens artikel 2 og eventuelt også de særlige kompetenceregler i konventionen anvendelse, hvis sagsøgte har bopæl i en konventionsstat, og artikel 4 anvendes, hvis sagsøgte har bopæl i en ikke-konventionsstat.
 Ad hoc-gruppen kom efter at have set nøje på sagen frem til, at det ikke ville være tilrådeligt at ændre denne fortolkning af enekompetence i sager om fast ejendom eller at præcisere dette spørgsmål i selve konventionen, heller ikke selv om artikel 4 sandsynligvis ofte vil blive påberåbt i de tilfælde, hvor ejendommen er beliggende i et ikke-konventionsland, og selv om der er betydelige forskelle mellem de relevante nationale lovgivninger (103). Spørgsmålet om, hvorvidt artikel 22, nr. 1, har refleksvirkning, kan på baggrund af Domstolens bemærkninger i dens udtalelse 1/03 (104) bedst tages op på ny, hvis de nationale bestemmelser om kompetence i sager om fast ejendom, hvor sagsøgte har bopæl i et tredjeland, gøres ensartede i Det Europæiske Fællesskab.
 94.
 Der blev set særlig nøje på spørgsmålet om tillæggelse af kompetence til retterne i den stat, hvor sagsøgte har bopæl, som alternativ til retterne i den stat, hvor ejendommen er beliggende, i forbindelse med leje- og forpagtningsaftaler vedrørende fast ejendom, der er indgået med henblik på midlertidig privat brug


text:
for et tidsrum af højst seks på hinanden følgende måneder. På dette punkt adskiller Bruxelleskonventionen sig fra 1988-konventionen. Bruxelleskonventionen gør muligheden afhængig af to betingelser, nemlig at begge parter skal være fysiske personer, og at de begge skal have bopæl i den samme stat, hvorimod 1988-konventionen gør den konkurrerende kompetence hos retterne i den stat, hvor sagsøgte har bopæl, bredere, idet der her kun stilles som betingelse, at en af parterne, lejeren, skal være en fysisk person, og at ingen af dem har bopæl i den stat, på hvis område ejendommen er beliggende, uanset om de har bopæl i den samme stat. Da ad hoc-gruppen ifølge sit mandat i videst muligt omfang skulle afstemme de to konventioner indbyrdes, overvejede den, om Luganokonventionen på dette punkt skulle afstemmes med Bruxelleskonventionen eller omvendt. Den løsning, der blev valgt, og som også er blevet fulgt i Bruxelles I-forordningen, tager lidt fra begge retsakter; der stilles kun krav om, at lejeren skal være en fysisk person, men at aftaleparterne skal have bopæl i den samme stat.
 Det skal til støtte for denne løsning især påpeges, at det ville have været for meget at kræve, at begge aftaleparter skulle være fysiske personer, eftersom formålet med bestemmelsen også er at yde beskyttelse i de meget hyppige tilfælde, hvor ferierende lejer en bolig af et selskab, der ejer fast ejendom i udlandet. Desuden tager kravet om, at aftaleparterne skal have bopæl i samme stat, højde for de fleste tilfælde, hvor det er relevant ikke at give den stat, hvor ejendommen er beliggende, enekompetencen, uden at denne undtagelse bliver alt for vidtgående.
 95.
 I henhold til artikel Ib i protokol nr. 1 til 1988-konventionen kunne en stat erklære, at den ikke ville anerkende en retsafgørelse om leje eller forpagtning af fast ejendom, hvis ejendommen var beliggende på dens område, også selv om der var tale om leje eller forpagtning som omhandlet i bestemmelserne, og den kompetence, der var tillagt retten i domsstaten, hvilede på sagsøgtes bopæl. Det var opfattelsen, at denne bestemmelse ikke længere er nødvendig, og den er ikke blevet medtaget i den nye konvention.
 3. Selskaber (artikel 22, nr. 2)
 96.
 Der er ikke nogen ændring af den bestemmelse i 1988-konventionen, der omhandler sager om »gyldighed, ugyldighed eller opløsning af selskaber eller juridiske personer... eller om beslutninger truffet af disses organer« – eller rettere »gyldighed af beslutninger truffet af disses organer«, som det nu er formuleret for at bekræfte den fortolkning, at »beslutninger truffet af disses organer« skulle kædes sammen med første del af den foregående sætning. Bestemmelsen i artikel 16, nr. 2, i den gamle konvention gav kompetence til retterne der, hvor selskaber eller juridiske personer har hjemsted, i tråd med bestemmelsen om, at hjemsted ligestilles med bopæl.
 Den nye bestemmelse har bibeholdt sammenkædningen med »hjemsted«, men sammenhængen er ikke længere nødvendigvis den samme som i den generelle regel. I den nye konvention er et selskabs »bopæl« faktisk defineret under henvisning til det vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontoret eller hovedvirksomheden. Der er tale om en uafhængig definition,


text:
som gør det lettere at anlægge sag ved en ret i en konventionsstat mod et selskab, som har en væsentlig tilknytning til de stater, der er omfattet af konventionen, men det var ikke opfattelsen, at det var det rette grundlag for enekompetence i forbindelse med tvister på det her omhandlede område. Kompetencen i artikel 22, er enekompetence, og dette er vanskeligt foreneligt med en definition af bopæl, som anvender alternative betingelser, hvilket muligvis ville kunne skabe usikkerhed med hensyn til, hvilken lov der gælder for gyldigheden af selskaber. Med andre ord kan det almindelige værneting i forbindelse med selskaber baseres på det brede begreb bopæl, men der skal med hensyn til gyldigheden af selskaber anvendes et smalt begreb, der kun baseres på ét forbindende forhold.
 Gruppen valgte ganske enkelt at bibeholde henvisningen til »hjemsted« ligesom i 1988-konventionen, således at afgørelsen om dets beliggenhed træffes ved henvisning til de internationale privatretlige regler, der gælder for den ret, hvor sagen anlægges. Det skal derfor pointeres, at selskabets »hjemsted« her ikke er et uafhængigt begreb, sådan som det »vedtægtsmæssige hjemsted« er det i artikel 60. Hvis man blot havde henvist til »vedtægtsmæssigt hjemsted« ville man muligvis have kunnet undgå den mulighed, at der, hvis det »vedtægtsmæssige hjemsted« og det faktiske hjemsted er beliggende i forskellige lande, vil være mere end én ret med formodet enekompetence, men det blev besluttet, at konventionens bestemmelser om samordning af kompetencen ville være tilstrækkelige til at løse dette problem.
 97.
 Den aftalte løsning vil som hovedregel sikre, at værneting og jura bliver sammenfaldende, og er begrundet i ønsket om at sikre, at der, når det drejer sig om gyldigheden af et selskab, er ét værneting, som er forudsigeligt og sikkert. Det blev i gruppen påpeget, at det ønskelige i en sådan kompetence var mindre indlysende, når tvisten vedrørte beslutninger truffet af et selskabs ledelsesorganer. Dog besluttede gruppen også her at lade enekompetencen ligge hos retten ved selskabets hjemsted, fordi det sædvanligvis er den ret, der bedst kan tage stilling til sådanne beslutningers gyldighed. For at forhindre, at denne kompetence udvides gennem fortolkninger, henviser den nye konvention som allerede nævnt udtrykkeligt til »gyldigheden« af beslutningerne og ikke til selve beslutningerne som i den tidligere affattelse, hvorved det gøres ganske klart, at enekompetencen ikke omfatter beslutningernes substans eller virkninger.
 4. Intellektuelle ejendomsrettigheder (artikel 22, nr. 4)
 98.
 For så vidt angår gyldigheden af patenter, varemærker, design samt andre lignende rettigheder, der forudsætter deponering eller registrering, er kompetencereglen generelt den samme som den, der fandtes i 1988-konventionen. Der gives enekompetence til retterne i den konventionsstat, på hvis område der er ansøgt om deponering eller registrering, eller hvor deponering eller registrering er foretaget eller anses for at være foretaget ifølge en international konvention eller, som det præciseres i den nye formulering, ifølge en fællesskabsretsakt. Det sidste punkt er blevet tilføjet for at fjerne enhver tvivl om, at fællesskabsretten om intellektuelle og industrielle ejendomsrettigheder sidestilles med bestemmelserne i de gældende internationale konventioner.
 99.
 Der er også enekompetence i forbindelse med patenter, der er


text:
meddelt i henhold til konventionen om meddelelse af europæiske patenter, undertegnet i München den 5. oktober 1973. Reglen i artikel Vd i protokol nr. 1 til 1988-konventionen om, at med forbehold af den kompetence, der er tillagt Den Europæiske Patentmyndighed, har retterne i hver konventionsstat enekompetence for så vidt angår registreringen og gyldigheden af et europæisk patent, der er meddelt for denne stat, er nu blevet indarbejdet i artikel 22, nr. 4. Sidste del af bestemmelsen, som den var formuleret i protokollen, er udgået; den indeholdt en undtagelse fra retternes enekompetence i konventionsstaterne i de tilfælde, hvor patentet er et fællesskabspatent i henhold til artikel 86 i konventionen om det europæiske patent for fællesmarkedet, undertegnet i Luxembourg den 15. december 1975 (105).
 Luxembourgkonventionen, der blev ændret ved en efterfølgende aftale om EF-patenter, undertegnet i Luxembourg den 15. december 1989, gav mulighed for at meddele EF-patenter svarende til nationale patenter, men uafhængigt heraf og med den samme virkning i alle kontraherende stater. Den fastslog, at Bruxelleskonventionen skulle finde anvendelse på alle sager om EF-patenter, samtidig med at der blev indført en særlig kompetence i forbindelse med tvister vedrørende gyldighed og krænkelse. Luxembourgkonventionen trådte aldrig i kraft og er ikke nævnt i den nye Luganokonvention.
 100.
 Spørgsmålet om en undtagelse fra den enekompetence, som artikel 22, nr. 4, tillægger retterne i medlemsstaterne, har imidlertid fortsat været et varmt emne som følge af bestræbelserne på at gå videre med indførelsen af EF-patentet ved hjælp af fællesskabslovgivning; Kommissionen fremlagde i 2000 et forslag til Rådets forordning om EF-patenter (106), som i 2003 blev fulgt af Kommissionens forslag til Rådets afgørelse om tildeling af kompetence til Domstolen til at afgøre tvister om EF-patenter og Rådets afgørelse om oprettelse af EF-Patentretten og om appel til Retten i Første Instans (107). Den generelle tilgang går ud på at tillægge Domstolen en bred kompetence, nærmere betegnet i tvister om krænkelse, herunder fastslåelse af, at der ikke foreligger krænkelse, tvister om EF-patentets gyldighed - hvad enten det anfægtes i hovedsagen eller som modkrav - og tvister om udnyttelse af opfindelsen efter offentliggørelsen af EF-patentansøgningen eller en ret på grundlag af tidligere udnyttelse af opfindelsen, så den får enekompetence til at træffe bestemmelse om foreløbige foranstaltninger i sager på disse områder og retterne i de enkelte stater kun tillægges enekompetence i henhold til artikel 22, nr. 4, i de sager, der ikke udtrykkeligt er forbeholdt EF-retten.
 101.
 Den diplomatiske konference den 10.-12. oktober 2006 drøftede, om det ville være tilrådeligt, at der til Luganokonventionen blev knyttet en protokol, der tillægger Domstolen enekompetence i sager om fællesskabsretlige industrielle ejendomsrettigheder (108). En sådan protokol vil have den fordel, at en enkelt ret skulle behandle sager om patenters gyldighed og sager om krænkelse, som i henhold til Luganokonventionen ellers skulle anlægges ved forskellige retter. Som modargument mod den foreslåede protokol blev det imidlertid fremført, at den ikke afgrænsede de omfattede tvister tilstrækkelig præcist og overlod definitionen af dem til en fællesskabslovgivning, der skulle vedtages senere, og at det, hvis sager om krænkelse blev


text:
medtaget, ville være en stor fravigelse af Luganokonventionens kompetenceregler og bringe dens overordnede harmoni i fare. Det viste sig at være umuligt at nå frem til en tilfredsstillende formulering, og den diplomatiske konference foretrak derfor at udskyde overvejelserne om en sådan protokol til et senere tidspunkt, når der var vedtaget en forordning om EF-patenter.
 102.
 Den protokol, der tillægger Domstolen enekompetence i sager om industrielle ejendomsrettigheder, henledte opmærksomheden på en række behov, som faktisk i det mindste delvis er blevet opfyldt gennem Domstolens retspraksis; inden den nye konvention blev undertegnet, kom Domstolen i en situation, hvor den skulle tage stilling til, om reglen vedrørende enekompetence i forbindelse med et patents registrering eller gyldighed gælder, uanset spørgsmålet rejses ved, at der nedlægges påstand herom, eller i form af en indsigelse (109). Domstolen fastslog, at det gør den; henset til bestemmelsens placering i Bruxelleskonventionens systematik og dens formål skal enekompetencen anses for at finde anvendelse, »uanset i hvilken processuel sammenhæng spørgsmålet om gyldigheden af et patent rejses, såvel hvis det sker ved, at der nedlægges påstand herom, som hvis det sker i form af en indsigelse, ved sagens anlæg eller på et senere stadium af sagen« (110). Domstolen fandt, at når der er anlagt sag om krænkelse, kan den ret, ved hvilken sagen er anlagt, ikke efter indsigelse tage stilling til gyldigheden af et patent, heller ikke selv om retsafgørelsen kun har virkning mellem sagens parter, således som det er forekommet i henhold til visse konventionsstaters nationale ret (111).
 På baggrund af denne præcedens skal en ret, der anmodes om at behandle en sag om patentkrænkelse, hvor der sættes spørgsmålstegn ved, om patentet er gyldigt, i henhold til artikel 25 i konventionen på embeds vegne erklære sig inkompetent til at afgøre spørgsmålet, medmindre den i henhold til artikel 22, nr. 4, har enekompetence til at træffe afgørelse om patentets gyldighed. Desuden vil den alt efter de procedurer, som er tilladt i gældende national ret, eventuelt skulle suspendere behandlingen af en sag om patentkrænkelse, indtil der foreligger en afgørelse fra en ret med enekompetence, inden der tages stilling til substansen. Affattelsen af artikel 22, nr. 4, i den nye konvention er derfor blevet ændret både i forhold til Luganokonventionen fra 1988 og artikel 22, nr. 4, i Bruxelles I-forordningen, for at tage hensyn til Domstolens dom i GAT-sagen (112).
 Domstolens holdning opfylder i vid udstrækning de tilsigtede formål med forslaget til protokol om tillæggelse af enekompetence til Domstolen, idet den kræver en enkelt enekompetence i forbindelse med sager, hvor der skal tages stilling til gyldighed eller krænkelse, således at der ikke kan træffes afgørelse om et patents gyldighed af mere end én ret, heller ikke hvis retterne behandler helt forskellige aspekter af sagen, og risikoen for modstridende afgørelser undgås dermed. Hvis Det Europæiske Fællesskab vedtager en forordning om EF-patentet og tillægger Domstolen enekompetence i forbindelse med registrering og gyldighed af patenter, vil en ret i en konventionsstat, der anmodes om at behandle en sag om krænkelse af et EF-patent, ikke kunne tage stilling


text:
til patentets gyldighed, end ikke på grundlag af en indsigelse, og den skal i den forbindelse anerkende Domstolens enekompetence og behandle Domstolen på lige fod med andre nationale retter (113).
 5.
 Aftaler om værneting
 1. Generelt (artikel 23)
 103.
 Det system, der styrer parternes frihed til at afgøre, hvilken ret der har kompetence vedrørende deres forhold, er et særligt følsomt spørgsmål, som det også kan ses af Domstolens omfattende retspraksis fra Bruxelleskonventionen og frem, og det har krævet større ændringer i årenes løb for på passende vis at tilgodese den internationale handels behov (114). 1988-konventionen var også resultatet af en sådan udvikling i retspraksis og lovgivning. Det er derfor ikke overraskende, at ad hoc-gruppen oplevede flere problemer her, hvoraf nogle vedrørte spørgsmål, som var blevet drøftet tidligere, mens andre opstod på grund af behovet for at finde løsninger på nye problemer, der opstår i forbindelse med den internationale handel.
 Med henvisning til artikel 23 vedrørende værnetingsklausuler i aftaler opstod vanskelighederne først og fremmest på grund af den forbindelse med en konventionsstat, der skal findes, såfremt reglerne i konventionen skal gælde. Gruppen overvejede dernæst, om det værneting, som parterne har aftalt, skal have enekompetence eller ej. For det tredje undersøgte gruppen formkravene til en værnetingsklausul og navnlig, hvordan en sådan klausul kan opfylde kravene i forbindelse med elektronisk handel. Til sidst drøftede den en række problemer vedrørende parternes forskellige holdninger til klausulen, kompetence til at afgøre klausulens gyldighed samt forholdet mellem artikel 23 og resten af konventionen.
 2. Forbindelsen med en konventionsstat
 104.
 Artikel 23 gælder udelukkende for forhold med en international tilknytning, hvilket ikke kan frembringes blot gennem valget af et værneting i en bestemt stat (115), og gælder kun, hvis mindst én af parterne har bopæl på en konventionsstats område. Såfremt ingen af parterne har bopæl på en sådan stats område vil en ret i den konventionsstat, der er udpeget i en værnetingsklausul, vurdere klausulens gyldighed på grundlag af dens nationale love, og de øvrige konventionsstaters retter skal således afholde sig fra at behandle sagen, indtil den eller de i værnetingsklausulen udpegede retter har erklæret sig inkompetente. Gruppen drøftede, om det er tilrådeligt fortsat at kræve, at mindst én af parterne skal have bopæl på en konventionsstats område, da formålet er at forenkle reglerne og tillægge alle klausuler, der tillægger en konventionsstats ret eller retter kompetence, samme virkning.
 Selv med hensyntagen til disse argumenter forekom det ikke tilrådeligt at udvide konventionens anvendelsesområde ved at ændre artikel 23 på den måde, det blev foreslået. Opfattelsen var først og fremmest, at det ikke vil være berettiget at ændre den holdning, at der i konventionen ikke er brug for at fastlægge de vilkår, i henhold til hvilke en ret skal acceptere kompetence, hvis retten er udpeget af parter, hvoraf ingen har bopæl på en konventionsstats område (116), men det blev aftalt, at klausulen skal have virkning i alle konventionsstater, når først den ret, der er fastlagt i en værnetingsklausul, har accepteret, at undtagelsen fra de sædvanlige regler er gyldig. I denne henseende


text:
er ordlyden i artikel 23, stk. 1, derfor den samme som den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen bortset fra, at anden del af stykket vedrørende behandling af klausulen i de tilfælde, hvor ingen af parterne har bopæl på en konventionsstats område, nu er sat ind i et separat stykke, nemlig stykke 3.
 105.
 Ad hoc-gruppen behandlede spørgsmålet om den dato, hvor en af parterne skal have bopæl i en konventionsstat for, at artikel 23, stk. 1, skal gælde på grundlag af artikel 13, stk. 3, og artikel 17, stk. 3, som præciserer, at den relevante bopæl er parternes bopæl på tidspunktet for aftalens indgåelse i de tilfælde, der henvises til. Det blev aftalt, at det også er den afgørende dato for bestemmelserne i artikel 23, men det blev ikke fundet nødvendigt at tilføje en forklaring herom i teksten. Det skyldtes, at det relevante tidspunkt skal være tidspunktet for aftalens indgåelse, for retssikkerhedens skyld og på grund af den tillid, der er mellem de parter, der indgår aftalen. Hvis referencedatoen skulle være den dato, hvor sagen blev anlagt, ville den ene part kunne overføre sin bopæl til en konventionsstats område efter aftalens indgåelse og inden sagsanlægget, hvormed artikel 23, stk. 1, ville finde anvendelse, og den kontekst, hvori den i klausulen udpegede ret skulle efterprøve egen kompetence, ville være ændret.
 3. Værnetingsklausul om enekompetence eller delt kompetence
 106.
 Af 1988-konventionen fremgår det, at en værnetingsklausul, der opfylder kravene i konventionen, altid tillægger den udpegede ret eller de udpegede retter enekompetence. Men i henhold til nogle konventionsstaters lovgivning - navnlig engelsk ret - vil parterne ofte indgå en værnetingsaftale på grundlag af en delt kompetence og lade andre retter have konkurrerende kompetence, hvilket gør det muligt for sagsøger at vælge mellem flere værneting, og i engelsk retspraksis er det accepteret, at en klausul om delt kompetence udgør et gyldigt valg af værneting i henhold til konventionen (117). På et forslag fra Det Forenede Kongeriges delegation behandlede ad hoc-gruppen igen spørgsmålet om, hvorvidt en værnetingsklausul medfører enekompetence og nåede frem til den konklusion, at eftersom en klausul om retternes kompetence er resultatet af en aftale mellem parterne, er der ingen grund til at begrænse parternes frihed ved at forhindre dem i at fastsætte i deres aftale, at der skal være adgang til et værneting, der ikke har enekompetence, foruden det eller de værneting, der objektivt er tilgængelige i henhold til konventionen.
 Der var faktisk allerede mulighed for noget lignende, om end inden for visse grænser, i 1988-konventionen, hvor der jf. artikel 17, stk. 4, var mulighed for at indgå en aftale om værneting til fordel for kun én af parterne, som så bevarede retten til at anlægge sag ved en anden ret, som var kompetent i henhold til konventionen, således at aftalen i det tilfælde kun medførte enekompetence for den anden part. Denne bestemmelse var tydeligvis en fordel for den stærkeste part i forhandlinger om en aftale, uden at det skabte nogen betydelig gevinst for international handel. 1988-konventionen er nu blevet ændret, så gyldigheden


text:
af en aftale om værneting på grundlag af delt kompetence anerkendes generelt, og samtidig er bestemmelsen i 1988-konventionen, der tillod, at der kunne indgås en aftale alene til fordel for den ene part, udgået.
 107.
 I henhold til artikel 23 foretrækkes enekompetence stadig, idet der står, at retterne »er enekompetente, medmindre parterne har aftalt andet«. En værnetingsklausul anses således for at medføre enekompetence, medmindre parterne i aftalen giver udtryk for andet, og vil ikke, som det oprindeligt var foreslået, blive behandlet som en klausul om delt kompetence, medmindre parterne indgår aftale om enekompetence.
 4. Formkrav til værnetingsklausulen
 108.
 Bestemmelserne om formkravene til en værnetingsklausul i 1988-konventionen afspejlede en betydelig udvikling i retspraksis i forhold til den tilsvarende bestemmelse i Bruxelleskonventionen i dens oprindelige form, hvis strenge formkrav på flere måder søgtes lempet i retsafgørelserne. 1988-konventionen tog hensyn til retspraksis og indarbejdede den store ændring i Bruxelleskonventionen, som tiltrædelseskonventionen af 1978 havde forårsaget, vedrørende klausulers gyldighed i forhold til formen, der var i overensstemmelse med sædvane inden for international handel (118) og tilføjede en henvisning til former, der var i overensstemmelse med den skik og brug, som parterne fulgte i deres indbyrdes forhold (119).
 Domstolenes fortolkning af bestemmelsen i 1988-konventionen har ikke krævet radikale ændringer i udkastet til den nye Luganokonvention. Den nye konvention bekræfter, at en værnetingsklausul ikke anses for at have en gyldig form, medmindre den er indgået skriftligt eller, hvis den er indgået mundtligt, med skriftlig bekræftelse, eller i en form, der er i overensstemmelse med den skik og brug, som parterne følger i deres indbyrdes forhold, eller i en form, der er i overensstemmelse med sædvane inden for international handel af den art, der defineres i artikel 23, stk. 1, litra c).
 I forbindelse med skriftlig bekræftelse af en mundtlig aftale blev der rejst tvivl om, hvorvidt det er tilstrækkeligt, at den skriftlige bekræftelse kommer fra en af parterne, eller om den skal komme fra begge. Førstnævnte mulighed bør vælges. En aftale, der er indgået mundtligt, foreslås ofte af en af parterne, mens den anden part forbeholder sig retten til at bekræfte den mundtlige aftale skriftligt, og bekræftelsen fra denne anden part er tilstrækkelig til at godtgøre aftalens eksistens og vilkår. Denne fortolkning falder mere i tråd med ordlyden i artikel 23, stk. 1, litra a), i nogle af sprogudgaverne, navnlig i den engelske udgave, som er mere eksplicit, da den kræver en skriftlig bekræftelse som bevis på den mundtlige aftale og ikke på selve aftalens indgåelse (120). At fortolke bestemmelsen anderledes ville nærmest også gøre henvisningen til »skriftlig bekræftelse« i de øvrige sprogudgaver i anden del af litra a) overflødig, eftersom skriftlig bekræftelse, der skulle komme fra begge parter, i sidste ende ville være en »skriftlig« aftale, jf. første del af bestemmelsen.
 109.
 Det største problem, som ad hoc-gruppen fokuserede på i forbindelse med formkravene til en værnetingsklausul, var spørgsmålet om, hvorvidt artikel 23 kan tilpasses udviklingen i elektronisk kommunikation, idet der skal tages hensyn til, at e-handel ikke må hæmmes af uhensigtsmæssige formkrav. Der er


text:
ingen tvivl om, at der jf. stk. 1, litra b) og c), kan bruges elektronisk kommunikation, fordi der henvises til den skik og brug, som parterne følger, samt sædvane inden for international handel.
 Det er mere problematisk at afgøre, om litra a) kan anvendes, dvs. om den skriftlige form, der kræves, er til stede i tilfælde af elektronisk kommunikation. For at løse eventuelle tvivlsspørgsmål, der måtte opstå, fandt man det tilrådeligt at vedtage en udtrykkelig bestemmelse. Derfor står der nu i artikel 23, stk. 2, at enhver elektronisk meddelelse sidestilles med »skriftlig«, hvis den »varigt dokumenterer aftalen om værneting«. Kriteriet for, om formkravet i artikel 23, stk. 1, er opfyldt, er derfor, om det er muligt at dokumentere en elektronisk meddelelse varigt ved at printe den eller gemme en sikkerhedskopi på et bånd eller en disk eller opbevare den på anden vis. Gruppen baserede sig her på formkravene for voldgiftsaftaler i UNCITRAL Model Law on International Commercial Arbitration (modellov om international handelsvoldgift), hvori det hedder, at en aftale, der er indgået mundtligt, ved parternes optræden eller på anden vis, forstås som indgået »skriftligt«, hvis den på nogen måde er gemt, og en elektronisk meddelelse anses for at opfylde kravet om, at den skal være »skriftlig«, hvis oplysningerne heri er tilgængelige, så de kan bruges til efterfølgende reference; derefter følger udtrykkelige definitioner af, hvad der forstås ved »elektronisk kommunikation« og en »datameddelelse« (121).
 I bestemmelsen udelukkes kun elektroniske meddelelser, som ikke kan dokumenteres varigt. Sådanne meddelelser kan således ikke bruges til at indgå en aftale om værneting, som i henhold til formen er gyldig med henblik på formål under litra a), selv om de kan være relevante med henblik på formål under litra b) og litra c), hvis kravene i disse bestemmelser er opfyldt. I artikel 23, stk. 2, hedder det blot, at elektronisk kommunikation anses som skriftlig, hvis »aftalen dokumenteres varigt«, selv om der ikke foreligger en sådan varig dokumentation, hvilket betyder, at dokumentationen ikke er en betingelse for aftalens formelle gyldighed eller eksistens, men kun er nødvendig, hvis der opstår behov for at dokumentere den, hvilket naturligvis vil være svært at gøre på anden vis.
 5. Stiltiende aftaler om værneting (artikel 24)
 110.
 Der er en stiltiende aftale om værneting til fordel for en ret, der jf. konventionen ellers ikke ville være kompetent, hvis sagsøger indbringer sagen for den, og hvis sagsøgte giver møde for den uden at bestride rettens kompetence; denne bestemmelse adskiller sig fra aftalen om værneting i artikel 23, da den ikke forudsætter en aftale mellem parterne og heller ikke pålægger retten at undersøge, om aftalen om retternes kompetence faktisk er genstand for parternes samstemmende vilje, som skal være udtrykt klart og præcist, idet formålet med formkravene i artikel 23 er at dokumentere dette (122). Artikel 24 tillægger kompetence alene på det grundlag, at sagsøgte giver møde for retten og ikke bestrider kompetencen for den ret, ved hvilken sagen er anlagt, og gør realitetsindsigelse, således at der ikke er behov for at fastslå, om der er


text:
nogen aftale mellem parterne.
 Ad hoc-gruppen drøftede spørgsmålet om, hvorvidt der alene tillægges kompetence, når sagsøgte har bopæl på en konventionsstats område (123), eller også, når sagsøgte har bopæl på en ikke-konventionsstats område, men gruppen fandt det ikke nødvendigt at tilføje nogen præcisering af ordlyden. Til trods for den åbenlyse tvetydighed i første punktum i artikel 24, som generisk henviser til sager, hvor retten ikke allerede er kompetent i medfør af konventionen, fører en sammenligning af systemerne i artikel 23 og artikel 24 til den konklusion, at hvis sagsøgtes bopæl ikke skal være på en konventionsstats område, kan en stiltiende aftale om værneting have et bredere anvendelsesområde end en udtrykkelig aftale, som kræver, at mindst en af parterne skal have bopæl på en sådan stats område (et krav, som gruppen besluttede ikke at fjerne).
 111.
 Ordlyden i artikel 24 har skabt fortolkningsproblemer hvad angår den tilsvarende bestemmelse i Bruxelleskonventionen, især når det drejer sig om muligheden for at bestride kompetence og samtidig fremføre en realitetsindsigelse samt spørgsmålet om tidspunktet for, hvornår rettens kompetence skal bestrides.
 Første spørgsmål om, hvorvidt aftalen om værneting til fordel for den ret, ved hvilken sagen er anlagt, kan forhindres ved at bestride kompetencen, hvis sagsøgte også fremfører en realitetsindsigelse, opstår på grund af uoverensstemmelser mellem sprogudgaverne af Bruxelleskonventionen (og efterfølgende af Luganokonventionen); i nogle sprogudgaver, som f.eks. den engelske og den italienske udgave, fastslås det, at bestemmelsen om stiltiende aftale ikke finder anvendelse, når sagsøgte »kun giver møde for at bestride rettens kompetence«, frem for blot »giver møde for at bestride rettens kompetence«. I henhold til visse landes lovgivning skal alle indsigelser, herunder realitetsindsigelser, fremsættes første gang, forsvaret fremsættes; dette gjorde det svært at anvende bestemmelsen ordret, da det ville have forhindret sagsøgte i at gøre realitetsindsigelse, hvis hans kompetenceindsigelse blev afvist, og det ville have været inkompatibelt med beskyttelsen af retten til et forsvar under det oprindelige sagsforløb, hvilket er en af garantierne i konventionen.
 Domstolen har fjernet denne tvivl ved at fortolke bestemmelsen således, at sagsøgtes møde for retten ikke bevirker tillæggelse af kompetence, hvis sagsøgte ud over at bestride en rets kompetence desuden nedlægger påstand om realiteten (124), og at en sagsøgt, som samtidig nedlægger subsidiær påstand vedrørende realiteten, ikke dermed fortaber retten til at fremsætte en kompetenceindsigelse (125). For at fjerne enhver tvivl og for at bekræfte Domstolens fortolkning er ordlyden i artikel 24 blevet harmoniseret i de forskellige sprogudgaver ved, at ordet »kun« er udgået, og det dermed gøres det klart, at det er tilstrækkeligt, at sagsøgte bestrider en rets kompetence, selv om han samtidig nedlægger påstand vedrørende realiteten.
 112.
 Tidspunktet for, hvornår kompetencen skal bestrides for at undgå en stiltiende aftale om værneting, afhænger af den nationale lovgivning i den stat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende, og hvis procesreglement også vil afgøre, hvad der forstås ved, at sagsøgte »giver møde« (126). Denne henvisning til national lovgivning er blevet stadfæstet af Domstolen, som imidlertid har givet en uafhængig fortolkning af bestemmelsen ved at fastslå, at


text:
»såfremt indsigelsen mod kompetencen ikke rejses forud for enhver realitetsindsigelse, kan den i hvert fald ikke fremføres efter tidspunktet for den stillingtagen, som i henhold til national procesret anses for det første forsvar, der fremføres for den ret, som sagen er indbragt for« (127). Såfremt indsigelsen derimod rejses før realitetsindsigelsen afgøres tidspunktet for, hvornår den skal rejses, af national lovgivning alene.
 6.
 Prøvelse af kompetencen
 1. En anden rets enekompetence (Artikel 25)
 113.
 Der var ikke brug for nogen ændring i den bestemmelse, som kræver, at en ret i konventionsstaten på embeds vegne skal erklære sig inkompetent, når enekompetence i medfør af artikel 22 tillægges en ret i en anden konventionsstat (128). Den forpligtelse har fortsat gyldighed, selv om sagsøgte giver møde for retten og ikke bestrider dens kompetence, eftersom parterne jf. artikel 23 eller 24 ikke kan give afkald på enekompetence. Ad hoc-gruppen drøftede, om forpligtelsen i bestemmelsen om, at en ret på embeds vegne skal erklære sig inkompetent, skal udvides til ud over enekompetence i medfør af artikel 22, også at omfatte et værneting, som parterne har valgt i medfør af artikel 23, dog kun, når en værnetingsklausul har tillagt enekompetence, og til ligeledes at omfatte en kompetence tillagt ved en voldgiftsklausul. Gruppen konkluderede, at bestemmelsen ikke skal udvides, da artikel 25 omhandler en situation, hvor parterne har givet møde for retten. Hvis kompetencen ikke bestrides, betragtes dette derfor som en ændring i værnetingsklausulen i artikel 24, mens en fremført indsigelse, hvis retten er enig, vil føre til en afgørelse i retten, som ikke træffes på embeds vegne. I artikel 26 behandles det tilfælde, hvor en sagsøgt ikke giver møde for retten. Hvad angår kompetence ifølge en voldgiftsaftale blev det påpeget, at voldgift falder uden for konventionens anvendelsesområde, og gruppen fandt det ikke tilrådeligt at drøfte dette spørgsmål.
 2. Sagsøgte giver ikke møde for retten (Artikel 26)
 114.
 Som det var tilfældet med artikel 25, var der ikke brug for nogen større ændring i artikel 26, der drejer sig om prøvelse af kompetence, hvis sagsøgte ikke giver møde for retten (129). I bestemmelsen skelnes der mellem en situation, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, i henhold til konventionen er inkompetent, og en situation, hvor retten i henhold til konventionen faktisk har kompetence, men i begge tilfælde kræves det i henhold til bestemmelsen, at retten efterprøver sin egen kompetence (130) på grundlag af sagsøgers indbringelse af retstvisten.
 I medfør af stk. 1 vil retten på embeds vegne erklære sig inkompetent, hvis den finder, at den er inkompetent i forhold til en sagsøgt, der har bopæl på en konventionsstats område, enten fordi den i henhold til konventionen ikke tillægges kompetence, eller fordi parterne har givet afkald på dens kompetence ved at aftale en værnetingsklausul til fordel for et andet værneting. Med andre ord kan sagsøgtes udeblivelse ikke sidestilles med anerkendelse af kompetence og opvejer ikke manglen på andre kriterier, der tillægger kompetence. Det, at artikel 4 er et uafhængigt kompetencekriterium, betyder, at retten skal efterprøve, at alle fornødne


text:
foranstaltninger har været truffet for at meddele sagsøgte påstanden i medfør af artikel 26, stk. 2, så han har mulighed for at give møde for retten og anerkende dens kompetence, hvis han finder det tilrådeligt.
 Den anden situation, der beskrives, har et bredere anvendelsesområde. Når retten i henhold til konventionen er kompetent, skal den fortsætte behandlingen, selv om sagsøgte ikke giver møde, såfremt og i det omfang, at dens nationale lovgivning tillader det i tilfælde, hvor sagsøgte ikke giver møde for retten. Inden retten fortsætter sagen, skal den imidlertid i medfør af artikel 26, stk. 2, udsætte sagen, indtil det er fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har været truffet.
 115.
 Denne bestemmelse skal gælde i alle tilfælde, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er kompetent i henhold til konventionen, uanset om sagsøgte har bopæl på en konventionsstats område (131). I modsat fald ville enekompetence ikke være dækket, hvis sagsøgte havde bopæl i en ikke-konventionsstat. Kravet om, at der skal gøres alt, hvad der er muligt, for at sikre, at sagsøgte har modtaget det indledende processkrift, er forbundet med anerkendelsen af beslutningen i de øvrige konventionsstater, som er uafhængig af bopælen for sagsøgte i den oprindelige sag, men som kan afhænge af spørgsmålet om, hvorvidt alt, hvad der er muligt, er blevet gjort for på forhånd at informere sagsøgte om, at sagen er blevet anlagt (132).
 116.
 Såfremt det indledende processkrift fremsendes i medfør af Haagerkonventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål, erstattes artikel 26, stk. 2, i Luganokonventionen af artikel 15 i Haagerkonventionen på samme måde som i 1988-konventionen (133). Vedtagelsen af forordning (EF) nr. 1348/2000 af 29. maj 2000 (134), og den efterfølgende aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Kongeriget Danmark om forkyndelse af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål, undertegnet i Bruxelles den 19. oktober 2005 (135), har gjort det nødvendigt at tilføje et ekstra stykke; når det indledende processkrift fremsendes i medfør af forordningen eller aftalen, erstatter dette nye stykke henvisningen til artikel 15 i Haagerkonventionen med en henvisning til artikel 19 i forordningen i de gensidige forbindelser mellem de stater, der er bundet af forordningen eller konventionen. Det skal bemærkes, at forordning nr. 1348/2000 er blevet erstattet af den nye forordning (EF) nr. 1393/2007 (136), der trådte i kraft den 13. november 2008. I medfør af artikel 25, stk. 2, i forordningen, skal henvisningen i Luganokonventionen til forordning 1348/2000 betragtes som en henvisning til forordning 1393/2007.
 117.
 For at opfylde kravene om sikkerhed og hurtighed i forbindelse med forkyndelsen blev det besluttet at bevare bestemmelsen om fremsendelse af dokumenter i artikel IV i protokol nr. 1 til 1988-konventionen, som nu er blevet til artikel I i protokol nr. 1 til den nye konvention.


text:
Ifølge denne bestemmelse skal dokumenter fremsendes i overensstemmelse med de procedurer, der er fastsat ved konventioner eller aftaler indgået mellem konventionsstaterne. Medmindre den stat, som anmodningen rettes til, modsætter sig det, kan et dokument også fremsendes af offentligt godkendte personer i den stat, hvor det blev udfærdiget, direkte til de tilsvarende personer i den stat, hvor adressaten skal findes; disse fremsender dernæst dokumentet til adressaten efter de regler, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, som anmodningen rettes til. Afleveringen bekræftes ved en attest, som sendes direkte til vedkommende offentligt godkendte person i den stat, hvor dokumentet er udfærdiget. Denne form for fremsendelse svarer til, hvad der er indeholdt i bestemmelsen i artikel 10, litra b), i Haagerkonventionen af 15. november 1965.
 I artikel I i protokol nr. 1 tilføjes en ny bestemmelse, hvorefter EU-medlemsstaterne, som er forpligtet af forordning nr. 1348/2000 (137) eller aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Kongeriget Danmark af 19. oktober 2005, i deres indbyrdes forhold fremsender dokumenter i henhold til de metoder, der er fastlagt i forordningen eller aftalen, hvor der foretrækkes direkte fremsendelse (138), men hvor andre former for fremsendelse ikke udelukkes (139).
 7.
 Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav
 1. Litispendens (artikel 27, 29 og 30)
 118.
 Den omstændighed, at der findes alternative fora for tvister, der er omfattet af konventionen, betyder, at den samme sag kan indbringes for retterne i forskellige konventionsstater med risiko for, at de afgørelser, der træffes, eventuelt er uforenelige med hinanden. For at sikre et velfungerende retssystem i et fælles retligt område bør denne risiko mindskes mest muligt, ved at det så vidt muligt undgås, at der indledes parallelle sager samtidig i forskellige stater. Ophavsmændene til 1988-konventionen og før da også til Bruxelleskonventionen ønskede en klar og effektiv mekanisme i spørgsmålet om litispendens og indbyrdes sammenhængende krav og var nødt til at tage hensyn til de fundamentale forskelle mellem de forskellige landes interne lovgivning; der er således nogle stater, der ser på, i hvilken rækkefølge sagerne er anlagt, mens andre anvender forum non conveniens-doktrinen. 1988-konventionen henviste ikke til forum non conveniens-doktrinen, men var baseret på princippet om, at det var den ret, ved hvilken sagen først var anlagt, der havde kompetence; enhver ret, ved hvilken sagen efterfølgende blev anlagt, skulle udsætte sagen, indtil den første rets kompetence var fastslået, og skulle, hvis denne kompetence blev fastslået, erklære sig inkompetent til fordel for den første ret.
 Denne ordning var bedre end den oprindelige løsning i Bruxelleskonventionen, hvorefter enhver ret, ved hvilken sagen efterfølgende blev anlagt, kun skulle udsætte sagen, hvis den anden rets kompetence blev anfægtet, og ellers straks skulle erklære sig inkompetent, hvorved der var betydelig risiko for en negativ kompetencekonflikt (140); men også den nye løsning rejste ikke desto mindre visse problemer. Især lykkedes det med formuleringen heraf som fortolket af Domstolen ikke at fastsætte et selvstændigt litispendensbegreb, der dækkede alle aspekter af spørgsmålet. På den ene side blev der opstillet en række materielle betingelser som led i en definition af litispendens – f.eks. at de samtidig


text:
verserende sager skulle have samme parter og samme genstand og hvile på samme grundlag – hvilket fik Domstolen til at konkludere, at de begreber, der anvendes med henblik på at afgøre, om der foreligger litispendens, må betragtes som selvstændige begreber (141). På den anden side præciserede bestemmelsen heller ikke på en uafhængig og ensartet måde, hvordan det skulle afgøres, ved hvilken ret der tidligere var anlagt sag, dvs. på hvilket tidspunkt en sag skulle anses for at versere for retten (142). Domstolen bemærkede, at der ikke eksisterede nogen uafhængig definition, og fandt, at betingelserne for, hvornår en sag kan anses for at versere for retten, skal bedømmes i henhold til den enkelte rets egen nationale lovgivning (143).
 En af følgerne af, at det overlades til den nationale lovgivning, hvornår en sag anses for anlagt ved retten, er, at dette spørgsmål vil blive afgjort på væsentligt forskellige måder alt efter, ved hvilken ret sagen er anlagt. Der er væsentlige forskelle mellem konventionsstaternes lovgivning i den henseende og til tider endog inden for de enkelte staters interne lovgivning alt efter, hvilken type sag der er tale om. Men også selv om vi holder os til almindelige sager, anses en sag – med henblik på litispendensens indtræden – i visse lande som f.eks. Italien og Nederlandene for anlagt på det tidspunkt, hvor en foged har forkyndt den indledende stævning for sagsøgte. I disse lande forkyndes stævningen for sagsøgte, før den indleveres til retten. I andre lande indtræder litispendensen derimod, når kravet indleveres til den respektive ret; dette er tilfældet i Danmark, Spanien, Irland, Finland, Norge, de fleste kantoner i Schweiz (144) og Sverige. Det samme gælder i Frankrig og Luxembourg bortset fra, at stævningen dér forkyndes for sagsøgte, før sagen optages i rettens register, og det afgørende tidspunkt er ikke tidspunktet for indleveringen til retten, men derimod tidspunktet for forkyndelsen af stævningen for sagsøgte. Endelig skal sagen i visse andre lande være optaget i rettens register, og stævningen skal være forkyndt for sagsøgte, før litispendensen indtræder. Dette er tilfældet i Østrig, Belgien, Tyskland, Grækenland (145), Portugal og Det Forenede Kongerige.
 Situationen kompliceres yderligere, når det afgørende tidspunkt for litispendensens indtræden afhænger af, hvornår sagsøgte har fået meddelelse om sagen, eftersom dette varierer fra den ene stat til den anden og også kan variere fra den ene procedure til den anden. Det er i den forbindelse vigtigt at huske på, at EF-forordningen om forkyndelse af retslige og udenretslige dokumenter (146), hvor artikel 9 – som opfølgning af bestemmelserne i den europæiske konvention om samme emne (147) – indeholder fælles regler for forkyndelsesdatoen, hvorefter datoen for et dokuments forkyndelse er den dato, på hvilken dokumentet forkyndes i overensstemmelse med modtagerstatens lovgivning; hvis der i forbindelse med en sag, som skal anlægges eller verserer i afsenderstaten, er behov for at forkynde et dokument inden for en bestemt frist, er den dato, der gælder i forhold til rekvirenten, dog den, der er fastsat i lovgivningen i denne medlemsstat, medmindre den pågældende stat har erklæret, at den ikke


text:
vil anvende denne bestemmelse.
 119.
 Disse forskelle i de nationale lovgivninger kan give anledning til alvorlige problemer; på det ene side skyldes dette, at der tilskyndes til forum-shopping, hvilket er uundgåeligt, når der findes retter med konkurrerende kompetence, eller til et kapløb om sagsanlæg, hvilket i nogen grad hænger sammen med, at artikel 27 giver forrang til den ret, ved hvilken sagen først er anlagt (148); på den anden side skyldes det også, at der tilskyndes til parallelle sager ved retter i forskellige konventionsstater, hvilket betyder, at sagsøgte i nogle tilfælde kan fremsætte et krav, der hviler på samme grundlag som et krav, der er fremsat mod ham, og at det er hans eget krav, der får forrang i henhold til lovgivningen for den ret, der behandler kravet.
 For at undgå sådanne situationer er der med den nye konvention – med henblik på litispendensens indtræden – vedtaget et uafhængigt begreb med hensyn til, hvornår en sag anses for anlagt ved retten; dette begreb tager hensyn til forskellene mellem landenes lovgivninger og, med henblik på afgørelse af visse aspekter, i nogen grad, men dog mindre end tidligere, også til de nationale retsplejeregler. Artikel 30 nævner udtrykkeligt de to hovedkriterier, som konventionsstaterne skal følge for at fastslå, hvornår en sag anses for anlagt ved retten, nemlig det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen forkyndes for sagsøgte, og det tidspunkt, hvor klagen indleveres til retten, idet hensigten er, at kriterierne skal bruges på en sådan måde, at der kan fastsættes et tidspunkt, der både tager hensyn til de forskellige systemer og samtidig også er så ensartet som muligt.
 Reglen skelner mellem tilfælde, hvor det indledende processkrift i sagen eller det tilsvarende dokument i henhold til national lovgivning indleveres til retten, og tilfælde, hvor dokumentet skal forkyndes, før det indleveres til retten. Hvis det tidspunkt, hvor sagen anses for anlagt ved retten, afgøres af indleveringen af det indledende processkrift i sagen til retten, anses sagen for anlagt ved retten på dette tidspunkt, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte; hvis det tidspunkt, hvor sagen anses for anlagt ved retten, derimod afgøres af forkyndelsen for sagsøgte, anses sagen for anlagt ved retten, når den myndighed, der er ansvarlig for forkyndelsen, modtager det indledende processkrift i sagen, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentet indleveret til retten.
 Løsningen forekommer kompliceret, men kun fordi den kræver en yderligere efterprøvelse ud over, hvad der normalt kræves i henhold til national lovgivning. Den gør det muligt at fastsætte et tidspunkt, hvor en sag anses for anlagt ved retten, der stort set er ensartet, men ikke desto mindre er i overensstemmelse med og iagttager de nationale retsplejesystemer, der fastsætter tidspunkter, som er nogle helt andre og tidsmæssigt ligger langt fra hinanden. Når det tidspunkt, hvor en sag anlægges ved retten, afhænger af forkyndelsen for sagsøgte, opfylder den vedtagne løsning også behovet for


text:
sikkerhed ved at undgå de vanskeligheder, der er forbundet med at fastslå forkyndelsesdatoen, der ofte ikke er så let at fastslå, hvis forkyndelsen ikke foretages over for sagsøgte personligt (149). Under alle omstændigheder vil reglen begrænse de fordele eller ulemper for de respektive parter, som måtte være forbundet med en løsning, hvor der blot henvises til national lovgivning.
 120.
 I artikel 29 gengiver konventionen uden ændringer den bestemmelse, der omhandler det sjældne tilfælde (150), at krav, mellem hvilke der er indtrådt litispendens, henhører under forskellige retters enekompetence; i så fald skal enhver ret, ved hvilken sagen efterfølgende anlægges, erklære sig inkompetent til fordel for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt. Også her skal spørgsmålet om, ved hvilken ret sagen først er anlagt, afgøres på grundlag af kriterierne i artikel 30. Til forskel fra artikel 25 præciserer artikel 29 ikke retsgrundlaget for den enekompetence, der kan få en ret til at erklære sig inkompetent til fordel for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt. Reglen gælder derfor også, hvis der tillægges enekompetence ved en bestemmelse om aftale om værneting i den i artikel 23 nævnte forstand, men kun hvis den falder sammen med den enekompetence, der tillægges en anden ret i medfør af samme artikel (151). Hvis en enekompetence baseret på artikel 23 derimod er sammenfaldende med en anden enekompetence baseret på artikel 22, har sidstnævnte forrang, uanset hvornår sagen anses for anlagt ved retten, jf. artikel 25.
 Sager, der er underlagt bestemmelsen om litispendens, omfatter ikke sager, hvor kun den ret, ved hvilken sagen efterfølgende er anlagt, har enekompetence, eftersom den anden ret i så fald fortsat har pligt til på embeds vegne at erklære sig inkompetent i henhold til artikel 25 i konventionen, uanset hvornår sagen er anlagt ved denne ret.
 2. Indbyrdes sammenhængende krav (artikel 28)
 121.
 Bestemmelsen om indbyrdes sammenhængende krav udgør et vigtigt aspekt af koordineringen af kompetencen i konventionsstaterne. Når flere ikke-identiske krav er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidig for at undgå uforenelige afgørelser, der ikke vil blive gensidigt anerkendt i de pågældende stater, skal der ifølge konventionen foretages koordinering af sagsbehandlingen ved de forskellige staters retter, hvor sådanne sager verserer. Artikel 28 opstiller ikke indbyrdes sammenhæng mellem sagerne som et generelt kompetencekriterium, således som det er tilfældet i visse nationale retssystemer, og den tillægger især ikke en ret, der behandler en sag, som er blevet indbragt for den i henhold til konventionens regler, kompetence til at afgøre en anden sag, der er indbyrdes sammenhængende med den første sag (152); i stedet fastsætter den procedurer, der skal lette behandlingen af indbyrdes sammenhængende krav under et enkelt sæt sager eller under koordinerede sager.
 122.
 Forudsat at betingelserne i artikel 28, stk. 3, er opfyldt, har en ret, ved hvilken sagen efterfølgende er anlagt, derfor ret – men ikke pligt – til at udsætte sagen og afvente den afgørelse, der træffes af den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, før den afgør den sag, der


text:
er indbragt for den. Til forskel fra den tidligere udgave kræver den nye affattelse af artikel 28, stk. 1, ikke længere, at de indbyrdes sammenhængende sager verserer i første instans. Begrundelsen er, at argumentet »fordi retssagens genstand i modsat fald ikke ville være den samme, og fordi det kunne befrygtes, at en af parterne berøvedes muligheden for at indbringe sagen for en instans« (153), ikke forekommer overbevisende. Den omstændighed, at den ret, hvor sagen efterfølgende er anlagt, udsætter sagen, har overhovedet ingen indvirkning på sagen ved denne ret, eftersom det står den frit for at genoptage sagen, så snart sagen vedrørende det indbyrdes sammenhængende krav ved den udenlandske ret er afsluttet. Det er det rette tidspunkt til at bedømme, om den udenlandske retsafgørelse har respekteret sagsøgtes rettigheder som garanteret ved konventionen, og om den kan tages i betragtning under behandlingen ved den ret, ved hvilken sagen efterfølgende er anlagt.
 Men betingelsen om, at sagerne skal versere i første instans, er ikke desto mindre væsentlig og er blevet bibeholdt og udtrykkeligt fastsat i artikel 28, stk. 2, hvor den ret, ved hvilken sagen efterfølgende er anlagt, kan afvise sagen – også her er der tale om en ret, ikke en pligt – ved at erklære sig inkompetent til fordel for den ret, ved hvilken den indbyrdes sammenhængende sag tidligere er anlagt. Hvis sagen ved den ret, ved hvilken sagen tidligere er anlagt, var en appelsag, ville en af parterne nemlig ganske rigtigt blive berøvet muligheden for at indbringe sagen for en instans. Og hvis sagen for den ret, ved hvilken sagen efterfølgende er anlagt, var en appelsag, ville det af procesøkonomiske hensyn ikke være ønskeligt for denne ret at erklære sig inkompetent til fordel for en ny retssag i første instans.
 Under alle omstændigheder har den ret, ved hvilken sagen efterfølgende er anlagt, ikke mulighed for at erklære sig inkompetent, medmindre en af parterne anmoder herom, medmindre den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, har kompetence til at behandle sagen, og medmindre denne rets lovgivning tillader forening af sagerne. Den formulering, der bruges i bestemmelsen – »forening heraf«, dvs. forening af »de« pågældende krav snarere end »forening af indbyrdes sammenhængende krav« som i 1988-konventionen – betyder, at de love, der gælder for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, skal tillade forening af de indbyrdes sammenhængende krav, der verserer i den bestemte sag, og ikke forening af sager generelt. Før en ret erklærer sig inkompetent, skal den derfor forvisse sig om, at den anden ret accepterer kompetencen.
 123.
 Ad hoc-gruppen drøftede, om man burde have gjort artikel 28 mere fleksibel ved at give den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, mulighed for at erklære sig inkompetent til fordel for den ret, ved hvilken sagen efterfølgende er anlagt, hvis sagens omstændigheder gør dette tilrådeligt, men opgav dette. Fastsættelsen af en sådan mulighed i konventionen ville have ført til yderligere anvendelse af forum non conveniens-doktrinen, der er fremmed for de fleste konventionsstaters retstraditioner.
 8.
 Foreløbige, herunder sikrende retsmidler
 124.
 Reglen


text:
om foreløbige og sikrende retsmidler i den nye konvention medfører kun formelle ændringer i ordlyden fra 1988 (se Jenardrapporten, s. 42, Schlosserrapporten, punkt 183, og Jenard-Möller-rapporten, punkt 65). Artikel 31 præciserer blot i sin kortfattede affattelse, at såfremt sådanne retsmidler er fastsat i en konventionsstats lovgivning, kan der over for den pågældende stats retslige myndigheder anmodes om anvendelse heraf, selv om en ret i en anden konventionsstat i medfør af konventionen er kompetent til at påkende sagens realitet. Ifølge Jenardrapporten indebærer den tilsvarende regel i Bruxelleskonventionen (artikel 24), at de kompetente myndigheder træffer afgørelse »uden hensyntagen til konventionens kompetenceregler«. Bestemmelsen er således blot en henvisning til den nationale lovgivning, der gælder for den ret, som anmodningen rettes til, og som skal anvende lex fori, både med hensyn til fastlæggelsen af, hvilke retsmidler der skal anordnes, og med hensyn til rettens egen kompetence til at anordne dem.
 125.
 På grundlag af forskellige forslag fra Kommissionen og nationale ekspertdelegationer drøftede ad hoc-gruppen meget indgående spørgsmålet om, hvorvidt bestemmelsen i konventionen er tilfredsstillende. Under debatten blev der især lagt vægt på, at det vil være ønskeligt med en ensartet definition af »foreløbige, herunder sikrende, retsmidler«, der eventuelt kunne omfatte den franske procedure, der er kendt under betegnelsen »référé«. I mangel af en udtrykkelig definition i konventionen har Domstolen defineret »foreløbige, herunder sikrende, retsmidler« som retsmidler, der skal »sikre opretholdelsen af en bestemt faktisk eller retlig situation med det formål at beskytte rettigheder, der i øvrigt påstås anerkendt ved afgørelsen af sagens realitet« (154). Men det blev bemærket, at en sådan sammenhæng med sagens realitet ikke altid fører til tilfredsstillende resultater, når et sikrende retsmiddel består i foregribende fuldbyrdelse, uanset resultatet af realitetsbehandlingen, kan konventionens regler om kompetence i sager vedrørende realiteten i praksis omgås. Det er derfor blevet fremført, at anvendelsen af eksigible retsmidler eventuelt vil skulle underkastes begrænsninger, f.eks. et krav om uopsættelighed eller et behov for sikring. Det er også blevet fremført, at affattelsen bør ændres, så det gøres klart, at foreløbige betalingspåbud ligger uden for denne specifikke konventionsregels anvendelsesområde, og at de kun kan udstedes af den ret, der har kompetence til at pådømme sagens realitet; i modsat fald vil konventionens kompetenceregler blive undermineret og sagen afgjort, inden der har fundet en fuld behandling sted.
 Det er derfor blevet foreslået, at artikel 31 fortolkes, ikke som en henvisning til lex fori, men som en materiel bestemmelse, hvis anvendelsesområde er begrænset til retsmidler, der rent faktisk kan fuldbyrdes i den stat, hvor der anmodes herom, uden at der er brug for endnu en fuldbyrdelsesprocedure (155). Retten i den stat, hvor et retsmiddel skal fuldbyrdes, bør have enekompetence til at anordne dette retsmiddel. Som argument for, at det er retten i den stat, hvor retsmidlet kan og skal fuldbyrdes, der har kompetence, er det blevet bemærket, at hvis det overlades til national lovgivning at bestemme arten af sådanne retsmidler og de omstændigheder, under hvilke de kan anvendes, åbnes der mulighed for kompetence baseret på et eksorbitant værneting, hvilket bør udelukkes i konventionen.