text:
(190 °C) ± 10 K.
 Hvis der ikke kan kompenseres for variationer i strømningshastigheden, skal der være en varmeveksler og en temperaturregulator som specificeret i punkt 2.3.3.1 for at sikre, at strømningshastigheden er konstant, og at der derved sikres proportionalitet i prøveudtagningen.
 Figur 5/2
 Partikeludtagningssondens konfiguration
 3. BESKRIVELSE AF UDSTYRET
 3.1. Udstyr til variabel fortynding med positiv fortrængningspumpe (PDP-CVS) (figur5/3)
 3.1.1. Konstantvolumenudtagningsenheden med positiv fortrængningspumpe (PDP-CVS) opfylder kravene i dette bilag ved at måle ved konstant temperatur og tryk gennem pumpen. Det samlede volumen måles ved at tælle den kalibrerede positive fortrængningspumpes omdrejninger. En proportional prøve opnås ved at udtage prøver med pumpe, strømningsmåler og strømningsventil ved en konstant strømningshastighed.
 3.1.2. I figur 5/3 er vist et diagram over dette udtagningssystem. Da der kan opnås tilsvarende resultater med forskellige konfigurationer, er det ikke afgørende, at diagrammet overholdes strengt. Der kan anvendes supplerende komponenter som instrumenter, ventiler, solenoider og afbrydere for at opnå yderligere data og koordinere systemets enkelte komponenter.
 Prøveudtagningsudstyret omfatter:
 3.1.3.1. Et filter (D) til fortyndingsluften, som om nødvendigt kan foropvarmes. Filtret skal bestå af aktivt kul mellem to papirlag og bruges til at reducere og stabilisere baggrundscarbonhydrid-emissionen til fortyndingsluften.
 3.1.3.2. Et blandingskammer (M), hvori udstødningsgas og luft blandes homogent.
 3.1.3.3. En varmeveksler (H) med tilstrækkelig kapacitet til, at temperaturen i luft/udstødningsgas-blandingen målt i et punkt umiddelbart opstrøms for den positive fortrængningspumpe under hele prøven ligger inden for ±6 K af den ønskede driftstemperatur. Varmeveksleren må ikke påvirke indholdet af forurenende stoffer i de fortyndede gasser, der udtages til analyse efter denne.
 3.1.3.4. En temperaturregulator (TC), der benyttes til at foropvarme varmeveksleren før prøven og til at regulere dens temperatur under prøven, således at udsving fra den ønskede driftstemperatur holdes inden for ±6 K.
 En positiv fortrængningspumpe (PDP), der benyttes til at transportere en konstantvolumenstrøm af luft-/udstødningsgasblandingen. Pumpen skal have tilstrækkelig kapacitet til at forhindre dannelse af kondensvand i systemet under alle driftsbetingelser under prøvningen. Dette opnås normalt ved at benytte en positiv fortrængningspumpe med flow-kapacitet:
 3.1.3.5.1. der er dobbelt så stor som den maksimale strøm af udstødningsgas, der fremkaldes under accelerationer i kørecyklussen, eller
 3.1.3.5.2. der er tilstrækkelig til, at CO2-koncentrationen i udtagningssækken til fortyndet udstødningsgas er mindre end 3 % vol. for benzin og diesel, mindre end 2,2 % vol. for LPG, og mindre end 1,5 % vol. for NG.
 3.1.3.6. En temperaturføler (T1) (nøjagtighed ±1,0 K), der monteres umiddelbart opstrøms for volumenmåleren til måling af trykforskellen mellem gasblandingen og den omgivende luft.
 3.1.3.7. Et manometer (G1) (nøjagtighed ±0,4 kPa), der monteres umiddelbart opstrøms for den positive fortrængningspumpe til måling af trykforskellen mellem gasblandingen og den omgivende luft.
 3.1.3.8. Et manometer (G2) (nøjagtighed ±0,4 kPa), der monteres således, at differentialtrykket mellem pumpens suge- og trykside kan registreres.
 3.1.3.9. To sonder (S1 og S2) til udtagning af prøver af fortyndingsluft og fortyndet udstødningsgas/luftblanding.
 3.1.3.10. Et filter (F) til udskillelse af faste partikler fra den gasstrøm, der indsamles til analyse.
 3.1.3.11. Pumper (P) til indsamling af en konstant strøm af fortyndingsluft samt fortyndet udstødningsgas/luftblanding under prøvningen.
 3.1.3.12. Strømningsregulatorer (N)


text:
til sikring af en konstant og ensartet strøm af de gasprøver, der indsamles under hele prøvningen af sonderne S1 og S2. Strømmen af gasprøver skal være således, at den udtagne mængde ved afslutningen af hver prøvning er tilstrækkelig stor til at underkastes analyse (ca. 10 l/min.).
 3.1.3.13. Strømningsmålere (FL) til regulering og overvågning af den konstante strøm af gasprøver under prøvningen.
 3.1.3.14. Hurtigtvirkende ventiler (V) til at styre den konstante strøm af gasprøver til udtagningssækkene eller udstrømningsåbningen.
 3.1.3.15. Lufttætte lynkoblinger (Q) mellem de hurtigtvirkende ventiler og udtagningssækkene. Koblingen skal have automatisk lukning ved den side, der vender mod udtagningssækkene. Alternativt kan der benyttes andre metoder til at transportere prøverne til analyseenheden (f.eks. trevejsspærreventiler).
 3.1.3.16. Sække (B) til indsamling af prøver af fortyndet udstødningsgas og fortyndingsluft under prøvningen. De skal have tilstrækkelig kapacitet til, at prøveudtagningsstrømmen ikke bremses. De skal være fremstillet af materiale, som ikke påvirker selve målingerne og gasprøvernes kemiske sammensætning (f.eks. lamineret polyethylen-/polyamidfilm eller fluorerede polycarbonhydrider).
 3.1.3.17. En digital tæller (C) til registrering af den positive fortrængningspumpes omdrejningstal under prøvningen.
 3.1.4. Nødvendigt yderligere udstyr ved prøvning af køretøjer med motor med kompressionstænding
 For at opfylde forskrifterne i punkt 4.3.1.1 og 4.3.2 i bilag 4 skal følgende yderligere udstyr inden for de stiplede linjer i figur 5/3 benyttes ved afprøvning af køretøjer med motor med kompressionstænding:
 Fh
 :
 opvarmet filter
 S3
 :
 et prøveudtagningspunkt for carbonhydrid
 Vh
 :
 opvarmet flervejsventil
 Q
 :
 lynkobling, der gør det muligt at analysere prøver af den omgivende luft BA i HFID-enheden
 HFID
 :
 opvarmet flammeioniseringsanalyseenhed
 R og I
 :
 apparater til integrering og registrering af den øjeblikkelige koncentration af carbonhydrider
 Lh
 :
 opvarmet prøveudtagningsledning.
 Alle opvarmede dele skal holdes på en temperatur af 463 K (190 °C) ± 10 K.
 Partikeludtagningssystem:
 S4
 :
 Udtagningssonde anbragt i fortyndingstunnelen
 Fp
 :
 Filterenhed bestående af to seriemonterede filtre; omskifter til yderligere parallelt monterede filterpar
 Pumper, strømningsregulatorer, strømningsmålere.
 Udtagningsledning
 3.2. Kritisk venturifortyndingssystem (CFV-CVS) (figur 5/4)
 Brugen af en kritisk venturi i forbindelse med konstantvolumensystemet (CVS) bygger på strømningsmekanikkens principper for kritisk strømning. Strømningshastigheden i den variable blanding af fortyndingsluft og udstødningsgas holdes på lydhastigheden, som er direkte proportional med kvadratroden af gastemperaturen. Strømningen kontrolleres, beregnes og integreres løbende under prøvningen.
 Ved at benytte en yderligere kritisk venturi til udtagning sikres proportionalitet i gasprøverne. Eftersom tryk og temperatur er ens ved de to venturirørs indtag, er volumenet af den udtagne gas proportional med den fortyndede udstødningsgasblandings samlede volumen, og forskrifterne i dette bilag er således opfyldt.
 Figur 5/3
 Figur 5/4
 Konstantvolumenudtagningssystem med kritisk venturi (CFV-CVS)
 3.2.2. I figur 5/4 er vist et diagram over dette udtagningssystem. Da der kan opnås tilsvarende resultater med forskellige konfigurationer, er det ikke afgørende, at diagrammet overholdes strengt. Der kan anvendes supplerende komponenter som instrumenter, ventiler, solenoider og afbrydere for at opnå yderligere data og koordinere systemets enkelte komponenter.
 Prøveudtagningsudstyret omfatter:
 3.2.3.1. Et filter (D) til fortyndingsluften, som om nødvendigt kan foropvarmes. Filtret skal bestå af aktivt kul mellem to papirlag og bruges til at reducere og stabilisere baggrundscarbonhydrid-emissionen til fortyndingsluften.
 3.2.3.2. Et

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
blandingskammer (M), hvori udstødningsgassen og luft blandes homogent.
 3.2.3.3. En cyklonseparator (CS) til udskilning af partikler.
 3.2.3.4. To sonder (S1 og S2) til udtagning af prøver af fortyndingsluft og fortyndet udstødningsgas.
 3.2.3.5. En kritisk venturi (SV) til udtagning af proportionale prøver af fortyndet udstødningsgas ved udtagningssonde S2.
 3.2.3.6. Et filter (F) til udskilning af faste partikler fra den gasstrøm, der indsamles til analyse.
 3.2.3.7. Pumper (P) til indsamling af strømmen af luft og fortyndet udstødningsgas i sække under prøvningen
 3.2.3.8. En strømningsregulatorer (N) til sikring af en konstant strøm af de gasprøver, der indsamles under hele prøvningen af sonde S1. Strømmen af gasprøver skal være således, at den udtagne mængde ved afslutningen af hver prøvning er tilstrækkelig stor til at underkastes analyse (ca. 10 l/min.).
 3.2.3.9. En trykudligner (PS) i udtagningsledningen.
 3.2.3.10. Strømningsmålere (FL) til regulering og overvågning af strømmen af gasprøver under prøvningen.
 3.2.3.11. Hurtigtvirkende ventiler (V) til at styre den konstante strøm af gasprøver til udtagningssækkene eller udstrømningsåbningen.
 3.2.3.12. Lufttætte lynkoblinger (Q) mellem de hurtigtvirkende ventiler og udtagningssækkene. Koblingerne skal have automatisk lukning ved den side, der vender mod udtagningssækkene. Alternativt kan der benyttes andre metoder til at transportere prøverne til analyseenheden (f.eks. trevejsspærreventiler).
 3.2.3.13. Sække (B) til indsamling af prøver af fortyndet udstødningsgas og fortyndingsluft under prøvningen. De skal have tilstrækkelig kapacitet til, at prøveudtagningsstrømmen ikke bremses. De skal være fremstillet af materiale, som ikke påvirker selve målingerne og gasprøvernes kemiske sammensætning (f.eks. lamineret polyethylen-/polyamidfilm eller fluorerede polycarbonhydrider).
 3.2.3.14. Et manometer (G) med en nøjagtighed på ±0,4 kPa.
 3.2.3.15. En temperaturføler (T) med en nøjagtighed på ±1 K og en responstid på 0,1 sek. ved 62 % af et givet temperaturudsving (målt i siliconolie).
 3.2.3.16. Et kritisk venturirør (MV) til måling af den fortyndede udstødningsgas' strømningsvolumen.
 3.2.3.17. En ventilator (BL) med tilstrækkelig kapacitet til at ventilere det samlede volumen af fortyndet udstødningsgas.
 Konstantvolumenudtagningssystemet med kritisk venturi (CFV-CVS-systemet) skal have tilstrækkelig kapacitet til at forhindre dannelse af kondensvand i systemet under alle driftsbetingelser under prøvningen. Dette opnås normalt ved at benytte en ventilator (BL) med en kapacitet:
 3.2.3.18.1. der er dobbelt så stor som den maksimale strøm af udstødningsgas, der fremkaldes under accelerationer i prøvecyklen, eller
 3.2.3.18.2. der er tilstrækkelig til, at CO2-koncentrationen i udtagningssækken til fortyndet udstødningsgas er mindre end 3 % vol.
 3.2.4. Nødvendigt yderligere udstyr ved prøvning af køretøjer med motor med kompressionstænding
 For at opfylde forskrifterne i punkt 4.3.1.1 og 4.3.2 i bilag 4 skal følgende yderligere udstyr inden for de stiplede linjer i figur 5/4 benyttes ved afprøvning af køretøjer med motor med kompressionstænding:
 Fh
 :
 opvarmet filter
 S3
 :
 et prøveudtagningspunkt for carbonhydrid
 Vh
 :
 opvarmet flervejsventil
 Q
 :
 lynkobling, der gør det muligt at analysere prøver af den omgivende luft BA i HFID-enheden
 HFID
 :
 opvarmet flammeioniseringsanalyseenhed
 R og I
 :
 apparater til integrering og registrering af den øjeblikkelige koncentration af carbonhydrider
 Lh
 :
 opvarmet prøveudtagningsledning.
 Alle opvarmede dele skal holdes på en temperatur af 463 K (190 °C) ± 10 K.
 Hvis der ikke kan kompenseres for strømningsvariationer, vil det


text:
være nødvendigt med en varmeveksler (H) og en temperaturregulator (Tc) som beskrevet i punkt 3.1.3 i dette tillæg til at sikre en konstant strøm gennem venturirøret (Mv) og derved en proportional strøm gennem partikeludtagningssystemet S3.
 S4
 :
 Udtagningssonde anbragt i fortyndingstunnelen
 Fp
 :
 Filterenhed bestående af to seriemonterede filtre; omskifter til yderligere parallelt monterede filterpar
 Udtagningsledning
 Pumper, strømningsregulatorer, strømningsmålere.
 Tillæg 6
 Kalibrering af udstyret
 1. BESTEMMELSE AF KALIBRERINGSKURVEN
 1.1. Hvert normalt benyttet måleområde kalibreres i henhold til bestemmelserne i punkt 4.3.3 i bilag 4 på følgende måde:
 1.2. Kalibreringskurven bestemmes over mindst fem punkter, som skal være så jævnt fordelt som muligt. Den største nominelle kalibreringsgaskoncentration skal være mindst 80 % af fuldt skalaudslag.
 1.3. Kalibreringskurven beregnes ved hjælp af de mindste kvadraters metode. Hvis der derved fremkommer et mere end tredjegrads polynomium, skal der være mindst to flere kalibreringspunkter end graden af polynomiet.
 1.4. Kalibreringskurven må ikke afvige med mere end ±2 % fra den nominelle værdi for hver kalibreringsgas.
 1.5. Kalibreringskurvens form
 Kalibreringskurven og kalibreringspunkterne gør det muligt at kontrollere kalibreringen. Analysatorernes specifikationer skal angives, navnlig:
 —
 skala
 —
 følsomhed
 —
 nulpunkt
 —
 kalibreringsdato.
 1.6. Anden teknologi (f.eks. computer, elektronisk skalaomskifter osv.) kan benyttes, hvis det over for den tekniske tjeneste på tilfredsstillende måde godtgøres, at den giver en tilsvarende nøjagtighed.
 Efterprøvning af kalibreringen
 1.7.1. Hvert normalt benyttet måleområde skal kontrolleres før hver analyse på følgende måde:
 1.7.2. Kalibreringen kontrolleres ved hjælp af en nulstillingsgas og en kalibreringsgas, hvis nominelle værdi ligger mellem 80 til 95 % af analysegassens værdi.
 1.7.3. Hvis kontrolværdien for de to punkter ikke afviger med mere end ±5 % af fuldt skalaudslag fra den teoretiske værdi, kan indstillingsparametrene ændres. I modsat fald skal optegnes en ny kalibreringskurve som angivet i punkt 1 i dette tillæg.
 1.7.4. Efter prøvningen anvendes nulstillingsgas og den samme kalibreringsgas til en ny kontrol. Analysen anses for acceptabel, hvis forskellen mellem de to målinger er mindre end 2 %.
 2. KONTROL AF FID-ENHEDEN OG CARBONHYDRIDRESPONSEN
 2.1. Detektorresponsoptimering
 FID-enheden indstilles som angivet af fabrikanten. For at optimere responsen bør der benyttes propan i luft på det normalt benyttede måleområde.
 2.2. Kalibrering af carbonhydridanalysatoren
 Analysatoren bør kalibreres ved hjælp af propan i luft og renset syntetisk luft. Se punkt 4.5.2 i bilag 4 (kalibrering og kalibreringsgasser).
 Der bestemmes en kalibreringskurve som beskrevet i punkt 1.1 til 1.5 i dette tillæg.
 2.3. Forskellige carbonhydriders responsfaktorer og anbefalede grænseværdier
 Responsfaktoren (Rf) for et bestemt carbonhydrid er forholdet mellem C1-målingen i FID-enheden og gascylinderkoncentrationen, udtrykt som ppm C1.
 Prøvegassens koncentration skal være således, at den giver en respons på omtrent 80 % af fuldt skalaudslag. Koncentrationen skal være kendt med en nøjagtighed på ±2 % i forhold til en gravimetrisk standard udtrykt i volumen. Desuden skal gascylindren forkonditioneres i 24 timer ved en temperatur på mellem 293 og 303 K (20 og 30 °C).
 Responsfaktorerne bestemmes ved første ibrugtagning af en analysator og derefter ved de større kontroleftersyn. De prøvegasser, der skal benyttes, og de anbefalede responsfaktorer er følgende:
 Methan og renset luft:
 1,00


text:
< Rf < 1,15
 eller 1,00 < Rf < 1,05
 for NG-drevne køretøjer
 Propylen og renset luft:
 0,90 < Rf < 1,00
 Toluen og renset luft:
 0,90 < Rf < 1,00
 i forhold til en responsfaktor (Rf) på 1,00 for propan og renset luft.
 2.4. Oxygeninterferenskontrol og anbefalede grænseværdier
 Responsfaktoren bestemmes som beskrevet i punkt 2.3 ovenfor. De prøvegasser, der skal benyttes, og de anbefalede responsfaktorer er følgende:
 Propan og nitrogen: 0,95 < Rf < 1,05
 3. AFPRØVNING AF NOx-KONVERTERENS VIRKNINGSGRAD
 Konverteren til omdannelse af NO2 til NO afprøves på følgende måde:
 Ved hjælp af prøveopstillingen i figur 6/1 og den fremgangsmåde, der er beskrevet nedenfor, kan konverterens virkningsgrad afprøves ved hjælp af en ozonisator.
 3.1. Analysatoren kalibreres i det mest benyttede måleområde efter fabrikantens anvisninger ved hjælp af nulstillingsgas og kalibreringsgas (NO-indholdet skal svare til ca. 80 % af fuldt skalaudslag, og NO2-koncentrationen i gasblandingen skal være under 5 % af NO-koncentrationen). NOx-analysatoren skal være stillet på NO, således at kalibreringsgassen ikke går gennem konverteren. Den målte koncentration registreres.
 3.2. Via en T-samling tilføres løbende oxygen eller syntetisk luft til kalibreringsgasstrømmen, indtil den viste koncentration ligger ca. 10 % under den kalibreringskoncentration, der er anført i punkt 3.1 ovenfor. Den målte koncentration (C) registreres. Ozonisatoren skal være ude af funktion under denne proces.
 3.3. Ozonisatoren aktiveres derefter for at producere tilstrækkelig ozon til, at NO-koncentrationen bringes ned på 20 % (mindst 10 %) af den i punkt 3.1 ovenfor anførte kalibreringskoncentration. Den målte koncentration (d) registreres.
 3.4. NOx-analysatoren stilles derefter på NOx, hvilket betyder, at gasblandingen (bestående af NO, NO2, O2 og N2) nu går gennem konverteren. Den målte koncentration (a) registreres.
 3.5. Ozonisatoren sættes ud af funktion. Gasblandingen i punkt 3.2 ovenfor går gennem konverteren til detektoren. Den målte koncentration (b) registreres.
 Med ozonisatoren ude af funktion afbrydes strømmen af oxygen eller syntetisk luft ligeledes. NOx-aflæsningen på analysatoren må da højst ligge 5 % over det i punkt 3.1 anførte tal.
 Figur 6/1
 Diagram over opstilling til afprøvning af NOx-konverterens virkningsgrad
 3.7. NOx-konverterens virkningsgrad beregnes som følger:
 3.8. Konverterens virkningsgrad må ikke være under 95 %.
 3.9. Konverterens virkningsgrad skal afprøves mindst én gang om ugen.
 4. KALIBRERING AF KONSTANTVOLUMENUDTAGNINGSSYSTEMET (CVS)
 CVS-systemet skal kalibreres ved hjælp af en nøjagtig strømningsmåler og en strømningsbegrænser. Strømmen gennem systemet skal måles ved forskellige tryk, og systemets kontrolparametre skal måles og relateres til strømmen.
 4.1.1. Der kan benyttes forskellige typer strømningsmåler, f.eks. kalibrerede venturirør, laminarstrømningsmålere eller kalibrerede turbinemålere, forudsat at det drejer sig om dynamiske målesystemer, der opfylder forskrifterne i punkt 4.4.1 og 4.4.2 i bilag 4.
 4.1.2. Nedenfor gives en nærmere beskrivelse af, hvordan PDP- og CFV-enheder kalibreres ved hjælp af laminarstrømningsmålere med den fornødne nøjagtighed og statistisk kontrol af kalibreringens gyldighed.
 4.2. Kalibrering af den positive fortrængningspumpe (PDP)
 4.2.1. I nedenstående kalibreringsmetode beskrives apparaturet, prøveopstillingen og de forskellige parametre, der måles, til bestemmelse af CVS-pumpens strømningshastighed. Alle parametre vedrørende pumpen måles samtidig med parametrene vedrørende strømningsmåleren, som er serieforbundet med pumpen. Den beregnede strømningshastighed (i m3/min. ved pumpens sugeside, absolut


text:
tryk og temperatur) kan derefter udskrives i en kurve omregnet til en korrelationsfunktion, som er værdien af en given kombination af pumpeparametre. Den lineære ligning, som udtrykker forholdet mellem pumpestrømmen og korrelationsfunktionen, bestemmes derefter. Har CVS-pumpen flere driftshastigheder, skal der udføres en kalibrering for hver hastighed.
 Denne kalibreringsmetode bygger på måling af de absolutte værdier for pumpens og strømningsmålerens parametre, som er et udtryk for strømningshastigheden i hvert punkt. Tre betingelser skal være opfyldt for at sikre nøjagtighed og integritet i kalibreringskurven.
 4.2.2.1. Pumpetrykket skal måles ved aftapningssteder på selve pumpen og ikke i det eksterne rørsystem. Trykudtag monteret midt på oversiden og midt på undersiden af pumpens stempel udsættes for det reelle pumpetryk og afspejler således den absolutte trykforskel i pumpehuset.
 4.2.2.2. Temperaturen skal holdes konstant under kalibreringen. Laminarstrømningsmåleren er følsom over for temperaturudsving, som medfører en spredning af målepunkterne. Gradvise temperaturudsving på ±1 K kan accepteres, forudsat at de indtræffer over en periode på flere minutter.
 4.2.2.3. Alle rørforbindelser mellem strømningsmåleren og CVS-pumpen skal være tætte.
 Under en udstødningsgasprøvning sætter målingen af disse pumpeparametre brugeren i stand til at beregne strømningshastigheden ud fra kalibreringsligningen.
 4.2.3.1. I figur 6/2 i dette tillæg er vist et eksempel på en prøveopstilling. Andre opstillinger kan tillades, hvis de godkendes som havende en tilsvarende nøjagtighed af den myndighed, der meddeler typegodkendelse. Hvis den i figur 5/3 i tillæg 5 viste opstilling benyttes, skal følgende tolerancer overholdes:
 barometertryk (korrigeret) (Pb)
 ±0,03 kPa
 lufttemperatur (T)
 ±0,2 K
 lufttemperatur til LFE (ETI)
 ±0,15 K
 undertryk opstrøms for LFE (EPI)
 ±0,01 kPa
 trykfald over LFE-dyse (EDP)
 ±0,0015 kPa
 lufttemperatur ved CVS-pumpens sugeside (PTI)
 ±0,2 K
 lufttemperatur ved CVS-pumpens trykside (PTO)
 ±0,2 K
 undertryk ved CVS-pumpens sugeside (PPI)
 ±0,22 kPa
 trykhøjde ved CVS-pumpens trykside (PPO)
 ±0,22 kPa
 pumpeomdrejningstal under afprøvning (n)
 ±1 l/min
 prøvningens varighed (mindst 250 s) (t)
 ±0,1 s
 4.2.3.2. Efter at systemet er opstillet som vist i figur 6/2 i dette tillæg, indstilles reguleringsventilen i fuldt åben stilling, og CVS-pumpen kører i 20 minutter, før kalibreringen påbegyndes.
 Reguleringsventilen lukkes delvis, så trykfaldet ved pumpens sugeside øges (ca. 1 kPa), så der fremkommer mindst seks målepunkter til brug for hele kalibreringen. Systemet stabiliseres i 3 minutter, og målingerne gentages.
 Figur 6/2
 Kalibreringsopstilling for PDP-CVS
 Dataanalyse
 4.2.4.1. Luftens strømningshastighed (Qs) i hvert målepunkt beregnes i m3/min. (standardbetingelser) ud fra strømningsmålerens data efter fabrikantens anvisninger.
 4.2.4.2. Luftens strømningshastighed omregnes derefter til strømningshastighed gennem pumpen (V0) udtrykt i m3/omdrejning ved absolut temperatur og tryk ved pumpens sugeside:
 hvor:
 V0
 =
 strømningshastighed gennem pumpen ved Tp og Pp i m3/omdrejning
 Qs
 =
 luftens strømningshastighed ved 101,33 kPa og 273,2 K i m3/min.
 Tp
 =
 temperatur ved pumpens sugeside (K)
 Pp
 =
 absolut tryk ved pumpens sugeside (kPa)
 n
 =
 pumpehastighed i min–1.
 For at kompensere for sammenhængen mellem pumpehastighedstrykvariationer i pumpen og pumpens slip beregnes korrelationen (X0) mellem pumpehastigheden (n), trykforskellen mellem pumpens suge- og trykside og det absolutte tryk ved pumpens trykside ved brug af følgende formel:
 hvor:
 x0
 =
 korrelationsfunktion
 ΔPp
 =
 trykforskel mellem pumpens suge- og trykside


text:
(kPa)
 Pe
 =
 absolut tryk ved pumpens trykside (PPO + Pb) (kPa).
 Ved en lineær mindste kvadraters metode fås kalibreringsligningerne:
 V0 = D0 — M (x0)
 n = A-B (ΔPp)
 D0, M, A og B er hældningskoefficient- og skæringspunktkonstanter til beskrivelse af kurverne.
 4.2.4.3. Hvis et CVS-system har flere driftshastigheder, skal det kalibreres for hver hastighed. Kalibreringskurverne for de forskellige hastighedsområder skal være omtrent parallelle, og skæringspunktværdierne (D0) skal stige, når pumpens strømningshastighedsområde falder.
 Hvis kalibreringen er udført omhyggeligt, vil de værdier, der er beregnet ud fra ligningen, ligge inden for ±0,5 % af den målte værdi af V0. M-værdierne varierer fra pumpe til pumpe. Der gennemføres en kalibrering ved pumpens idriftsættelse og efter større kontroleftersyn.
 4.3. Kalibrering af den kritiske venturi (CFV)
 4.3.1. Kalibreringen af CFV bygger på følgende strømningsligning for en kritisk venturi:
 hvor:
 Qs
 =
 strømning
 Kv
 =
 kalibreringskoefficient
 P
 =
 absolut tryk (kPa)
 T
 =
 absolut temperatur (K)
 Gassens strømningshastighed er en funktion af indgangstryk og -temperatur.
 Ved hjælp af den nedenfor beskrevne kalibreringsmetode bestemmes kalibreringskoefficientens værdi ved målte tryk-, temperatur- og luftstrømningsværdier.
 4.3.2. Ved kalibrering af elektroniske dele af CFV'en følges fabrikantens anvisninger.
 4.3.3. Ved kalibrering af den kritiske venturi skal følgende tolerancer overholdes:
 barometertryk (korrigeret) (Pb)
 ±0,03 kPa
 lufttemperatur ved LFE (ETI)
 ±0,15 K
 undertryk opstrøms for LFE (EPI)
 ±0,01 kPa
 trykfald over LFE-dyse
 ±0,0015 kPa
 luftstrømning (Qs)
 ±0,5 %
 undertryk ved CFV-indtag (PPI)
 ±0,02 kPa
 temperatur ved venturiindtag (Tv)
 ±0,2 K.
 4.3.4. Apparaturet opstilles som vist i figur 3 i dette tillæg, og tætheden kontrolleres. Utætheder mellem strømningsmåleren og den kritiske venturi vil forringe kalibreringens nøjagtighed betydeligt.
 4.3.5. Reguleringsventilen stilles i fuldt åben stilling, ventilatoren startes og systemet stabiliseres. Alle instrumentdata registreres.
 4.3.6. Reguleringsventilen indstilles på andre værdier, og der foretages mindst otte målinger over venturiens kritiske strømning.
 Data registreret under kalibreringen benyttes til beregningerne nedenfor. Luftens strømningshastighed (Qs) i hvert målepunkt beregnes ud fra strømningsmålerens data efter fabrikantens anvisninger.
 Kalibreringskoefficienten for hvert målepunkt beregnes ud fra følgende formel:
 hvor:
 Qs
 =
 strømningshastighed i m3/min. ved 273,2 K og 101,33 kPa
 Tv
 =
 temperatur ved venturiindtag (K)
 Pv
 =
 absolut tryk ved venturiindtag (kPa).
 Der optegnes en kurve af Kv som en funktion af trykket ved venturiindtaget. Ved lydstrømningshastigheden er Kv forholdsvis konstant. Når trykket falder (undertryk øges), ophører blokeringen af venturi, og Kv falder. De deraf følgende Kv-ændringer kan ikke tillades.
 For mindst otte punkter i det kritiske område beregnes et gennemsnit for Kv og standardafvigelsen.
 Hvis standardafvigelsen overstiger 0,3 % af gennemsnitsværdien af Kv, træffes der korrigerende forholdsregler.
 Figur 6/3
 Kalibreringsopstilling for CFV-CVS
 Tillæg 7
 Kontrol af det samlede system
 1. For at kontrollere, at kravene i punkt 4.7 i bilag 4 er opfyldt, bestemmes den samlede nøjagtighed i CVS-prøveudtagningssystemet og -analyseapparaturet ved at indføre en kendt masse af forurenende gas i systemet, mens dette er i drift som ved normal prøvning. Den forurenende masse analyseres og beregnes derefter ved hjælp af de i tillæg 8 til bilag 4 anførte formler, idet dog densiteten for propan sættes til 1,967 gram pr.


text:
liter under standardbetingelser. To teknikker, som vides at give tilstrækkelig nøjagtighed, beskrives nedenfor.
 Måling af en konstant strøm af ren gas (CO eller C3H8) ved hjælp af en drøvleenhed med kritisk strømning
 2.1. En kendt mængde ren gas (CO eller C3H8) indføres i CVS-systemet gennem en kalibreret drøvleenhed med kritisk strømning. Hvis indgangstrykket er tilstrækkelig højt, er strømningshastigheden (q), som reguleres ved hjælp af drøvleenheden, uafhængig af udgangstrykket (kritisk strømning). Hvis der forekommer afvigelser på over 5 %, skal årsagen hertil bestemmes og korrigeres. CVS-systemet sættes i drift som ved en udstødningsemissionsprøve i mellem 5 og 10 minutter. Den gas, der indsamles i udtagningssækken, analyseres, og resultatet sammenlignes med sammensætningen af de gasprøver, der var kendt i forvejen.
 Gravimetrisk måling af en begrænset mængde af ren gas (CO eller C3H8)
 3.1. Følgende gravimetriske metode kan benyttes til kontrol af CVS-systemet.
 Massen af en lille cylinder fyldt med enten carbonmonoxid eller propan bestemmes med en nøjagtighed på ±0,01 g. CVS-systemet sættes i drift som under en normal udstødningsemissionsprøvning i mellem 5 og 10 minutter, idet der indsprøjtes CO eller propan i systemet. Mængden af ren gas bestemmes ved forskelsvejning. Den gas, der indsamles i udtagningssækken, analyseres derefter ved hjælp af det normale apparatur til analyse af udstødningsgas. Resultatet sammenlignes med de tidligere beregnede koncentrationsværdier.
 Tillæg 8
 Beregning af masseemissionen af forurenende stoffer
 1. ALMINDELIGE BESTEMMELSER
 1.1. Masseemissioner af forurenende gasser beregnes ved hjælp af følgende ligning:
 (1)
 hvor:
 Mi
 =
 masseemission af det forurenende stof, i, i g/km
 Vmix
 =
 volumen af den fortyndede udstødningsgas i 1/prøvning og korrigeret til standardbetingelser (273,2 K og 101,33 kPa)
 Qi
 =
 densitet af det forurenende stof, i, i g/l ved normal temperatur og tryk (273,2 K og 101,33 kPa)
 kh
 =
 luftfugtighedskorrektionsfaktor til beregning af masseemissionen af nitrogenoxider. Der foretages ingen luftfugtighedskorrektion for HC og CO
 Ci
 =
 koncentrationen af det forurenende stof, i, i den fortyndede udstødningsgas udtrykt i ppm og korrigeret for mængden af forurenende stof, i, i fortyndingsluften
 d
 =
 afstand svarende til prøvecyklussen i km.
 1.2. Volumenbestemmelse
 1.2.1. Beregning af volumen, når der benyttes et system med variabel fortynding med konstantstrømningsstyring ved drøvling eller venturi.
 Parametrene til bestemmelse af volumenstrømmen registreres løbende, og det samlede volumen gennem hele prøvningens varighed beregnes.
 1.2.2. Beregning af volumen, når der benyttes positiv fortrængningspumpe.
 Volumenet af fortyndet udstødningsgas målt i systemer med positiv fortrængningspumpe beregnes ved hjælp af følgende formel:
 V = Vo · N
 hvor:
 V
 =
 volumen af den fortyndede gas i l/prøvning (før korrektion)
 Vo
 =
 gasvolumen transporteret af den positive fortrængningspumpe under prøvningsvilkår i l/omdrejning
 N
 =
 antal omdrejninger pr. prøvning.
 1.2.3. Beregning af volumenet af fortyndet udstødningsgas korrigeret til standardbetingelser.
 Volumenet af den fortyndede udstødningsgas korrigeres ved hjælp af følgende formel:
 (2)
 hvor:
 (K/kPa) (3)
 hvor:
 PB
 =
 barometertrykket i prøvelokalet i kPa
 P1
 =
 undertryk ved fortrængningspumpens sugeside i kPa i forhold til barometertrykket i den omgivende luft
 Tp
 =
 gennemsnitstemperaturen i den fortyndede udstødningsgas ved fortrængningspumpens sugeside under prøven (K).
 1.3. Beregning af den korrigerede koncentration af


text:
forurenende stoffer i udtagningssækken
 (4)
 hvor:
 Ci
 =
 koncentrationen af det forurenende stof, i, i den fortyndede udstødningsgas udtrykt i ppm og korrigeret for mængden af forurenende stof, i, i fortyndingsluften
 Ce
 =
 målt koncentration af det forurenende stof, i, i den fortyndede udstødningsgas udtrykt i ppm
 Cd
 =
 koncentration af det forurenende stof, i, i fortyndingsluften udtrykt i ppm
 DF
 =
 fortyndingsfaktor.
 Fortyndingsfaktoren beregnes således:
 DF =
 for benzin og diesel
 (5a)
 DF =
 for LPG
 (5b)
 DF =
 for NG
 (5c)
 Hvor:
 CCO2
 =
 koncentrationen af CO2 i den fortyndede udstødningsgas i udtagningssækken udtrykt i % vol
 CHC
 =
 koncentrationen af HC i den fortyndede udstødningsgas i udtagningssækken udtrykt i ppm carbonækvivalent
 CCO
 =
 koncentrationen af CO i den fortyndede udstødningsgas i udtagningssækken udtrykt i ppm.
 1.4. Bestemmelse af luftfugtighedskorrektionsfaktoren for NO
 For at korrigere for luftfugtighedens indflydelse på resultaterne for nitrogenoxider foretages følgende beregninger:
 (6)
 hvor:
 hvor:
 H
 =
 absolut luftfugtighed udtrykt i g vand pr. kg tør luft
 Ra
 =
 relativ fugtighed i den omgivende luft udtrykt i %
 Pd
 =
 mættet damptryk ved den omgivende lufts temperatur udtrykt i kPa
 PB
 =
 det atmosfæriske tryk i prøvelokalet udtrykt i kPa.
 1.5. Eksempel
 Data
 1.5.1.1. Forhold i den omgivende luft:
 temperatur: 23 °C = 297,2 K
 barometertryk: PB = 101,33 kPa
 relativ luftfugtighed: Ra = 60 %
 Mættet damptryk: Pd = 2,81 kPa af H2O ved 23 °C.
 1.5.1.2. Målt volumen henført til standardbetingelser (punkt 1):
 V = 51,961 m3
 1.5.1.3. Aflæste værdier i analysatoren:
 Prøve af fortyndet udstødningsgas
 Prøve af fortyndingsluft
 HC (1)
 92 ppm
 3,0 ppm
 CO
 470 ppm
 0 ppm
 NOx
 70 ppm
 0 ppm
 CO2
 1,6 % vol.
 0,03 % vol.
 Beregninger
 1.5.2.1. Fugtighedskorrektionsfaktor (kH) (se formel 6):
 H =10,5092
 kh = 0,9934
 1.5.2.2. Fortyndingsfaktor (DF) (se formel (5))
 DF = 8,091
 1.5.2.3. Beregning af den korrigerede koncentration af forurenende stoffer i udtagningssækken:
 HC-emissioner (se formel (4) og (1))
 Ci = 89,371
 QHC = 0,619 for benzin og diesel
 QHC = 0,649 for LPG
 QHC = 0,714 for NG
 g/km
 CO-emissioner (se formel (1))
 QCO = 1,25
 g/km
 NOx-emissioner (se formel (1))
 QNOx = 2,05
 g/km
 2. SÆRFORSKRIFTER FOR KØRETØJER MED MOTOR MED KOMPRESSIONSTÆNDING
 2.1. Måling af HC for motorer med kompressionstænding
 Den gennemsnitlige HC-koncentration til bestemmelse af HC-emissioner fra motorer med kompressionstænding beregnes ved hjælp af følgende formel:
 (7)
 hvor:
 =
 Integralet af den opvarmede FID-analyseenheds registreringer under prøvningen (t2 — t1)
 Ce
 =
 HC-koncentrationen målt i den fortyndede udstødningsgas i ppm af
 Ci
 =
 erstatter CHC i alle relevante ligninger.
 2.2. Partikelbestemmelse
 Partikelemissionen Mp (g/km) beregnes ved hjælp af følgende ligning:
 hvis udstødningsgassen føres uden om tunnelen, og
 hvis udstødningsgassen føres tilbage til tunnelen,
 hvor:
 Vmix
 =
 volumen af fortyndet udstødningsgas (se punkt 1.1) under standardbetingelser
 Vep
 =
 volumen af den udstødningsgas, der strømmer gennem partikelfiltrene under standardbetingelser
 Pe
 =
 partikelmasse udskilt på filtre
 d
 =
 afstand svarende til prøvningscyklussen i km
 Mp
 =
 partikelemission i g/km.
 (1) i ppm carbonækvivalens.
 BILAG 5
 Type II-prøve
 (Prøvning af carbonmonoxidemissionen i tomgang)


text:
1. INDLEDNING
 I dette bilag beskrives fremgangsmåden for udførelse af den i punkt 5.3.2 i bilag I fastsatte type II-prøve.
 2. MÅLEBETINGELSER
 2.1. Brændstoffet skal være det referencebrændstof, hvis specifikationer er anført i bilag 10 og 10a til dette regulativ.
 Under prøvningen skal omgivelsernes temperatur ligge på mellem 293 og 303 K (20 og 30 °C). Motoren varmes op, indtil køle- og smøremidlernes temperatur og smøremiddeltrykket er kommet i ligevægt.
 2.2.1. Køretøjer, der kan anvende enten benzin eller LPG/NG som brændstof, skal prøves med de(t) referencebrændstof(fer), som er anvendt til type I-prøven.
 2.3. For køretøjer med manuelt eller halvautomatisk gear udføres prøven med gearvælgeren i frigear og koblingen tilkoblet.
 2.4. For køretøjer med automatgear udføres prøven med gearvælgeren i stillingen »neutral« eller »parkering«.
 Tomgangsindstilling
 Definition
 I dette regulativ forstås ved »tomgangsindstillingsdele« organer, hvorved en motors tomgang kan ændres, og som nemt kan betjenes ved hjælp af det i punkt 2.5.1.1 nævnte værktøj. Som tomgangsindstillingsdele betragtes ikke anordninger til kalibrering af brændstof- og luftstrømme, hvis dette kræver fjernelse af låsestifter, en operation, som normalt kun kan udføres af en faglært mekaniker.
 2.5.1.1. Værktøj, som kan anvendes til indstilling af tomgangen, er: skruetrækkere (almindelige eller stjerneskruetrækkere), nøgler (skruenøgler, skiftenøgler, svensknøgler), tænger og umbraconøgler.
 Bestemmelse af målepunkter
 2.5.2.1. Der udføres først en måling ved den af fabrikanten foreskrevne indstilling.
 2.5.2.2. For hver tomgangsindstillingsdel, der kan indstilles trinløst, bestemmes et passende antal karakteristiske positioner.
 2.5.2.3. Carbonmonoxidindholdet i udstødningsgassen måles for alle de mulige positioner, tomgangsindstillingsdelene kan stilles i, dog for dele med trinløs indstilling kun for de positioner, der er fastsat i henhold til punkt 2.5.2.2.
 Type II-prøven betragtes som tilfredsstillende, hvis én eller begge af følgende to betingelser er opfyldt:
 2.5.2.4.1. ingen af værdierne målt i overensstemmelse med bestemmelserne i punkt 2.5.2.3 ovenfor overskrider grænseværdierne
 2.5.2.4.2. det maksimumsindhold, der opnås ved trinløst at variere en af indstillingsdelene, medens de øvrige dele holdes konstante, overskrider ikke grænseværdien, idet denne betingelse er opfyldt for de forskellige kombinationer af indstillingsdelene bortset fra den del, der blev varieret trinløst.
 Tomgangsindstillingsdelenes mulige positioner skal begrænses:
 2.5.2.5.1. dels af den største af følgende to værdier: den laveste tomgangshastighed, som motoren kan præstere, eller den af fabrikanten anbefalede tomgangshastighed minus 100 omdrejninger i minuttet
 2.5.2.5.2. dels af den laveste af følgende tre værdier:
 den højeste hastighed, som motoren kan opnå ved betjening af tomgangsindstillingsdelene,
 den af fabrikanten anbefalede tomgangshastighed plus 250 omdrejninger i minuttet,
 eller omdrejningshastigheden ved indkobling af automatiske koblinger.
 2.5.2.6. Desuden må indstillinger, der er uforenelige med en normal motorgang, ikke benyttes som måleindstillinger. Specielt gælder, at hvis motoren er forsynet med flere karburatorer, skal alle karburatorer indstilles ens.
 3. UDTAGNING AF GASPRØVER
 3.1. Udtagningssonden indstikkes til en dybde af mindst 300 mm i forbindelsesrøret mellem udstødningsrøret og udtagningssækken så tæt ved udstødningsrørets munding som muligt.
 3.2. Koncentrationen af CO (CCO) og CO2 (CCO2) bestemmes ud fra aflæsninger eller registreringer på måleapparaturet ved hjælp af de relevante kalibreringskurver.
 3.3. Den korrigerede koncentration af carbonmonoxid for firetaktmotorer er:
 (% vol.)
 3.4. Det er ikke nødvendigt at korrigere koncentrationen af


text:
CCO (se punkt 3.2) målt i henhold til formlen i punkt 3.3, hvis summen af de målte koncentrationer (CCO + CCO2) for firetaktmotorers vedkommende mindst er:
 —
 for benzin
 15 %
 —
 for LPG
 13,5 %
 —
 for NG
 11,5 %
 BILAG 6
 Type III-prøve
 (Kontrol af emissionen af krumtaphusgasser)
 1. INDLEDNING
 I dette bilag beskrives fremgangsmåden for udførelse af den i punkt 5.3.3 i dette regulativ fastsatte type III-prøve.
 2. ALMINDELIGE BESTEMMELSER
 2.1. Type III-prøven udføres på det køretøj med motor med styret tænding, som har været benyttet til type I- eller type II-prøven.
 2.2. Alle motorer, herunder fuldstændig tætte motorer, underkastes afprøvning, undtagen motorer med en sådan konstruktion, at selv en meget lille lækage kan medføre uacceptable driftsforstyrrelser (f.eks. tocylindrede boxermotorer).
 3. PRØVNINGSBETINGELSER
 3.1. Tomgangen indstilles som anvist af fabrikanten.
 3.2. Målingerne udføres under følgende tre typer driftsbetingelser:
 Nr.
 Køretøjets hastighed (km/h)
 1
 Tomgang
 2
 50 ± 2 (i 3. gear eller i positionen »drive«)
 3
 50 ± 2 (i 3. gear eller i positionen »drive«)
 Nr.
 Indstilling af effektabsorption
 1
 Nul
 2
 Som ved type I-prøve ved 50 km/h
 3
 Som ved nr. 2 multipliceret med 1,7
 4. PRØVNINGSMETODE
 4.1. Ved de i punkt 3.2 ovenfor anførte driftsbetingelser skal det kontrolleres, at krumtaphusets ventilationssystem fungerer efter hensigten.
 5. METODE TIL KONTROL AF KRUMTAPHUSETS VENTILATIONSSYSTEM
 5.1. Alle motoråbninger lades uændret.
 5.2. Trykket i krumtaphuset måles på et egnet sted. Det måles gennem hullet til oliemålepinden med et manometer.
 5.3. Køretøjet anses for at opfylde forskrifterne, hvis det målte tryk under hver af de i punkt 3.2 ovenfor fastsatte målebetingelser ikke overstiger det atmosfæriske tryk på måletidspunktet.
 5.4. I forbindelse med den ovenfor beskrevne prøve måles trykket i indsugningsmanifolden inden for ±1 kPa.
 5.5. Køretøjets hastighed som vist på dynamometeret måles inden for ±2 km/h.
 5.6. Trykket i krumtaphuset måles inden for ±0,01 kPa.
 5.7. Hvis det målte tryk i krumtaphuset under en af de i punkt 3.2 ovenfor fastsatte målebetingelser overstiger det atmosfæriske tryk, udføres den i punkt 6 nedenfor beskrevne supplerende prøve, hvis fabrikanten anmoder herom.
 6. SUPPLERENDE PRØVE
 6.1. Alle motoråbninger lades uændret.
 6.2. En blød sæk med en kapacitet på ca. 5 liter, hvorigennem krumtaphusgasserne ikke kan undslippe, tilsluttes hullet til oliemålepinden. Sækken skal være tom før hver måling.
 6.3. Sækken skal lukkes før hver måling. Den åbnes derefter til krumtaphuset i fem minutter for hver af de i punkt 3.2 ovenfor fastsatte målebetingelser.
 6.4. Køretøjet anses for at opfylde forskrifterne, hvis der under hver af de i punkt 3.2 fastsatte målebetingelser ikke forekommer en synlig oppustning af sækken.
 Bemærkninger:
 6.5.1. Hvis motorkonstruktionen forhindrer, at prøven kan udføres på den i punkt 6.1 til 6.4 ovenfor beskrevne måde, udføres målingerne på denne måde med følgende ændringer:
 6.5.2. Før prøven lukkes alle åbninger bortset fra den, der benyttes til opsamling af gas.
 6.5.3. Sækken anbringes på et passende udtagningssted, som ikke medfører yderligere tryksænkning, og i tilbageføringskredsløbet direkte på motortilslutningsåbningen.
 Type III-prøve
 BILAG 7
 Type iv-prøve
 (Bestemmelse af fordampningsemissionen fra køretøjer med motor med styret tænding)


text:
1. INDLEDNING
 I dette bilag beskrives fremgangsmåden for udførelse af den i punkt 5.3.4 i dette regulativ fastsatte type IV-prøve.
 Fremgangsmåden omfatter en metode til bestemmelse af fordampningstabet af carbonhydrider fra brændstofsystemet på køretøjer med motorer med styret tænding.
 2. BESKRIVELSE AF PRØVNINGEN
 Fordampningsemissionsprøven (figur 7/1 nedenfor) er udformet til bestemmelse af fordampningstabet af carbonhydrider som følge af temperatursvingninger i løbet af døgnet, varmeophobning under parkering og kørsel i byområder. Prøven omfatter følgende faser:
 2.1. prøveforberedelse, herunder en kørecyklus for kørsel i byområder (del 1) og en for kørsel uden for byområder (del 2)
 2.2. bestemmelse af fordampningstabet som følge af varmeophobning
 2.3. bestemmelse af døgnfordampningstabet.
 Summen af masseemissionerne af carbonhydrider som følge af varmeophobning og døgnfordampningstabet udgør prøvens samlede resultat.
 3. KØRETØJ OG BRÆNDSTOF
 3.1. Køretøj
 3.1.1. Køretøjet skal være i god mekanisk stand og være tilkørt over mindst 3 000 km før prøvningen. Systemet til begrænsning af fordampningsemissionen skal være tilsluttet og have fungeret korrekt i denne periode; adsorptionsbeholderen(-ne) med aktivt kul skal have været i normal brug og hverken have været udsat for unormal regenerering eller belastning.
 3.2. Brændstof
 3.2.1. Der skal benyttes det korrekte referencebrændstof som defineret i bilag 10 til dette regulativ.
 4. APPARATUR TIL FORDAMPNINGSPRØVNING
 4.1. Chassisdynamometer
 Chassisdynamometeret skal opfylde forskrifterne i bilag 4.
 4.2. Prøvelokale for måling af fordampningsemissionen
 Det prøvelokale, hvori målingen af fordampningsemissionen udføres, skal være lufttæt og rektangulært og tilstrækkelig stort til at kunne rumme det køretøj, der skal prøves. Køretøjet skal være tilgængeligt fra alle sider, og lokalet skal, når det er lukket, opfylde kriterierne for lufttæthed i tillæg 1 til dette bilag. Lokalets indvendige overflade skal være uigennemtrængelig for carbonhydrider og inaktiv over for carbonhydrider. Temperaturstyringssystemet skal kunne holde prøvelokalets indvendige lufttemperatur på den foreskrevne temperatur/tid-profil under hele prøvningen inden for en tolerance på 1 K som gennemsnit for hele prøvningen.
 Styringssystemet skal indstilles således, at oversving, pendling og instabilitet i forhold til den ønskede langtidsprofil for lufttemperaturen er mindst mulige. Den indvendige overfladetemperatur må på intet tidspunkt under døgnemissionsprøvningen være mindre end 278 K (5 °C) eller højere end 328 K (55 °C). Væggene skal være konstrueret således, at de fremmer en god varmespredning. Den indvendige overfladetemperatur skal være mindst 293 K (20 °C) og højst 325 K (52 °C) på ethvert tidspunkt under prøvningen af fordampning som følge af varmeophobning.
 Af hensyn til volumenændringer som følge af udsving i prøvelokalets temperatur kan prøvelokalet enten være med variabelt eller fast volumen.
 4.2.1. Prøvelokale med variabelt volumen
 Et prøvelokale med variabelt volumen udvider sig og trækker sig sammen i takt med udsvingene i prøvelokalets lufttemperatur. Der kan tages hensyn til udsving i det indvendige volumen på to måder, nemlig enten ved hjælp af bevægelige paneler eller ved en bælganordning, hvor uigennemtrængelige sække i prøvelokalet udvider sig og trækker sig sammen i takt med ændringerne i trykket i lokalet, idet de står i forbindelse med luften uden for prøvelokalet. Anordninger til tilpasning af volumenet skal være således konstrueret, at prøvelokalets integritet, jf. tillæg 1 til dette bilag, bevares inden


text:
for hele det angivne temperaturinterval.
 Alle metoder for tilpasning af volumenet skal fastholde forskellen mellem lufttrykket i prøvelokalet og barometertrykket inden for højst ±0,5 KPa.
 Prøvelokalet skal kunne fastlåses på et bestemt volumen. Et prøvelokale med variabelt volumen skal kunne foretage udsving på +7 % i forhold til dets »nominelle volumen« (jf. punkt 2.1.1 i tillæg 1 til dette bilag) som følge af udsving i temperatur og barometerstand under prøvningen.
 4.2.2. Prøvelokale med fast volumen
 Et prøvelokale med fast volumen skal have stive paneler, der holder prøvelokalets volumen fast, og opfylde følgende krav.
 4.2.2.1. Prøvelokalet skal være udstyret med et luftudtag, der under prøvningen suger luft ud ved konstant lav hastighed. Den udsugede luft kan erstattes med luft udefra ved tilførsel gennem et luftindtag. Denne luft skal filtreres gennem aktivt kul, så indholdet af carbonhydrider holdes forholdsvis konstant. Anordninger, der tilpasser volumenet, skal fastholde forskellen mellem lufttrykket i prøvelokalet og barometertrykket inden for 0 og –5 kPa.
 Udstyret skal kunne måle massen af carbonhydrider i tilført og udsuget luft med en opløsning på 0,01 g. Der kan anvendes et system med opsamlingssække til at opsamle en forholdsmæssig andel af den udsugede og den tilførte luft. En anden mulighed er at analysere den tilførte og den udsugede luft kontinuerligt ved hjælp af en online FID-analysator, hvilket sammen med målingerne af luftflowet giver en kontinuerlig registrering af den fjernede masse af carbonhydrider.
 Figur 7/1
 Bestemmelse af fordampningsemissionen
 Tilkøringsperiode på 3 000 km (uden usædvanlig stor regenerering/belastning)
 Kulbeholderens ældning kontrolleret
 Damprensning af køretøjet (om nødvendigt)
 Bemærkninger:
 1.
 Systemer til begrænsning af fordampningsemissionen — nærmere oplysninger anføres.
 2.
 Udstødningsemissionen kan måles under type I-prøvekørslen, men målingerne har ingen retsvirkning. Den foreskrevne udstødningsemissionsprøve skal fortsat gennemføres særskilt.
 4.3. Analysesystemer
 Carbonhydridanalysator
 4.3.1.1. Luften i prøvelokalet overvåges ved hjælp af en carbonhydriddetektor af flammeioniseringstypen (FID). Luftprøver udtages midt på en af prøvelokalets sidevægge eller midt på loftet, og bypass-strømme skal føres tilbage til prøvelokalet, helst til et punkt umiddelbart efter blandingsventilatoren i strømmens retning.
 4.3.1.2. Carbonhydridanalysatoren skal have en responstid for 90 % af den endelige aflæsning på mindre end 1,5 s. Stabiliteten skal i alle måleområder være bedre end 2 % af fuldt udslag ved nul og ved 80 ± 20 % af fuldt udslag over en 15 minutters periode.
 4.3.1.3. Analysatorens repeterbarhed udtrykt som én standardafvigelse skal være bedre end 1 % af fuldt udslag ved nul og ved 80 ± 20 % af fuldt udslag i alle benyttede måleområder.
 4.3.1.4. Måleområderne på analysatoren skal vælges ud fra, hvilke der giver den bedste opløsning i forbindelse med måling, kalibrering og lækagekontrol.
 Dataregistrering i carbonhydridanalysatoren
 4.3.2.1. Carbonhydridanalysatoren skal have et system til registrering af det elektriske udgangssignal, enten i form af en papirstrimmelskriver eller et andet databehandlingssystem med en hyppighed på mindst en gang pr. minut. Registreringssystemet skal have en mindst lige så god driftskarakteristik som det signal, der skal registreres, og det skal have en permanent resultatregistrering. De registrerede oplysninger skal tydeligt vise, hvornår prøven af fordampningsemissionen som følge af varmeophobning og døgnemissionsprøven begynder og


text:
slutter (herunder, hvornår prøveudtagningsperioderne påbegyndes og afsluttes, samt hvor lang tid der er gået fra påbegyndelse til afslutning af hver enkelt prøvning).
 4.4. Opvarmning af brændstofbeholder (gælder kun for belastning af adsorptionsbeholder for benzin)
 4.4.1. Brændstoffet i køretøjets brændstofbeholder(e) skal opvarmes af en regulerbar varmekilde, f. eks. en varmepude på 2 000 W. Varmeaggregatet skal opvarme brændstoftankens vægge jævnt under brændstofniveauet, så at lokal overopvarmning af brændstoffet undgås. Brændstofdampene i beholderen over brændstoffet må ikke opvarmes.
 4.4.2. Varmeaggregatet skal kunne foretage en jævn opvarmning af brændstoffet i tanken med 14 K fra 289 K (16 °C) på 60 minutter med temperaturføleren i den i punkt 5.1.1 nedenfor anførte position. Under opvarmningen skal opvarmningsaggregatet kunne reguleres, så brændstoftemperaturen holdes inden for ±1,5 K af den ønskede temperatur.
 4.5. Temperaturmåling
 4.5.1. Temperaturen i prøvelokalet måles i to punkter ved hjælp af temperaturfølere, der er forbundet, så de viser en gennemsnitsværdi. Målepunkterne skal befinde sig ca. 0,1 m inde i prøvelokalet fra hver sidevægs lodrette midterlinje i en højde af 0,9 m ±0,2 m.
 4.5.2. Temperaturen i brændstofbeholderen (-ne) måles ved hjælp af en føler placeret i brændstofbeholderen som anført i punkt 5.1.1 nedenfor, hvis det drejer sig om belastning af adsorptionsbeholderen for benzin (punkt 5.1.5 nedenfor).
 4.5.3. Temperaturmålingerne skal under hele fordampningsemissionsprøvningen registreres eller indlæses i et databehandlingssystem med en hyppighed på mindst én gang i minuttet.
 4.5.4. Temperaturmålesystemets nøjagtighed skal være inden for ±1,0 K, og temperaturen skal kunne måles med en opløsning på ±0,4 K.
 4.5.5. Registrerings- eller databehandlingssystemet skal kunne måle tiden med en opløsning på ±15 sekunder.
 4.6. Trykmåling
 4.6.1. Forskellen Δp mellem barometerstanden i prøveområdet og lufttrykket i prøvelokalet skal under hele fordampningsemissionsprøvningen registreres eller indlæses i et databehandlingssystem med en hyppighed på mindst én gang i minuttet.
 4.6.2. Trykmålesystemets nøjagtighed skal være inden for ±2 kPa, og trykket skal kunne måles med en opløsning på ±0,2 kPa.
 4.6.3. Registrerings- eller databehandlingssystemet skal kunne måle tiden med en opløsning på ±15 sekunder.
 4.7. Ventilatorer
 4.7.1. Ved hjælp af en eller flere ventilatorer eller blæsere med døren (dørene) til prøvelokalet åben skal det være muligt at reducere carbonhydridindholdet i lokalet til carbonhydridindholdet i atmosfæren.
 4.7.2. Lokalet skal være forsynet med en eller flere ventilatorer eller blæsere med en kapacitet på 0,1 til 0,5 m3/min, så at luften i lokalet kan blandes grundigt. Under målingerne skal det være muligt at opnå en ensartet temperatur og et ensartet carbonhydridindhold i lokalet. Køretøjet i lokalet må ikke befinde sig direkte i luftstrømmen fra ventilatorerne eller blæserne.
 4.8. Gasser
 4.8.1. Følgende rene gasser skal stå til rådighed til kalibrering og drift:
 renset syntetisk luft: (renhed < 1 ppm C1-ækvivalent, ≤1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO); oxygenindhold mellem 18 og 21 % vol.
 Forbrændingsgas til carbonhydridanalysatoren: (40 ± 2 % hydrogen og resten helium, med et carbonhydridindhold på < 1 ppm C1-ækvivalenter og < 400 ppm CO2)
 Propan (C3H8)
 :
 renhed mindst 99,5 %
 butan (C4H10)
 :
 renhed mindst 98 %
 nitrogen (N2)
 :
 renhed mindst 98 %.


text:
4.8.2. Kalibreringsgasser skal stå til rådighed i form af blandinger af propan (C3H8) og renset syntetisk luft. De reelle koncentrationer i en kalibreringsgas skal ligge inden for ±2 % af de opgivne værdier. Nøjagtigheden i den fortyndede gas, der fås ved brug af et gasdeleapparat, skal ligge inden for ±2 % af den reelle værdi. De i tillæg 1 anførte koncentrationer kan også opnås ved hjælp af et gasdeleapparat, der benytter syntetisk luft som fortyndende gas.
 4.9. Supplerende udstyr
 4.9.1. Den absolutte luftfugtighed i prøvelokalet skal kunne måles inden for ±5 %.
 5. PRØVNINGSPROCEDURE
 5.1. Forberedelse af prøvningerne
 5.1.1. Før prøvningen klargøres køretøjet mekanisk på følgende måde:
 a)
 køretøjets udstødningssystem må ikke have lækager
 b)
 køretøjet kan damprenses før prøvningen
 c)
 hvis det drejer sig om belastning af adsorptionsbeholder for benzin (punkt 5.1.5), forsynes køretøjets brændstofbeholder med en temperaturføler, så at temperaturen kan måles i midten af brændstoffet i brændstofbeholderen, når denne er fyldt til 40 % af sit rumindhold
 d)
 der kan monteres sådant yderligere udstyr og anordninger, at brændstofbeholderen kan tømmes fuldstændigt. Det er ikke nødvendigt at foretage ændringer af selve brændstofbeholderen.
 e)
 Fabrikanten kan foreslå en prøvemetode for at tage hensyn til tabet af carbonhydrider ved fordampning, der kun stammer fra køretøjets brændstofsystem.
 5.1.2. Køretøjet føres ind i prøvelokalet, hvor lufttemperaturen skal være mellem 293 og 303 K (20 og 30 °C).
 Ældningen af adsorptionsbeholderen (-ne) kontrolleres. Det sker ved at godtgøre, at den har været i funktion i mindst 3 000 km. Hvis dette ikke godtgøres, anvendes følgende procedure. Hvis der i systemet indgår flere adsorptionsbeholdere, skal proceduren gennemføres for hver beholder for sig.
 5.1.3.1. Adsorptionsbeholderen afmonteres fra køretøjet. Der skal på dette trin udvises særlig forsigtighed for at undgå beskadigelse af brændstofsystemets komponenter og integritet.
 5.1.3.2. Beholderens vægt kontrolleres.
 5.1.3.3. Beholderen tilsluttes en brændstofbeholder, eventuelt ekstern, som er fyldt med referencebrændstof til 40 % af sit rumindhold.
 5.1.3.4. Brændstoftemperaturen i brændstofbeholderen skal være mellem 283 K (10 °C) og 287 K (14 °C).
 5.1.3.5. Den (eksterne) brændstofbeholder opvarmes fra 288 til 318 K (15 til 45 °C) (1 °C stigning hvert niende minut).
 5.1.3.6. Hvis adsorptionsbeholderen når mætningspunktet, inden temperaturen er kommet op på 318 K (45 °C), slås opvarmningsaggregatet fra. Derefter vejes beholderen. Hvis beholderen ikke når mætningspunktet, inden temperaturen er kommet op på 318 K (45 °C), gentages proceduren fra punkt 5.1.3.3 ovenfor, indtil mætningspunktet nås.
 5.1.3.7. Mætningspunktet bestemmes som beskrevet i punkt 5.1.5 og 5.1.6 i dette bilag eller ved hjælp af andre prøveudtagnings- og analysemetoder, der kan påvise carbonhydridemission fra en adsorptionsbeholder ved mætningspunktet.
 5.1.3.8. Beholderen regenereres ved gennemskylning med 25 ± 5 liter af luften i emissionslaboratoriet pr. minut, indtil beholderens rumindhold er udskiftet 300 gange.
 5.1.3.9. Beholderens vægt kontrolleres.
 5.1.3.10. Proceduren i punkt 5.1.3.4 til 5.1.3.9 gentages ni gange. Prøvningen kan afsluttes inden da, dog tidligst efter tre ældningscyklusser, hvis beholderens vægt efter sidste cyklustrin er blevet stabil.
 5.1.3.11. Adsorptionsbeholderen påmonteres igen, og køretøjet bringes tilbage til normal driftstilstand.
 Adsorptionsbeholderen skal konditioneres ved hjælp af en af de metoder,


text:
der er anført i punkt 5.1.5 og 5.1.6. Hvis køretøjet har flere beholdere, skal hver beholder konditioneres for sig.
 5.1.4.1. Emissionerne fra beholderen måles med henblik på at bestemme mætningspunktet.
 Ved mætningspunkt forstås her det punkt, hvor den kumulerede emission af carbonhydrider udgør 2 gram.
 5.1.4.2. Mætningspunktet kan kontrolleres ved hjælp af lokalet for prøvning af fordampningsemission, jf. punkt 5.1.5 og 5.1.6. Mætningspunktet kan også bestemmes ved hjælp af en ekstra adsorptionsbeholder, der tilsluttes efter køretøjets beholder. Denne ekstrabeholder skal være grundigt gennemskyllet med tør luft, inden den belastes.
 5.1.4.3. Prøvelokalet udluftes i flere minutter umiddelbart før prøven, indtil der er tilvejebragt stabile baggrundsbetingelser. Ventilatoren (ventilatorerne) i lokalet skal samtidig være i gang.
 Carbonhydridanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før prøven.
 Belastning af beholder ved gentagen opvarmning til mætningspunktet
 5.1.5.1. Køretøjets brændstofbeholder(e) tømmes gennem aftapningshullet(-hullerne). Dette skal gøres uden at forårsage en unormal udluftning eller belastning af det udstyr til begrænsning af fordampningsemissionen, der er monteret på køretøjet. Hertil er det normalt tilstrækkeligt at fjerne tankdækslet
 5.1.5.2. Brændstofbeholderen(-ne) fyldes med referencebrændstof ved en temperatur på mellem 283 og 287 K (10 og 14 °C) til 40 ± 2 % af beholderens normale rumindhold. Tankdækslet sættes på.
 5.1.5.3. Inden en time efter genopfyldningen skal køretøjet anbringes i lokalet for prøvning af fordampningsemissionen med motoren standset. Temperaturføleren i brændstofbeholderen sluttes til temperaturregistreringssystemet. Et opvarmningsaggregat anbringes hensigtsmæssigt på brændstofbeholderen (-ne) og sluttes til temperaturstyringssystemet. Opvarmningsaggregatet er nærmere beskrevet under punkt 4.4 ovenfor. Ved køretøjer med mere end en brændstoftank opvarmes alle tankene på samme måde som beskrevet nedenfor. Tankenes temperatur skal være den samme inden for ±1,5 K.
 5.1.5.4. Brændstoffet kan opvarmes kunstigt til startdøgntemperaturen på 293 K (20 °C) ± 1 K.
 5.1.5.5. Så snart brændstoffet har nået en temperatur på 292 K (19 °C), foretages følgende: blæseren slukkes, prøvelokalets døre lukkes tæt til, og målingen af koncentrationen af carbonhydrider i prøvelokalet påbegyndes.
 5.1.5.6. Når brændstoffet i brændstofbeholderen har nået en temperatur på 293 K (20 °C), påbegyndes en lineær opvarmning på 15 K (15 °C). Brændstoffet opvarmes, således at brændstoftemperaturen under opvarmningen følger funktionen nedenfor inden for ±1,5 K. Opvarmningens varighed og temperaturstigningen registreres.
 Tr = T0 + 0,2333 × t
 hvor:
 Tr
 =
 den krævede temperatur (K)
 T0
 =
 starttemperaturen (K)
 t
 =
 tiden fra påbegyndelsen af opvarmningen i minutter.
 5.1.5.7. Når mætningspunktet nås, dog senest når brændstoftemperaturen når op på 308 K (35 °C), slås varmeaggregatet fra, døren til prøvelokalet åbnes, og tankdækslet (-erne) fjernes. Hvis mætningspunktet ikke er nået, inden brændstoftemperaturen har nået 308 K (35 °C), fjernes varmeaggregatet fra køretøjet, køretøjet fjernes fra lokalet for prøvning for fordampningsemission, og hele proceduren i punkt 5.1.7 nedenfor gentages, indtil mætningspunktet nås.
 Belastning med butan indtil mætningspunktet
 5.1.6.1. Hvis lokalet til prøvning for fordampningsemission anvendes til bestemmelse af mætningspunktet (jf. punkt 5.1.4.2 ovenfor), anbringes køretøjet deri med motoren standset.
 5.1.6.2. Adsorptionsbeholderen klargøres til belastning. Beholderen må ikke fjernes fra køretøjet, medmindre der er så vanskelig adgang til beholderen ved dens normale placering, at belastningen kun med rimelighed kan foregå, hvis beholderen


text:
fjernes fra køretøjet. Der skal på dette trin udvises særlig forsigtighed for at undgå beskadigelse af brændstofsystemets komponenter og integritet.
 5.1.6.3. Beholderen belastes med en blanding af 50 % vol. butan og 50 % vol. nitrogen med 40 g butan pr. time.
 5.1.6.4. Når beholderen når mætningspunktet, slås dampaggregatet fra.
 5.1.6.5. Adsorptionsbeholderen tilsluttes atter, og køretøjet bringes tilbage til normal driftstilstand.
 Aftapning af brændstof og genpåfyldning
 5.1.7.1. Køretøjets brændstofbeholder(e) tømmes gennem aftapningshullet(-hullerne). Dette skal gøres uden at forårsage en unormal udluftning eller belastning af det udstyr til begrænsning af fordampningsemissionen, der er monteret på køretøjet. Hertil er det normalt tilstrækkeligt at fjerne tankdækslet
 5.1.7.2. Brændstofbeholderen(-ne) fyldes med referencebrændstof ved en temperatur på mellem 291 ± 8 K (18 ± 8 °C) til 40 + 2 % af beholderens normale rumindhold. Tankdækslet sættes på.
 5.2. Konditioneringskørsel
 5.2.1. Højst en time efter afslutningen af beholderbelastningen ifølge punkt 5.1.5 eller 5.1.6 anbringes køretøjet på et chassisdynamometer og gennemfører én del 1-prøvecyklus og to dele 2-prøvecyklusser af type I-prøven, jf. bilag 4. Der udtages ikke udstødningsemissionsprøver på dette stadium.
 5.3. Stilstand
 5.3.1. Senest fem minutter efter afslutningen af den i punkt 5.2.1 beskrevne konditionering lukkes motorhjelmen helt til, og køretøjet køres af chassisdynamometeret og parkeres på stilstandsområdet med henblik på måling af fordampningstabet fra brændstofsystemet. Køretøjet henstår derefter parkeret i mindst 12 timer og højst 36 timer. Temperaturen i motorolien og kølevæsken skal være faldet til rummets temperatur inden for ±3 K ved afslutningen af denne periode.
 5.4. Prøvning på dynamometer
 5.4.1. Efter stilstandsperioden gennemgår køretøjet en komplet type I-prøve, jf. bilag 4 (koldstart, kørsel i og uden for byområder). Derefter standses motoren. Der kan udtages udstødningsemissionsprøver under denne operation, men resultaterne indgår ikke i typegodkendelsen med hensyn til udstødningsemissionen.
 5.4.2. Højst to minutter efter afslutningen af type I-prøvekørslen som beskrevet i punkt 5.4.1 ovenfor gennemgår køretøjet yderligere en konditioneringskørsel, der består af en prøvecyklus (varmstart) med kørsel i byområder af type I-prøven. Derefter standses motoren atter. Der udtages ikke nødvendigvis prøver af udstødningsemissionen på dette stadium.
 5.5. Prøvning af fordampningsemissionen fra brændstofsystemet
 5.5.1. Før prøvens afslutning udluftes prøvelokalet i flere minutter, indtil der er tilvejebragt stabile carbonhydridbaggrundsbetingelser. Ventilatoren (ventilatorerne) sættes også i gang.
 5.5.2. Carbonhydridanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før prøvningen.
 5.5.3. Ved afslutningen af kørecyklussen lukkes motorhjelmen helt til, og alle forbindelser mellem køretøjet og prøveapparaturet frakobles. Køretøjet kører derefter ved egen kraft til prøvelokalet med minimal gasgivning. Motoren standses, før nogen del af køretøjet kommer ind i prøvelokalet. Tidspunktet for standsning af motoren skal registreres i dataregistreringssystemet i måleapparaturet for fordampningsemissionen, og temperaturmålingen indledes. Køretøjets vinduer og bagagerumsklap åbnes på dette tidspunkt, hvis de ikke allerede er åbne.
 5.5.4. Køretøjet skubbes eller føres på anden vis ind i prøvelokalet med motoren slået fra.
 5.5.5. Dørene til prøvelokalet lukkes og forsegles lufttæt senest to minutter efter slukning af motoren og senest syv minutter efter afslutning af konditioneringskørslen.
 5.5.6. Når prøvelokalet er blevet forseglet, påbegyndes en 60 ±0,5 minutters periode med fordampningsemission fra brændstofsystemet (»hot soak«). Carbonhydridkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket måles og udgør


text:
begyndelsesværdierne CHCi, Pi og Ti for prøvning af fordampningsemission som følge af varmeophobning. Disse tal benyttes ved beregningen af fordampningsemissionen i punkt 6 nedenfor. Under denne 60 minutters periode med fordampningsemission fra brændstofsystemet må temperaturen T i prøvelokalet ikke være under 296 K og ikke over 304 K.
 5.5.7. Carbonhydridanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før afslutningen af 60 ±0,5 minutters prøvningsperioden.
 5.5.8. Ved afslutningen af prøvningsperioden på 60 ± 0,5 minutter måles carbonhydridkoncentrationen i prøvelokalet. Temperaturen og barometertrykket måles ligeledes. Disse udgør de slutværdier CHCf, Pf og Tf for prøvningen af fordampningsemissionen som følge af varmeophobning, som skal benyttes ved beregningen i punkt 6 nedenfor.
 5.6. Stilstand
 5.6.1. Køretøjet skubbes eller føres på anden vis hen til stilstandsområdet med motoren standset, og det henstår, så der går mindst 6 timer og højst 36 timer mellem prøvningen af fordampningsemissionen som følge af varmeophobning og døgnemissionsprøvningen. Køretøjet skal i mindst 6 timer af denne periode henstå ved 293 K ± 2 K (20 °C ± 2 °C).
 5.7. Døgnemissionsprøvning
 5.7.1. Køretøjet skal udsættes for omgivelser med en temperaturcyklus ifølge profilen i tillæg 2 til dette bilag med en afvigelse på højst ±2 K i perioden. Den gennemsnitlige temperaturafvigelse fra profilen, som beregnes ud fra de enkelte målte afvigelsers absolutte værdi, må højst udgøre ±1 K. Omgivelsernes temperatur måles mindst én gang i minuttet. Temperaturcyklussen begynder ved tidspunktet Tstart = 0, jf. punkt 5.7.6 nedenfor.
 5.7.2. Prøvelokalet udluftes i flere minutter umiddelbart før prøven, indtil der er tilvejebragt stabile baggrundsbetingelser. Ventilatoren (ventilatorerne) i lokalet skal samtidig være i gang.
 5.7.3. Køretøjet føres ind i prøvelokalet med motoren standset og vinduer og bagagerumsklap åbne. Ventilatoren (ventilatorerne) skal indstilles således, at lufthastigheden er mindst 8 km/h under køretøjets brændstofbeholder.
 5.7.4. Carbonhydridanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før prøvningen.
 5.7.5. Prøvelokalets døre lukkes lufttæt til.
 5.7.6. Højst 10 minutter efter at dørene er lukket, måles carbonhydridkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket, som udgør begyndelsesværdierne CHCi, Pi og Ti for døgnemissionsprøvningen. Dette er tidspunktet Tstart = 0.
 5.7.7. Carbonhydridanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før prøvningens afslutning.
 5.7.8. Perioden for udtagning af emissionsprøver slutter 24 timer ± 6 minutter efter prøveudtagningens begyndelse, jf. punkt 5.7.6 ovenfor. Det forløbne tidsrum registreres. Carbonhydridkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket måles og udgør de slutværdier CHCf, Pf og Tf for døgnemissionsprøvningen, som skal benyttes ved beregningen i punkt 6. Hermed er prøvningsproceduren for fordampningsemission afsluttet.
 6. BEREGNING
 6.1. Ved hjælp af den i punkt 5 beskrevne fordampningsemissionsprøvning kan carbonhydridemissionen fra døgnprøvnings- og henstandsfaserne beregnes. Fordampningstabet under hver af disse faser beregnes ved hjælp af begyndelses- og slutmålingerne af carbonhydridkoncentrationen, temperaturen og trykket i prøvelokalet samt prøvelokalets nettovolumen.
 Der benyttes følgende formel:
 hvor:
 MHC
 =
 massen af carbonhydrider (gram)
 MHC,out
 =
 massen af carbonhydrider, der forlader prøvelokalet, hvis der anvendes prøvelokale med fast volumen til døgnemissionsprøvningen (gram).
 MHC,i
 =
 massen af carbonhydrider, der kommer ind i prøvelokalet, hvis der anvendes prøvelokale med fast volumen til døgnemissionsprøvningen (gram).
 CHC
 =
 målt carbonhydridkoncentration i prøvelokalet (ppm (volumen) C1-ækvivalenter)
 V
 =
 prøvelokalets nettovolumen i m3 med fradrag af køretøjets volumen med


text:
vinduer og bagagerumsklap åbne. Hvis køretøjets volumen ikke er bestemt, fratrækkes et volumen på 1,42 m3
 T
 =
 lufttemperatur i prøvelokalet i K
 P
 =
 barometertryk i kPa
 H/C
 =
 hydrogen/carbon-forholdet
 k
 =
 1,2 · (12 + H/C);
 hvor:
 i
 =
 er begyndelsesværdien
 f
 =
 er slutværdien
 H/C
 =
 sættes til 2,33 for fordampningstabet ved døgnemissionsprøvningen
 H/C
 =
 sættes til 2,20 for fordampningstabet ved stilstand.
 6.2. Samlet prøvningsresultat
 Køretøjets samlede carbonhydridmasseemission sættes til at være:
 Mtotal = MDI + MHS
 hvor:
 Mtotal
 =
 masseemissionen i alt fra køretøjet (gram)
 MDI
 =
 carbonhydridmasseemissionen i alt under døgnemissionsprøvningen (gram)
 MHS
 =
 carbonhydridmasseemissionen i alt som følge af varmeophobning (gram)
 7. PRODUKTIONENS OVERENSSTEMMELSE
 7.1. I forbindelse med den afsluttende rutinemæssige produktionskontrol kan indehaveren af typegodkendelsen påvise produktionens overensstemmelse ved at udtage køretøjer til kontrol, der skal opfylde nedenstående krav.
 7.2. Tæthedsprøvning
 7.2.1. Emissionsbegrænsningssystemets ventilationskanaler til atmosfæren isoleres.
 7.2.2. Brændstofsystemet sættes under et tryk på 370 ± 10 mm H2O.
 7.2.3. Trykket stabiliseres, inden brændstofsystemet isoleres fra trykkilden.
 7.2.4. Efter isolering af brændstofsystemet må trykket ikke falde med mere end 50 mm H2O på fem minutter.
 7.3. Ventilationsprøvning
 7.3.1. Emissionsbegrænsningssystemets ventilationskanaler til atmosfæren isoleres.
 7.3.2. Brændstofsystemet sættes under et tryk på 370 ± 10 mm H2O.
 7.3.3. Trykket stabiliseres, inden brændstofsystemet isoleres fra trykkilden.
 7.3.4. Emissionsbegrænsningssystemets ventilationskanaler til atmosfæren bringes på ny til at virke på normal måde.
 7.3.5. Trykket i brændstofsystemet skal falde til under 100 mm H20 på ikke under 30 sekunder, men dog inden for 2 minutter.
 7.3.6. På fabrikantens begæring kan ventilationskapaciteten påvises ved en ækvivalent alternativ metode. Den nærmere metode skal af fabrikanten demonstreres over for den tekniske tjeneste under typegodkendelsesproceduren.
 7.4. Udluftningsprøvning
 7.4.1. Apparatur til måling af en luftgennemstrømningshastighed på 1,0 l/min. tilsluttes udluftningsindgangsstudsen, og en trykbeholder med tilstrækkelig kapacitet til at have en målelig virkning på udluftningssystemet tilsluttes udluftningsindgangsstudsen via en omskifter, eller
 7.4.2. fabrikanten kan benytte en strømningsmåler efter eget valg, hvis dette kan accepteres af den kompetente myndighed.
 7.4.3. Køretøjet køres på en sådan måde, at konstruktionsbetingede begrænsninger i udluftningssystemets effektivitet afsløres, og omstændighederne i forbindelse hermed noteres.
 Medens motoren kører på den i punkt 7.4.3 ovenfor beskrevne måde, bestemmes luftstrømningshastigheden ved enten:
 7.4.4.1. at tilslutte det i punkt 7.4.1 ovenfor beskrevne apparatur; det observeres, om der indtræffer en tryksænkning fra atmosfærisk tryk til et niveau, der angiver, at 1,0 l luft er strømmet ind i fordampningsemissionsbegrænsningssystemet på et minut, eller
 7.4.4.2. ved at aflæse en luftstrømningshastighed på mindst 1,0 l/min., hvis der benyttes en anden strømningsmåler.
 7.4.4.3. På fabrikantens begæring kan anvendes en alternativ metode til udluftningsprøvningen, såfremt den er forelagt for og godkendt af den tekniske tjeneste som led i typegodkendelsesproceduren.
 Den kompetente myndighed, som har udstedt typegodkendelse, kan til hver en tid efterprøve de metoder til overensstemmelsesprøvning, som anvendes på hvert produktionsanlæg.
 7.5.1. Inspektøren udtager et tilstrækkeligt antal køretøjer fra produktionsserien.
 7.5.2. Inspektøren kan underkaste disse køretøjer afprøvning i henhold til punkt 8.2.5 i dette regulativ.
 7.6. Hvis kravene i punkt 7.5 ovenfor ikke er opfyldt, påhviler det den kompetente myndighed at


text:
sikre, at der træffes alle nødvendige forholdsregler for så hurtigt som muligt at genetablere produktionens overensstemmelse.
 Tillæg 1
 Kalibrering af apparatur til fordampningsemissionsafprøvning
 1. KALIBRERINGSFREKVENS OG KALIBRERINGSMETODE
 1.1. Alt apparatur skal kalibreres inden første ibrugtagning og derefter så hyppigt som nødvendigt, dog under alle omstændigheder inden for den måned, der går forud for typegodkendelsesprøvningen. De kalibreringsmetoder, der kan anvendes, er beskrevet i dette tillæg.
 1.2. De temperaturer, der nævnes først, bør normalt anvendes. Alternativt kan temperaturerne i kantet parentes anvendes.
 2. KALIBRERING AF PRØVELOKALET
 2.1. Bestemmelse af prøvelokalets indvendige volumen
 2.1.1. Inden prøvelokalet tages i brug første gang, bestemmes dets indvendige volumen på følgende måde:
 Lokalets indvendige mål måles omhyggeligt, idet der tages højde for uregelmæssigheder som f. eks. stivere. Lokalets indvendige volumen bestemmes ud fra disse målinger.
 Hvis der er tale om et prøvelokale med variabelt volumen, fastlåses det på et fast volumen ved en lufttemperatur på 303 K (30 °C) [302 K (29 °C)]. Dette nominelle volumen skal kunne gentages med en tolerance på ±0,5 % af den registrerede værdi.
 2.1.2. Nettovolumenet bestemmes ved at fratrække 1,42 m3 fra lokalets indvendige volumen. I stedet for 1,42 m3 kan fratrækkes prøvekøretøjets faktiske volumen med bagagerumsklap og vinduer åbne.
 2.1.3. Prøvelokalet kontrolleres som beskrevet i punkt 2.3 nedenfor. Hvis propanmassen ikke svarer til den indsprøjtede masse inden for ±2 %, foretages de fornødne indgreb for at afhjælpe problemet.
 2.2. Bestemmelse af baggrundsemissionen i lokalet
 Denne operation tjener til at afgøre, om prøvelokalet indeholder materialer, der udsender væsentlige mængder carbonhydrider. Kontrollen udføres ved prøvelokalets ibrugtagning, efter hver aktivitet i prøvelokalet, der kan påvirke baggrundsemissionen, og under alle omstændigheder mindst én gang om året.
 2.2.1. For et prøvelokale med variabelt volumen kan der måles med fastlåst eller ikke fastlåst volumen, jf. punkt 2.1.1 ovenfor. Lufttemperaturen skal fastholdes på 308 ± 2 K (35 ± 2 °C) [309 ± 2 K (36 ± 2 °C)] i nedennævnte firetimers periode.
 2.2.2. For et prøvelokale med fast volumen måles der med lukkede luftindtag og -udtag. Lufttemperaturen skal fastholdes på 308 ± 2 K (35 ± 2 °C) [309 ± 2 K (36 ± 2 °C)] i nedennævnte firetimers periode.
 2.2.3. Prøvelokalet kan være forseglet med ventilatoren i gang i op til 12 timer, inden den 4 timer lange udtagning af baggrundsprøver begynder.
 2.2.4. Analysatoren kalibreres (hvis dette er påkrævet) og nulstilles, og måleområdet bestemmes.
 2.2.5. Prøvelokalet udluftes, indtil der opnås en stabil værdi for carbonhydrider. Ventilatoren slås til, hvis den ikke allerede er i gang.
 2.2.6. Prøvelokalet forsegles, og baggrundskoncentrationen af carbonhydrider, temperaturen og barometertrykket måles. Disse udgør begyndelsesværdierne CHCi, Pi og Ti til brug ved beregningen af prøvelokalets baggrundsemission.
 2.2.7. Prøvelokalet lades uberørt i fire timer med ventilatoren i gang.
 2.2.8. Derefter måles carbonhydridkoncentrationen i lokalet med den samme analysator. Temperaturen og barometertrykket måles ligeledes. Disse udgør slutværdierne CHCf, Tf og Tf.
 2.2.9. Ændringen i massen af carbonhydrider i prøvelokalet i prøvetidsrummet beregnes i henhold til punkt 2.4 og må ikke overstige 0,05 g.
 2.3. Kalibrering af prøvelokalet og prøve for carbonhydridretention
 Kalibreringen af


text:
prøvelokalet og prøven for carbonhydridretention giver en kontrol af det i punkt 2.1 ovenfor beregnede volumen og samtidig et mål for eventuelle lækager. Måling af lækager udføres ved prøvelokalets ibrugtagning, efter hver aktivitet i prøvelokalet, der kan påvirke prøvelokalets integritet, og derefter under alle omstændigheder mindst en gang om måneden. Hvis seks på hinanden følgende månedlige retentionskontroller er gennemført, uden at der har skullet foretages korrektioner, kan målingen af lækager derefter foretages en gang i kvartalet, så længe indgreb ikke er påkrævede.
 2.3.1. Prøvelokalet udluftes, indtil der opnås en stabil carbonhydridkoncentration. Ventilatoren slås til, hvis den ikke allerede er i gang. Carbonhydridanalysatoren nulstilles og kalibreres (hvis dette er påkrævet), og måleområdet bestemmes.
 2.3.2. Hvis der er tale om et prøvelokale med variabelt volumen, skal det fastlåses til det nominelle volumen. Hvis der er tale om et prøvelokale med fast volumen, lukkes luftindtag og -udtag.
 2.3.3. Temperaturstyringssystemet slås til (hvis det ikke allerede er i gang) og indstilles til en begyndelsestemperatur på 308 K (35 °C) [309 K (36 °C)].
 2.3.4. Så snart prøvelokalets temperatur er blevet stabil på 308 ± 2 K (35 ± 2 °C) [309 ± 2 K (36 ± 2 °C)], forsegles prøvelokalet, og baggrundskoncentrationen, temperaturen og barometertrykket måles. Disse målinger repræsenterer udgangsmålingerne CHCi, Pi og Ti til brug ved kalibreringen af prøvelokalet.
 2.3.5. 4 g propan sprøjtes ind i prøvelokalet. Propanens masse måles med en nøjagtighed på ±0,2 %.
 2.3.6. Efter fem minutters forløb, hvorunder luften i prøvelokalet blandes, måles carbonhydridkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket. Disse udgør værdierne CHCf, Pf og Tf til brug ved kalibrering af prøvelokalet samt begyndelsesværdierne CHCi, Pi og Ti til brug for retentionskontrollen.
 2.3.7. På grundlag af målingerne foretaget i overensstemmelse med punkt 2.3.4 og 2.3.6 ovenfor og formlen i punkt 2.4 nedenfor beregnes massen af propan i lokalet. Denne masse skal være ±2 % af den propanmasse, der er målt i overensstemmelse med punkt 2.3.5 ovenfor.
 2.3.8. Hvis der er tale om et prøvelokale med variabelt volumen, skal det ikke længere være fastlåst til det nominelle volumen. Hvis der er tale om et prøvelokale med fast volumen, åbnes luftindtag og -udtag.
 2.3.9. Temperaturcyklussen, som går fra 308 K (35 °C) til 293 K (20 °C) og tilbage til 308 K (35 °C) [308,6 K (35,6 °C) til 295,2 K (22,2 °C) og tilbage til 308,6 K (35,6 °C)] i løbet af en periode på 24-timer i overensstemmelse med profilen [den alternative profil], jf. tillæg 2 til dette bilag, sættes i gang senest 15 minutter efter, at prøvelokalet er blevet forseglet (jf. tolerancerne fastsat i punkt 5.7.1 i bilag 7).
 2.3.10. Når de 24 timer er gået, måles og registreres den endelige carbonhydridkoncentration, temperaturen og barometertrykket. Disse udgør slutværdierne CHCf, Pf og Tf for carbonhybridretentionsprøven.
 2.3.11. Ved hjælp af formlen i punkt 2.4 nedenfor beregnes massen af carbonhydrider ud fra målingerne i punkt 2.3.10 og 2.3.6 ovenfor. Denne masse må højst afvige 3 % fra den i punkt 2.3.7 beregnede mængde carbonhydrid.
 2.4. Beregninger
 Beregningen af nettoændringen i carbonhydridmassen i prøvelokalet benyttes


text:
til at bestemme prøvelokalets baggrundskoncentration af carbonhydrider og dets lækage af carbonhydrider. Begyndelses- og slutværdierne af carbonhydridkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket benyttes i nedenstående formel til beregning af masseændringen:
 hvor:
 MHC
 =
 massen af carbonhydrider (gram)
 MHC,out
 =
 massen af carbonhydrider, der forlader prøvelokalet, hvis der anvendes prøvelokale med fast volumen til døgnemissionsprøven (gram)
 MHC,i
 =
 massen af carbonhydrider, der kommer ind i prøvelokalet, hvis der anvendes prøvelokale med fast volumen til døgnemissionsprøven (gram)
 CHC
 =
 carbonhydridkoncentration i prøvelokalet (ppm kulstof (NB: ppm carbon ppm propan × 3))
 V
 =
 prøvelokalets volumen (m3)
 T
 =
 lufttemperatur i prøvelokalet (K)
 P
 =
 Barometertryk (kPa)
 K
 =
 17,6
 hvor:
 i er begyndelsesværdien
 f er slutværdien.
 3. KONTROL AF FID-CARBONHYDRIDANALYSATOREN
 3.1. Detektorresponsoptimering
 FID-enheden indstilles som angivet af fabrikanten. Der bør benyttes propan i luft for at opnå den bedst mulige respons i det oftest benyttede måleområde.
 3.2. Kalibrering af carbonhydridanalysatoren
 Analysatoren bør kalibreres ved hjælp af propan i luft og renset syntetisk luft. Se punkt 4.5.2 i bilag 4 (kalibrering og kalibreringsgasser).
 Der bestemmes en kalibreringskurve som beskrevet i punkt 4.1 til 4.5 i dette tillæg.
 3.3. Oxygeninterferenskontrol og anbefalede grænseværdier
 Responsfaktoren (Rf) for et bestemt carbonhydrid er forholdet mellem C1-målingen i FID-enheden og gascylinderkoncentrationen, udtrykt som ppm C1. Prøvegassens koncentration skal være således, at den giver en respons på omtrent 80 % af fuldt skalaudslag. Koncentrationen skal være kendt med en nøjagtighed på ±2 % i forhold til en gravimetrisk standard udtrykt i volumen. Endvidere skal gascylinderen forkonditioneres i 24 timer ved en temperatur på mellem 293 og 303 K (20 og 30 °C).
 Responsfaktorerne bestemmes ved første ibrugtagning af en analysator og derefter ved de større kontroleftersyn. Den referencegas, der skal anvendes, er propan suppleret med renset luft, som sættes til en responsfaktor på 1,00.
 Den prøvegas, der skal anvendes til oxygeninterferens og til bestemmelse af de anbefalede grænseværdier for responsfaktoren, er følgende:
 Propan og nitrogen: 0,95 ≤ Rf ≤ 1,05
 4. KALIBRERING AF CARBONHYDRIDANALYSATOR
 Hvert af de normalt benyttede måleområder kalibreres på følgende måde.
 4.1. Kalibreringskurven bestemmes ved mindst fem kalibreringspunkter, der er så jævnt fordelt over måleområdet som muligt. Den nominelle koncentration af kalibreringsgassen med den højeste koncentration skal være mindst 80 % af fuldt skalaudslag.
 4.2. Kalibreringskurven beregnes ved hjælp af de mindste kvadraters metode. Hvis der derved fremkommer et polynomium af mere end tredje grad, skal der mindst være lige så mange kalibreringspunkter som polynomiets grad plus to.
 4.3. Kalibreringskurven må ikke afvige med mere end 2 % fra den nominelle værdi for hver kalibreringsgas.
 4.4. Ved hjælp af de polynomiumskoefficienter, der uddrages af punkt 3.2 ovenfor, udarbejdes en tabel over den viste aflæsning i forhold til den reelle koncentration i skalainddelinger, der ikke er større end 1 % af fuldt skalaudslag. Dette gøres for hvert måleområde, der kalibreres. Tabellen skal desuden indeholde andre relevante data som f.eks.:
 a)
 kalibreringsdato, måleområde- og nulstillingspotentiometeraflæsninger (evt.)
 b)
 nominel skala
 c)
 referencedata for hver kalibreringsgas
 d)
 den faktiske og den viste værdi for hver kalibreringsgas samt forskellen i procent
 e)
 FID-enhedens


text:
brændstof og type
 f)
 FID-enhedens lufttryk.
 4.5. Anden teknologi (f.eks. computer, elektronisk skalaomskifter) kan benyttes, hvis det over for den relevante myndighed på tilfredsstillende vis godtgøres, at den giver en tilsvarende nøjagtighed.
 Tillæg 2
 Temperaturprofil på døgnbasis for kalibrering af prøvelokalet og for døgnemissionsprøvningen
 Alternativ temperaturprofil på døgnbasis for kalibrering af prøvelokalet i henhold til bilag 7, tillæg 1, punkt 1.2 og 2.3.9
 Tid (h)
 Temperatur
 (°Ci)
 Tid (h)
 Temperatur
 (°Ci)
 Kalibrering
 Prøvning
 13
 0/24
 20,0
 0
 35,6
 14
 1
 20,2
 1
 35,3
 15
 2
 20,5
 2
 34,5
 16
 3
 21,2
 3
 33,2
 17
 4
 23,1
 4
 31,4
 18
 5
 25,1
 5
 29,7
 19
 6
 27,2
 6
 28,2
 20
 7
 29,8
 7
 27,2
 21
 8
 31,8
 8
 26,1
 22
 9
 33,3
 9
 25,1
 23
 10
 34,4
 10
 24,3
 24/0
 11
 35,0
 11
 23,7
 1
 12
 34,7
 12
 23,3
 2
 13
 33,8
 13
 22,9
 3
 14
 32,0
 14
 22,6
 4
 15
 30,0
 15
 22,2
 5
 16
 28,4
 16
 22,5
 6
 17
 26,9
 17
 24,2
 7
 18
 25,2
 18
 26,8
 8
 19
 24,0
 19
 29,6
 9
 20
 23,0
 20
 31,9
 10
 21
 22,0
 21
 33,9
 11
 22
 20,8
 22
 35,1
 12
 23
 20,2
 23
 35,4
 24
 35,6
 BILAG 8
 Type VI-prøve
 (Kontrol af de gennemsnitlige udstødningsemissioner af carbonmonoxid og carbonhydrid ved lav omgivende temperatur efter koldstart)
 1. INDLEDNING
 Dette bilag vedrører kun køretøjer med styret tænding. Det beskriver det nødvendige udstyr og proceduren for type VI-prøven som defineret i punkt 5.3.5 i dette regulativ med henblik på at kontrollere emissionerne af carbonmonoxid og carbonhydrider ved lav omgivende temperatur. De emner, der er behandlet i dette regulativ, omfatter:
 i)
 krav til udstyret
 ii)
 prøvningsbetingelser
 iii)
 prøvningsprocedurer og datakrav.
 2. PRØVNINGSUDSTYR
 2.1. Sammenfatning
 2.1.1. Dette kapitel vedrører det nødvendige udstyr til udstødningsemissionsprøvning ved lav omgivende temperatur for køretøjer med motorer med styret tænding. Det nødvendige udstyr og specifikationerne svarer til forskrifterne for type I-prøven som specificeret i bilag III med tillæg, såfremt der ikke er fastsat specifikke forskrifter for type VI-prøven. Afvigelser for så vidt angår type VI-prøvning ved lave temperaturer følger af punkt 2.2-2.6.
 2.2. Chassisdynamometer
 2.2.1. Kravene i punkt 4.1 i bilag 4 finder anvendelse. Dynamometeret justeres for at simulere et køretøjs kørsel på vej ved 266 K (–7 °C). En sådan justering kan baseres på en bestemmelse af profilen for rulningsmodstanden ved 266 K (–7 °C). Alternativt kan køremodstanden i henhold til tillæg 3 til bilag 4 justeres med henblik på et fald på 10 % i retardationsperioden i frigear. Den tekniske tjeneste kan godkende, at der anvendes andre metoder til bestemmelse af køremodstanden.
 2.2.2. For kalibrering af dynamometeret gælder bestemmelserne i tillæg 2 til bilag 4.
 2.3. Prøveudtagningssystem
 2.3.1. Bestemmelserne i punkt 4.2 i bilag 4 og tillæg 5 til bilag 4 finder anvendelse. Punkt 2.3.2 i tillæg 5 ændres som følger:
 »Rørkonfiguration, CVS-strømningskapacitet samt fortyndingsluftens temperatur og specifikke fugtighed (der kan være en anden end kilden til køretøjets forbrændingsluft) reguleres for praktisk talt at fjerne al vandkondensation i systemet (0,142-0,165 m3/s er tilstrækkelig for de fleste køretøjer).«
 2.4. Analyseudstyr


text:
2.4.1. Bestemmelserne i punkt 4.3 i bilag 4 finder anvendelse, men kun for carbonmonoxid-, carbondioxid- og carbonhydridprøvning.
 2.4.2. Med hensyn til kalibreringer af analyseudstyret finder bestemmelserne i tillæg 6 til bilag 4 anvendelse.
 2.5. Gasser
 2.5.1. Bestemmelserne i punkt 4.5 i bilag 4 finder anvendelse, hvor det er relevant.
 2.6. Supplerende udstyr
 2.6.1. Med hensyn til udstyr, der anvendes til måling af volumen, temperatur, tryk og fugtighed, finder bestemmelserne i punkt 4.4 og 4.6 i bilag 4 anvendelse.
 3. PRØVNINGSFORLØB OG BRÆNDSTOF
 3.1. Generelle krav
 3.1.1. Prøveforløbet i figur 8/1 viser de trin, der forekommer, efterhånden som prøvekøretøjet gennemgår procedurerne for type VI-prøven. De niveauer for omgivelsestemperatur, som prøvekøretøjet udsættes for, skal i gennemsnit ligge på:
 266 K (–7 °C) ± 3 K
 og må ikke være under 260 K (–13 °C) eller over 272 K (–1 °C).
 Temperaturen må ikke falde til under 263 K (–10 °C) eller overstige 269 K (–4 °C) i mere end tre på hinanden følgende minutter.
 3.1.2. Prøverummets temperatur kontrolleres under prøvningen i luftstrømmen fra afkølingsventilatoren (punkt 5.2.1 i dette bilag). Den registrerede omgivende temperatur skal være et aritmetisk gennemsnit af de prøverumstemperaturer, der måles med samme interval mindst hvert minut.
 3.2. Prøvningsmetode
 Del 1-prøvecyklus for kørsel i byområder i henhold til figur 1/1 i bilag 4, tillæg 1, består af fire elementære prøvecyklusser for kørsel i byområder, som sammen udgør en fuldstændig del 1-prøvecyklus.
 3.2.1. Starten af motoren, starten af prøveudtagningen og gennemførelsen af første cyklus sker i henhold til tabel 1.2 og figur 1/1 i bilag 4.
 3.3. Forberedelse af prøvningen
 For prøvekøretøjet finder bestemmelserne i punkt 3.1 i bilag 4 anvendelse. For indstilling af den ækvivalente inertimasse på prøvestanden finder bestemmelserne i punkt 5.1 i bilag 4 anvendelse.
 Figur 8/1
 Procedure for en prøvning ved lav omgivende temperatur
 3.4. Prøvebrændstof
 3.4.1. Prøvebrændstoffet skal opfylde specifikationerne i punkt 3 i bilag 10.
 4. KONDITIONERING AF KØRETØJET
 4.1. Sammenfatning
 4.1.1. For at sikre reproducerbare emissionsprøver konditioneres prøvekøretøjerne på en ensartet måde. Konditionering består i en indledende kørsel på et chassisdynamometer, efterfulgt af en stilstandsperiode inden emissionsprøvningen i henhold til punkt 4.3.
 4.2. Konditionering
 4.2.1. Brændstoftanken(e) fyldes med det specificerede prøvebrændstof. Såfremt det brændstof, der er i brændstoftanken(e), ikke opfylder specifikationerne i punkt 3.4.1 ovenfor, aftappes det indeholdte brændstof inden brændstofpåfyldningen. Prøvebrændstoffet skal have en temperatur på højst 289 K (+16 °C). Med hensyn til ovennævnte forhold må fordampningsemissionskontrolsystemet hverken være unormalt regenereret eller unormalt belagt.
 4.2.2. Køretøjet flyttes til prøvningsrummet og placeres på chassisdynamometeret.
 4.2.3. Konditioneringen består i kørecyklussen i henhold til bilag 4, tillæg 1, figur 1/1, del 1 og 2. Hvis fabrikanten anmoder om det, kan køretøjer med motorer med styret tænding konditioneres med én del I-kørecyklus og to del II-kørecyklusser.
 4.2.4. Under konditioneringen skal prøvningsrummets temperatur være forholdsvis konstant og må højst være 303 K (30 °C).
 4.2.5. Drivhjulets dæktryk skal justeres i henhold til bestemmelserne i punkt 5.3.2 i bilag 4.
 4.2.6. Senest ti minutter efter afslutningen af konditioneringen standses motoren.
 4.2.7. Yderligere konditionering kan i undtagelsestilfælde tillades, hvis


text:
fabrikanten anmoder om det, og det godkendes af den tekniske tjeneste Den tekniske tjeneste kan også vælge at foretage yderligere konditionering. Den yderligere konditionering skal bestå i en eller flere kørecyklusser af del 1-cyklussen som beskrevet i bilag 4, tillæg 1. Omfanget af en sådan yderligere konditionering registreres i prøvningsrapporten.
 4.3. Stilstandsnedkøling
 4.3.1. En af følgende to metoder vælges af fabrikanten til at stabilisere køretøjet inden emissionsprøvningen.
 4.3.2. Standardmetoden.
 Køretøjet opbevares i mellem 12 og 36 timer inden emissionsprøvningen ved lave temperaturer. Den omgivende temperatur (tør kugle) i løbet af denne periode skal i gennemsnit være på
 266 K (–7 °C) ± 3 K i hver time i denne periode og må ikke være under 260 K (–13 °C) eller over 272 K (–1 °C). Endvidere må temperaturen ikke falde under 263 K (–10 °C) eller overstige 269 K (–4 °C) i mere end tre på hinanden følgende minutter.
 Kunstig nedkøling
 Køretøjet opbevares i højst 36 timer inden prøvning af udstødningsemission ved lave temperaturer.
 4.3.3.1. Køretøjet må ikke opbevares ved omgivende temperaturer, som overstiger 303 K (30 °C) i denne periode.
 4.3.3.2. Afkøling af køretøjet kan ske ved kunstig nedkøling af køretøjet til prøvetemperaturen. Suppleres nedkølingen med ventilatorer, skal disse anbringes i lodret stilling, således at der opnås maksimal køling af transmission og motor og ikke primært køling af bundkar. Ventilatorer må ikke placeres under køretøjet.
 4.3.3.3. Den omgivende temperatur skal kun kontrolleres nøje, efter at køretøjet er blevet kølet til 266 K (–7 °C) ± 2 K, som bestemt ved en repræsentativ samlet motorolietemperatur.
 En repræsentativ samlet motorolietemperatur er temperaturen af motorolien målt nær midten bundkarret, men ikke i overfladen eller bunden af bundkarret. Såfremt to eller flere forskellige steder i motorolien kontrolleres, skal de alle opfylde temperaturforskrifterne.
 4.3.3.4. Køretøjet opbevares i mindst én time efter at være blevet nedkølet til 266 K (–7 °C) ± 2 K inden prøvningen af udstødningsemission ved lave temperaturer. Den omgivende temperatur (tør kugle) i denne periode skal i gennemsnit være på 266 K (–7 °C) ± 3 K, og må ikke være mindre end 260 K (–13 °C) eller mere end 272 K (–1 °C).
 Endvidere må temperaturen ikke falde under 263 K (–10 °C) eller overstige 269 K (–4 °C), i mere end tre på hinanden følgende minutter.
 4.3.4. Er køretøjet stabiliseret ved 266 K (–7 °C) i et særskilt område, og flyttes det gennem et varmt område til prøvningsrummet, skal køretøjet stabiliseres igen i prøvningsrummet i mindst seks gange den periode, hvor køretøjet er blevet udsat for varmere temperaturer. Den omgivende temperatur (tør kugle) i denne periode skal i gennemsnit være på 266 K (–7 °C) ± 3 K, og må ikke være mindre end 260 K (–13 °C) eller mere end 272 K (–1 °C).
 Endvidere må temperaturen ikke falde under 263 K (–10 °C) eller overstige 269 K (–4 °C), i mere end tre på hinanden følgende minutter.
 5. DYNAMOMETERPROCEDURE
 5.1. Sammenfatning
 5.1.1. Emissionsudtagningen gennemføres over en prøveprocedure, der består i del 1-cyklussen (bilag 4, tillæg 1, figur


text:
1/1). Start af motor, øjeblikkelig udtagning, kørsel over del 1-cyklussen og standsning af motor udgør en fuldstændig prøvning ved lav omgivende temperatur med en samlet prøvetid på 780 sek. Udstødningsemissionerne fortyndes med den omgivende luft og en kontinuerlig proportional prøve indsamles til analyse. De udstødningsgasser, der indsamles i sækken, analyseres for carbonhydrider, carbonmonoxid og carbondioxid. En tilsvarende prøve af fortyndingsluften analyseres på samme måde for carbonmonoxid, carbonhydrider og carbondioxid.
 5.2. Betjening af dynamometeret
 Afkølingsventilator
 5.2.1.1. Der anbringes en afkølingsventilator, således at køleluften på passende måde rettes mod køleren (vandkøling) eller mod luftindtaget (luftkøling) og mod køretøjet.
 5.2.1.2. For køretøjer med motoren anbragt foran anbringes ventilatoren foran køretøjet, højst 300 mm fra dette. For køretøjer med hækmotor, eller hvis ovennævnte opstilling er upraktisk, placeres afkølingsventilatoren således, at der opnås tilstrækkelig luft til afkøling af køretøjet.
 5.2.1.3. Ventilatoren skal have en sådan hastighed, at luftens lineære hastighed ved ventilatorafgangspunktet i driftsområdet 10-50 km/h ligger inden for ±5 km/h af den tilsvarende rullehastighed. Den valgte blæser skal have følgende specifikationer:
 i)
 område: mindst 0,2 m2
 ii)
 den laveste kants højde over jorden: ca. 20 cm.
 Alternativt skal blæserens lineære lufthastighed være mindst 6 m/s (21,6 km/h). Til særlige køretøjstyper (f.eks. varevogne og terrængående køretøjer) kan en anden ventilatorhøjde anvendes.
 5.2.1.4. Køretøjets hastighed som målt fra dynamometerets rulle(r) skal anvendes (punkt 4.1.4.4 i bilag 4).
 5.2.3. Der kan om nødvendigt gennemføres forberedende prøvecyklusser for at fastslå, hvordan gaspedal og bremse bedst kan påvirkes for at opnå en cyklus, som nærmer sig den teoretiske cyklus inden for de foreskrevne grænser, eller for at tillade justeringer af udtagningssystemet. En sådan kørsel gennemføres før »START« i henhold til figur 8/1.
 5.2.4. Luftfugtigheden sættes tilstrækkeligt lavt til at hindre kondensering på dynamometerrullen (-erne).
 5.2.5. Dynamometeret opvarmes grundigt som anbefalet af dynamometerfabrikanten, og der anvendes procedurer eller kontrolmetoder, som sikrer stabil rulningsmodstand.
 5.2.6. Tiden mellem dynamometeropvarmningen og starten af emissionsprøvningen må højst være 10 min., hvis dynamometerlejerne ikke er opvarmet uafhængigt. Er dynamometerlejerne opvarmet uafhængigt, begynder emissionsprøvningen højst 20 min. efter opvarmningen af dynamometeret.
 5.2.7. Skal dynamometeret indstilles manuelt, indstilles den højst en time inden udstødningsemissionsprøvefasen. Prøvekøretøjet må ikke anvendes til at foretage indstillingen. Et dynamometer med automatisk styring af forudvalgte effektindstillinger kan indstilles når som helst inden starten af emissionsprøven.
 5.2.8. Inden kørselsprogrammet for emissionsprøvningen kan begynde, skal prøverummets temperatur være på 266 K (–7 °C) ± 2 K som målt i luftstrømmen fra afkølingsventilatoren højst 1,5 meter fra køretøjet.
 5.2.9. Under kørslen skal køretøjets varmeapparat og afiser være afbrudt.
 5.2.10. Den samlede kørselsafstand eller de samlede rulleomdrejninger skal registreres.
 5.2.11. 4-hjulstrukne køretøjer prøves i en funktionsmåde som 2-hjulstrukne. Dynamometeret aflæses, medens køretøjet kører i sin egentlige, konstruktionsbestemte kørselsform.
 5.3. Gennemførelse af prøvningen
 5.3.1. Punkt 6.2-6.6, med undtagelse af punkt 6.2.2, i bilag 4 finder anvendelse på start af motor, gennemførelse af prøvningen og emissionsudtagning. Udtagning begynder før eller ved begyndelsen af startprocessen og slutter ved afslutningen af den afsluttende tomgangsperiode af den sidste elementære del 1-kørecyklus (kørsel i byområder) efter 780 sekunder.
 Den første kørecyklus begynder med


text:
en tomgangsperiode på 11 sekunder, så snart motoren er startet.
 5.3.2. Ved analyse af de prøveudtagne emissioner finder bestemmelserne i punkt 7.2 i bilag 4 anvendelse. Ved gennemførelse af analysen af emissionsprøven skal den tekniske tjeneste så vidt muligt undgå fugt fra kondens i sækkene til udtagning af udstødningsgas.
 5.3.3. Ved beregninger af masseemissionerne finder bestemmelserne i punkt 8 i bilag 4 anvendelse.
 6. ANDRE KRAV
 6.1. Irrationel emissionskontrolstrategi
 6.1.1. Enhver irrationel emissionskontrolstrategi, som resulterer i en nedsættelse af effektiviteten af emissionskontrolsystemet under normal kørsel ved lave temperaturer, der ikke er omfattet af de standardiserede emissionsprøver, kan betragtes som et nødprogram.
 BILAG 9
 Type V-Prøve
 (Beskrivelse af holdbarhedsprøvning til kontrol af forureningsbegrænsende udstyrs holdbarhed)
 1. INDLEDNING
 I dette bilag beskrives en forældelsesprøvning over 80 000 km til kontrol af holdbarheden af forureningsbegrænsende udstyr monteret på køretøjer med motor med styret tænding eller kompressionstænding.
 2. PRØVEKØRETØJ
 2.1. Køretøjet skal være i god mekanisk stand; motoren og det forureningsbegrænsende udstyr skal fremtræde i ny stand. Køretøjet kan være det samme som det, der indleveres til type I-prøven; type I-prøven må først udføres, efter at køretøjet har kørt mindst 3 000 km af den forældningscyklus, der er beskrevet i punkt 5.1 nedenfor..
 3. BRÆNDSTOF
 Holdbarhedsprøven udføres med et passende brændstof, som fås i handelen.
 4. KØRETØJETS VEDLIGEHOLDELSE OG INDSTILLING
 Al vedligeholdelse, indstilling og brug af testkøretøjets betjeningsorganer udføres som foreskrevet af fabrikanten.
 5. KØRSEL PÅ BANE, VEJ ELLER CHASSISDYNAMOMETER
 5.1. Prøvecyklus
 På bane, vej eller rullestand skal distancen køres efter følgende prøvecyklus (figur 9/1):
 5.1.1. holdbarhedsprøvecyklussen består af elleve cyklusser hver dækkende en distance på 6 km
 5.1.2. under de første ni cyklusser bringes køretøjet til standsning fire gange midt i cyklussen, hver gang med motoren i tomgang i 15 sekunder
 5.1.3. normal acceleration og deceleration
 5.1.4. fem decelerationer midt i hver cyklus med et hastighedsfald fra cyklushastigheden til 32 km/h, hvorefter køretøjet gradvis igen accelereres op til cyklushastigheden
 5.1.5. den tiende cyklus gennemkøres med en konstant hastighed på 89 km/h
 den ellevte cyklus påbegyndes med maksimal acceleration fra stilstand til 113 km/h. Halvvejs gennemføres en normal opbremsning, indtil køretøjet er bragt til standsning. Dette efterfølges af en tomgangsperiode på 15 sekunder og endnu en maksimal acceleration.
 Kørecyklussen gentages derpå fra begyndelsen.
 Maksimumshastigheden i hver cyklus fremgår af nedenstående tabel:
 Tabel 9.1.
 Maksimumshastighed i hver cyklus
 Cyklus
 Cyklushastighed i km/h
 1
 64
 2
 48
 3
 64
 4
 64
 5
 56
 6
 48
 7
 56
 8
 72
 9
 56
 10
 89
 11
 113
 Figur 9/1
 Prøvecyklus
 5.2. Såfremt fabrikanten anmoder herom, kan der benyttes en alternativ prøvecyklus på vej. En sådan alternativ prøvecyklus på vej skal forud for prøven godkendes af den tekniske tjeneste og skal i det store og hele have den samme gennemsnitshastighed, hastighedsfordeling, antal standsninger pr. kilometer og antal accelerationer pr. kilometer som prøvecyklussen på bane eller dynamometer beskrevet i punkt 5.1 og figur 9/1.
 5.3. Holdbarhedsprøven eller, såfremt fabrikanten har anmodet herom, den alternative holdbarhedsprøve skal gennemkøres, indtil køretøjet har kørt i alt mindst 80 000 km.
 5.4. Prøvningsudstyr
 Chassisdynamometer