text:
126.
 Før ad hoc-gruppen afsluttede sit arbejde, blev disse emner behandlet i en dom afsagt af Domstolen, der berørte forskellige aspekter af dette spørgsmål (156). Domstolen fandt, at den ret, der efter en af konventionens kompetenceregler har kompetence til at påkende en sags realitet, også har kompetence til at træffe afgørelse om anvendelse af foreløbige, herunder sikrende retsmidler, uden at der gælder andre betingelser for kompetencen hertil (157). Den relevante bestemmelse i konventionen tilføjer en yderligere kompetenceregel, som går ud på, at en ret har kompetence til at anvende foreløbige, herunder sikrende retsmidler, som er fastsat i dens nationale lovgivning, selv om retten ikke har kompetence til at påkende sagens realitet, for så vidt som sagens genstand falder ind under konventionens materielle anvendelsesområde (158). Den omstændighed, at en sag vedrørende realiteten er anlagt eller kan anlægges ved en ret i en konventionsstat, kan således ikke medføre, at en ret i en anden konventionsstat mister sin kompetence (159). En sådan kompetence afhænger ikke af konventionens kompetenceregel og kan også baseres på en af reglerne vedrørende eksorbitant kompetence i konventionens artikel 3. Hvad angår konventionens betingelser for at anvende foreløbige, herunder sikrende, retsmidler som omhandlet i den relevante konventionsbestemmelse, er det en betingelse for anvendelsen af sådanne retsmidler, at der bl.a. består en reel tilknytning mellem genstanden for de retsmidler, der kræves anvendt, og den stedlige kompetence i den stat, i hvilken retten er beliggende (160).
 Definitionen af foreløbige og sikrende retsmidler afhænger af den nationale lovgivning, der gælder for retten, men den nationale lovgivning skal fortolkes i overensstemmelse med begrebet som fastsat af Domstolen, der som allerede nævnt definerer det som retsmidler, der skal sikre opretholdelsen af en bestemt faktisk eller retlig situation med det formål at beskytte rettigheder, der påstås anerkendt ved afgørelsen af sagens realitet. I lyset af dette begreb vil en afgørelse om foreløbig betaling i henhold til en kontrakt efter sin karakter kunne træde i stedet for den afgørelse, der træffes af den ret, der har kompetence til at træffe afgørelse om sagens realitet, og er ikke et foreløbigt retsmiddel i konventionsbestemmelsens forstand, medmindre der for det første er sikkerhed for tilbagebetaling af beløbet til rekvisitus for det tilfælde, at rekvirenten ikke får medhold i sagens realitet, og det begærede retsmiddel for det andet kun rettes mod bestemte formuegoder, som tilhører rekvisitus, og som befinder sig eller vil komme til at befinde sig inden for det område, hvor den ret, sagen er indbragt for, har den stedlige kompetence (161).
 127.
 I betragtning af denne dom fra Domstolen drøftede ad hoc-gruppen, om det var nødvendigt at kodificere de i dommen nævnte principper i artikel 31, men konkluderede, at det var det ikke, bl.a. på grund af den yderligere præcisering, som kunne være nødvendig, hvis de skulle indarbejdes i en retsakt, især for så vidt angår den omstændighed, der knytter retsmidlets genstand sammen med rettens stedlige kompetence, som i dommen blev defineret udelukkende med henvisning til den konkrete sag.
 Et andet problem vedrører de andre konventionsstaters anerkendelse af retsmidler,


text:
der er anordnet i henhold til artikel 31. Retsmidler, der er anordnet af den ret, der i medfør af konventionen har kompetence med hensyn til sagens realitet, er uden tvivl afgørelser, der skal anerkendes i henhold til konventionens afsnit III, men det forekommer naturligt, at afgørelser, der træffes på grundlag af den kompetence, der er omhandlet i artikel 31, i princippet ikke bør give anledning til anerkendelse og fuldbyrdelse i udlandet. Også på dette punkt foretrak ad hoc-gruppen ikke at indsætte udtrykkelige bestemmelser i konventionen.
 KAPITEL IV
 ANERKENDELSE OG FULDBYRDELSE
 1.
 Generelt
 128.
 Forenkling af procedurerne for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, der er omfattet af Luganokonventionens anvendelsesområde, er et fundamentalt aspekt af denne konvention, ligesom det var det af Bruxelleskonventionen, hvor det var det erklærede hovedmål. Formålet med afsnit III er at indføre en procedure, der i videst mulig udstrækning letter retsafgørelsers frie bevægelighed og yderligere mindsker de hindringer, der stadig findes, selv om reglerne for anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser i Bruxelleskonventionen fra 1968 allerede kunne betragtes som yderst liberale (162).
 Der er ingen tvivl om, at man i et fælles retligt område som omhandlet i EF-traktaten, der er glimrende egnet til at blive udvidet til at omfatte de EFTA-lande, der er nævnt i Luganokonventionen, vil kunne opnå fri bevægelighed for retsafgørelser ved at afskaffe eventuelle eksekvaturprocedurer i konventionsstaterne for så vidt angår retsafgørelser fra andre konventionsstater, således at sådanne retsafgørelser kan fuldbyrdes direkte, uden at der er brug for nogen efterprøvelse. Ad hoc-gruppen overvejede omhyggeligt denne mulighed, men nåede frem til, at det i lyset af de prærogativer som led i den nationale suverænitet, der stadig kendetegner de europæiske stater, er for tidligt at tage et sådant skridt, idet et af de vigtige prærogativer er retspleje, i det mindste når det gælder langt de fleste retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (163).
 De ændringer, der er foretaget i reglerne om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, er ikke desto mindre baseret på den opfattelse, at det er muligt at begrænse interventionen fra fuldbyrdelsesstatens myndigheder yderligere, og at afgørelsen om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, stort set kan indskrænkes til at være en formalitet. Denne konklusion understøttes af en gennemgang af den nationale retspraksis for så vidt angår de tidligere konventioner, der viser, at det er forsvindende få afgørelser om eksigibilitet, der er blevet appelleret i henhold til Bruxelles- og Luganokonventionerne.
 129.
 På den baggrund bygger konventionens afsnit III på princippet om, at afgørelser om eksigibilitet til en vis grad skal være automatiske og kun skal underkastes formel efterprøvelse, idet der på dette indledende stadium af sagens behandling ikke skal foretages nogen prøvelse af de grunde til at afslå anerkendelse, der er fastsat i konventionen. På dette stadium forventes domsstaten altså at handle korrekt, en tilgang, der også kommer til udtryk i andre af de regler, der gælder for det europæiske fælles marked. Prøvelsen af grundene til at afslå anerkendelse udsættes til andet stadium, hvor en part, mod hvem der foreligger en afgørelse om eksigibilitet, og som

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
beslutter at anfægte den, skal bevise tilstedeværelsen af sådanne grunde. Denne forenkling af proceduren for afgørelser om eksigibilitet ledsages af en efterprøvelse af grundene til at afslå anerkendelse, der indskrænkes i forhold til 1988-konventionen, uden at der dog foretages nogen udhuling af princippet om, at sagsgangen i domsstaten skal opfylde kravene om en retfærdig rettergang og retten til et forsvar.
 130.
 Hvad angår de retsafgørelser, der skal anerkendes og fuldbyrdes, blev det ikke anset for nødvendigt at foretage nogen ændringer, og artikel 32 er en gentagelse af den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen (164). Alle afgørelser, der træffes af en domsmyndighed, betragtes derfor uanset deres betegnelse som »retsafgørelser«; dette udtryk omfatter også kendelser vedrørende sagsomkostninger, der afsiges af en embedsmand ved retten, en praksis, der findes i nogle europæiske systemer. Det skal bemærkes, at den brede definition af »ret« i artikel 62 betyder, at artikel 32 også skal fortolkes bredt, når det gælder typen af den myndighed, som har truffet den afgørelse, der forelægges med henblik på anerkendelse og fuldbyrdelse. Definitionen dækker således afgørelser, der træffes af en domsmyndighed eller et organ eller en person, der udøver en domstolsfunktion, uanset om den person, der træffer afgørelsen, formelt betegnes som »dommer«, hvilket f.eks. ikke er tilfældet, når et betalingspåbud afsiges af en referendar eller justitssekretær. Ad hoc-gruppen fandt det ikke nødvendigt at ændre artikel 32 for at tillade en bred fortolkning, der tager højde for den hastige udvikling af nationale procedurer ud fra et ønske om at fremskynde retssager.
 Foreløbige og sikrende retsmidler er også omfattet af definitionen af »retsafgørelser«, når de er anordnet af en ret, forudsat at begge parter i domsstaten først har haft lejlighed til at blive hørt. Domstolen har slået fast, at det er på grund af de garantier, der tilstås sagsøgte under sagen i domsstaten, at konventionen er liberal med hensyn til anerkendelse og fuldbyrdelse, hvilket vil sige, at de betingelser, som opstilles i konventionens afsnit III, ikke er opfyldt vedrørende foreløbige eller sikrende retsmidler, der er anordnet eller tilladt af en ret, uden at den part, mod hvem de er rettet, har været tilvarslet, når disse skal fuldbyrdes uden forudgående forkyndelse for den pågældende part (165).
 Det skal endelig bemærkes, at afgørelser som nævnt i afsnit III tillige omfatter domme afsagt af EF-Domstolen eller andre retter i henhold til EF-lovgivningen (166), eftersom det i artikel 1, stk. 3, som nævnt ovenfor præciseres, at udtrykket »konventionsstat« også kan betyde Det Europæiske Fællesskab.
 2.
 Anerkendelse
 131.
 Der er ingen ændring i forhold til 1988-konventionen for så vidt angår strukturen i afdelingen om anerkendelse af retsafgørelser som det væsentligste spørgsmål eller som bispørgsmål under en sag for en ret i en konventionsstat (artikel 33, se Jenardrapporten, s. 43-44). Det skal her blot tilføjes, at i kraft af præciseringen i artikel 1, stk. 3, finder reglerne i afdelingen om anerkendelse også anvendelse på EF-Domstolens domme, når der er tale om deres anerkendelse i stater, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab. De eneste ændringer, der er foretaget for yderligere


text:
at begrænse efterprøvelsen af udenlandske retsafgørelser, er dem, der vedrører grundene til at afslå anerkendelse.
 1. Grundlæggende retsprincipper (artikel 34, nr. 1)
 132.
 Europa-Kommissionen har foreslået, at man sletter henvisningen til grundlæggende retsprincipper i den stat, som anmodningen rettes til, som en af grundene til at afslå anerkendelse, da denne grund kun har været anvendt meget sjældent i nationale retters afgørelser vedrørende Bruxelles- og Luganokonventionerne, og Domstolen aldrig er blevet anmodet om at afklare dens rækkevidde. Trods nogen støtte var der ikke tilstrækkelig opbakning til dette forslag i ad hoc-gruppen, hvor indvendingerne gik på, at den stat, som anmodningen rettes til, er nødt til at kunne beskytte sine fundamentale interesser ved at påberåbe sig grundlæggende retsprincipper, også selv om dette sjældent anvendes. For at understrege, at der er tale om en ekstraordinær anvendelse af denne grund, fastsættes det nu i bestemmelsen, at anerkendelse kun kan afslås, såfremt den »åbenbart« vil stride mod grundlæggende retsprincipper.
 133.
 Begrebet »grundlæggende retsprincipper« defineres hovedsagelig i overensstemmelse med lovgivningen i den stat, som anmodningen rettes til. Domstolen har imidlertid slået fast, at den har kompetence til at efterprøve de grænser, inden for hvilke en national ret kan påberåbe sig grundlæggende retsprincipper som begrundelse for ikke at anerkende en udenlandsk retsafgørelse, og den har bestemt, at anvendelse af begrebet grundlæggende retsprincipper som omhandlet i artikel 34, nr. 1, kun kan komme på tale i tilfælde, hvor anerkendelse på helt uantagelig måde vil være i strid med retsordenen i den stat, som anmodningen rettes til, idet dette ville udgøre et indgreb i et grundlæggende princip; det må kræves, at indgrebet udgør en åbenbar overtrædelse af en retsregel, der anses for væsentlig i retsordenen i den pågældende stat (167). Men hvis indgrebet i retsordenen ikke er af denne art, vil anvendelsen af de grundlæggende retsprincipper i sidste ende være i konflikt med det forbud mod efterprøvelse af en udenlandsk retsafgørelses realitet, der er fastsat i konventionens artikel 36 (168).
 Det er her et spørgsmål, om begrebet grundlæggende retsprincipper i konventionen kun har relation til materielle retsprincipper eller også omfatter såkaldte proceduremæssige retsprincipper, eller om proceduremæssige retsprincipper kun er relevante i det omfang, de falder ind under garantien for retten til en retfærdig rettergang i artikel 34, nr. 2. Spørgsmålet er blevet indgående drøftet i ad hoc-gruppen og har også været genstand for betydelig opmærksomhed i litteraturen, hvor der er varierende holdninger. Her igen er det relevant at minde om Domstolens retspraksis; efter at have bemærket, at retten til at varetage sine interesser hører til de grundlæggende rettigheder, der følger af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, og at denne ret garanteres af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, konkluderede Domstolen i en sag, at en national ret var berettiget til at betragte det som en klar tilsidesættelse af en grundlæggende rettighed, at en tiltalt ikke havde fået adgang til at forsvare sig (169). Denne dom blev imidlertid afsagt på baggrund af omstændighederne ved den konkrete sag, som involverede en afgørelse med hensyn til et borgerligt krav, hvorefter der skulle betales erstatning, og som


text:
var subsidiær i forhold til en udeblivelsesdom i en kriminalsag; dommen kan ikke fortolkes derhen, at en part i henhold til artikel 34, nr. 1, kan påberåbe sig et indgreb i hans ret til at varetage sine interesser under sagen, selv et indgreb, der ikke åbenbart strider mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som anmodningen rettes til, jf. Domstolens dom.
 2. Tilsidesættelse af den udeblevne sagsøgtes rettigheder (artikel 34, nr. 2)
 134.
 Ifølge 1988-konventionen kan en retsafgørelse ikke anerkendes, såfremt anmodningen eller det tilsvarende indledende processkrift i sagen ved retten i domsstaten ikke »forskriftsmæssigt« er blevet forkyndt eller meddelt den udeblevne sagsøgte »i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen« (170). Denne bestemmelse opstiller to betingelser: den ene, der vedrører spørgsmålet om, hvorvidt forkyndelsen er sket forskriftsmæssigt, indebærer en afgørelse på grundlag af domsstatens lovgivning og de konventioner, som denne stat er bundet af med hensyn til forkyndelser og meddelelser, mens den anden betingelse, der angår den tid, som er nødvendig for, at sagsøgte kan varetage sine interesser under sagen, indebærer en bedømmelse af faktiske forhold, idet det skal efterprøves, om fristen, beregnet fra det tidspunkt, da forkyndelse eller meddelelse er sket forskriftsmæssigt, har givet sagsøgte tilstrækkelig tid til at varetage sine interesser (171). Det har givet anledning til visse praktiske vanskeligheder med hensyn til at fastslå, om disse betingelser er opfyldt, og Domstolen har gentagne gange været nødt til at intervenere, især for så vidt angår den anden betingelse og de to betingelsers kumulative virkning.
 Domstolen har afklaret flere aspekter af bestemmelsen på en positiv måde, som det vil kunne ses, men den har også peget på mangler, som en debitor i ond tro kunne misbruge. Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt dokumentet er forskriftsmæssigt forkyndt, har Domstolen især fastslået, at de to betingelser har kumulativ virkning, hvilket betyder, at en afgørelse i en udeblivelsessag ikke må anerkendes, såfremt det indledende processkrift i sagen ikke er blevet forskriftsmæssigt forkyndt for den udeblevne sagsøgte, men dog er blevet forkyndt for ham i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen (172), og den har antydet, at den ret, som sagen forelægges for, kan tage hensyn til eventuelle uregelmæssigheder i forbindelse med forkyndelsen, som skal vurderes på baggrund af den lovgivning, der gælder for retten i domsstaten, herunder eventuelle relevante internationale konventioner. For så vidt angår en rettidig forkyndelse har Domstolen slået fast, at den omstændighed, at sagsøgte eventuelt senere har fået kendskab til sagen, er irrelevant, hvis det er sket, efter at retsafgørelsen er blevet truffet, også selv om der har været retsmidler til rådighed i domsstaten, og sagsøgte ikke har gjort brug af dem (173).
 Disse domme, som Domstolen har afsagt, er baseret på en ordret fortolkning af reglen med den åbenbare hensigt at beskytte debitor, og de har været genstand for en del debat i litteraturen, hvor det er blevet understreget, at det også er nødvendigt at beskytte kreditor, og at en debitor i ond tro ikke bør kunne


text:
benytte sig af rent formelle og ubetydelige uregelmæssigheder eller forsinkelser i forkyndelsen til ikke at foretage sig noget ud fra den overbevisning, at når der indgives anmodning om anerkendelse af retsafgørelsen, vil han kunne påberåbe sig de grunde til afslag, der er fastsat i konventionen. Denne debat har også været oppe i ad hoc-gruppen, der har set specielt på dette spørgsmål og forsøgt at finde en løsning, der skaber balance mellem kreditors og debitors interesser og ikke tillader, at en debitor, der har kendskab til sagen mod ham, ikke foretager sig noget og dernæst påberåber sig en bestemmelse, der vil føre til afslag på anerkendelse af retsafgørelsen med henvisning til formelle grunde.
 135.
 Af denne grund kræver artikel 34, nr. 2, ikke længere udtrykkeligt forskriftsmæssig forkyndelse, men behandler spørgsmålet sammen med sagsøgtes mulighed for at varetage sine interesser og den tid, der kræves hertil. Forkyndelsen for sagsøgte skal nu foregå »på en sådan måde, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen«. Denne formulering kræver ikke længere blot, at det efterprøves, om forkyndelsen har fundet sted i overensstemmelse med gældende lovgivning, men kræver i stedet en bedømmelse af de faktiske omstændigheder, hvor overholdelsen af reglerne for forkyndelse naturligvis vil spille en vigtig, men ikke afgørende rolle: den ret, hvor der anmodes om anerkendelse, vil skulle se på alle andre faktorer, der eventuelt vil kunne hjælpe med til at fastslå, om forkyndelsen til trods for den ene eller den anden uregelmæssighed har fundet sted på en sådan måde, at sagsøgte har kunnet varetage sine interesser under sagen. En uregelmæssighed i forbindelse med forkyndelsen er altså kun en grund til at afslå anerkendelse som omhandlet i artikel 34, nr. 2, hvis den har skadet sagsøgte ved at forhindre ham i at varetage sine interesser under sagen (174), og er ikke relevant, hvis sagsøgte kunne være mødt i retten og have forsvaret sig og muligvis endog have påberåbt sig denne uregelmæssighed i domsstaten.
 Denne bedømmelse af de faktiske omstændigheder skal ligesom i 1988-konventionen ledsages af en anden sådan bedømmelse, så det kan fastslås, om sagsøgte har haft tilstrækkelig tid til at varetage sine interesser under sagen, og retten kan til det formål se på alle relevante omstændigheder, også selv om disse først er opstået efter forkyndelsen (175), og tillige bestemmelsen i artikel 26, stk. 2, som retten i domsstaten under alle omstændigheder skal overholde (176). Artikel 34, nr. 2, kræver ikke bevis for, at det indledende processkrift rent faktisk er blevet forkyndt for sagsøgte, men kun for, at fristen beregnet fra tidspunktet for forkyndelse har været tilstrækkelig til, at sagsøgte har kunnet varetage sine interesser under sagen (177).
 136.
 Beskyttelsen af debitor i artikel 34, nr. 2, i tilfælde af mangelfuld forkyndelse er også blevet begrænset på en anden måde: selv om forkyndelsen ikke er sket i så god tid og på en sådan måde, at sagsøgte har kunnet varetage sine interesser under sagen, skal retsafgørelsen anerkendes, hvis sagsøgte har undladt at tage skridt til at anfægte den i domsstaten, når han


text:
havde mulighed for at gøre det. Beskyttelsen af en udebleven sagsøgt i tilfælde af mangelfuld forkyndelse bør ikke omfatte sager, hvor sagsøgte ikke foretager sig noget, og det er hensigten med reglen at løse dette problem ved at kræve, at sagsøgte, hvis han kan, skal rejse eventuel indsigelse i domsstaten og udtømme alle retsmidler dér snarere end at holde dem i reserve til det efterfølgende stadium, når retsafgørelsen skal anerkendes i en anden konventionsstat. Undtagelsen i artikel 34, nr. 2, udelukker altså klart Domstolens tidligere fortolkning af den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen (178).
 137.
 Artikel 34, nr. 2, har et generelt anvendelsesområde, idet hensigten er at sikre, at retsafgørelser, der tillades fri bevægelighed i konventionsstaterne, er blevet afsagt under overholdelse af princippet om retten til et forsvar. Artiklen finder derfor anvendelse uanset sagsøgtes bopæl, der kan befinde sig i en anden konventionsstat, i en ikke-konventionsstat eller i samme stat som den ret, hvor den oprindelige sag er anlagt (179).
 Det skal dog bemærkes, at det i artikel III, stk. 1, i protokol nr. 1, der er indsat efter anmodning fra Schweiz, hedder, at Schweiz forbeholder sig ret til efter ratifikation at erklære, at landet ikke vil anvende den del af artikel 34, nr. 2, der vedrører debitors undladelse af at tage skridt til at anfægte retsafgørelsen i domsstaten, selv om han havde mulighed for at gøre det. Den schweiziske delegation indtog den holdning, at denne undtagelse ikke i tilstrækkeligt omfang respekterer sagsøgtes ret til en retfærdig rettergang. I artikel III i protokol nr. 1 hedder det naturligt nok også, at hvis Schweiz fremsætter en sådan erklæring, skal de øvrige kontraherende parter anvende samme forbehold med hensyn til retsafgørelser truffet af retterne i Schweiz. De kontraherende parter kan tage samme forbehold over for en ikke-konventionsstat, der tiltræder konventionen i henhold til artikel 70, stk. 1, litra c).
 3. Uforenelighed mellem retsafgørelser (artikel 34, nr. 3 og 4)
 138.
 Det har ikke været nødvendigt at foretage nogen ændring i artikel 34, nr. 3, der indeholder det princip, at en retsafgørelse truffet i en konventionsstat ikke kan anerkendes, såfremt den er uforenelig med en retsafgørelse truffet mellem de samme parter i den stat, som anmodningen rettes til. Denne bestemmelse vil kun blive anvendt sjældent i betragtning af reglerne om kompetencekoordination for så vidt angår litispendens og indbyrdes sammenhængende krav; den har et bredt anvendelsesområde, idet hensigten er at beskytte retssikkerheden i den stat, som anmodningen rettes til, der vil blive skadet, hvis der findes to retsafgørelser, som er i konflikt med hinanden (180). Retsafgørelser kan altså være uforenelige, også selv om de pågældende tvister kun har parterne til fælles og hverken har samme genstand eller hviler på samme grundlag (181). Det er heller ikke nødvendigt for at forhindre anerkendelse, at retsafgørelsen i den stat, som anmodningen rettes til, er blevet truffet forud for den udenlandske retsafgørelse.
 Det er dog nødvendigt at se på, hvilken af de to retsafgørelser der er den første, så der kan tages stilling til, hvilken af de to uforenelige


text:
udenlandske retsafgørelser der skal anerkendes i den stat, som anmodningen rettes til (182). 1988-konventionen (artikel 27, nr. 5) omhandlede kun anerkendelse af en retsafgørelse truffet i en konventionsstat, der var uforenelig med en afgørelse, der tidligere var truffet i en ikke-konventionsstat; i artikel 34, nr. 4, i den nye konvention har man tilføjet tilfældet med en retsafgørelse truffet i en konventionsstat, der er uforenelig med en retsafgørelse, der tidligere er truffet i en anden konventionsstat, og har sidestillet disse. I sager af denne art betyder den omstændighed, at retsafgørelserne er uforenelige, at den seneste ikke kan anerkendes, men kun hvis retsafgørelserne er truffet i tvister mellem de samme parter, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, dog altid forudsat at de opfylder betingelserne for at blive anerkendt i den medlemsstat, som anmodningen rettes til. Hvis der ikke er samme genstand eller grundlag, anerkendes begge retsafgørelser, også selv om de er indbyrdes uforenelige. Der skal herefter findes en løsning på uforeneligheden ved den nationale ret, som anmodes om fuldbyrdelse, der kan anvende sit eget systems regler til formålet og tillige lægge vægt på andre faktorer end rækkefølgen af retsafgørelserne, f.eks. den rækkefølge, i hvilken sagerne blev anlagt, eller i hvilken de blev res judicata, hvilket ikke er noget anerkendelseskrav i henhold til konventionen.
 4. Kompetencen for retterne i domsstaten (artikel 35)
 139.
 Ligesom i 1988-konventionen anerkendes retsafgørelser truffet i en konventionsstat generelt i den stat, som anmodningen rettes til, uden at kompetencen for retterne i domsstaten efterprøves. Artikel 35 gentager, at der ikke må være nogen sådan efterprøvelse, og at efterprøvelsen vedrørende grundlæggende retsprincipper ikke kan foretages af kompetencereglerne, men den indeholder også de samme undtagelser som tidligere angående forbuddet mod efterprøvelse af kompetencen for retterne i domsstaten. Det blev foreslået, at undtagelserne helt skulle udgå, med det formål at fjerne enhver efterprøvelse af kompetence (183), men efter nøje overvejelse nåede ad hoc-gruppen frem til, at dette ville være forhastet. Der er derfor undtagelser for tilsidesættelse af kompetencereglerne i forbindelse med forsikrings- og forbrugeraftaler eller reglerne om enekompetence (afsnit II, afdeling 3, 4 og 6) samt for det tilfælde, der er omhandlet i artikel 68, og de tilfælde, der er omhandlet i artikel 64, stk. 3, og artikel 67, stk. 4 (184). Det blev drøftet, om tilsidesættelsen af kompetencereglerne i forbindelse med individuelle arbejdsaftaler bør tilføjes på listen over undtagelser. Men det blev besluttet, at det bør de ikke, eftersom det i tvister på arbejdsmarkedet normalt er arbejdstageren, der anlægger sag, med det resultat at efterprøvelsen, der er til hinder for anerkendelse, i de fleste tilfælde ville komme arbejdsgiveren til gode i dennes egenskab af sagsøgte.
 5. Afskaffelse af efterprøvelsen af de bestemmelser, der er anvendt af retten i domsstaten
 140.
 Ifølge artikel 27, nr. 4, i 1988-konventionen kunne anerkendelse afslås, hvis retten i domsstaten i forbindelse med sin afgørelse om et præjudicielt spørgsmål om fysiske personers retlige status eller deres rets- og handleevne, om formueforholdet mellem ægtefæller eller om arv efter loven eller testamente (alle spørgsmål, der falder


text:
uden for konventionens anvendelsesområde), havde anvendt en anden bestemmelse end bestemmelsen i den internationale privatret i den stat, som anmodningen var rettet til; man fandt, at denne regel nu er overflødig, ikke mindst på grund af de fremskridt, der er gjort i harmoniseringen af den internationale privatret på disse områder i Det Europæiske Fællesskab, men også og især fordi en sådan bestemmelse ikke findes i Bruxelles II-forordningen. Den er ikke med i den nye konvention, og det vil derfor i fremtiden ikke være muligt at påberåbe sig denne grund til afslag, som var et levn fra efterprøvelsen af en udenlandsk retsafgørelses realitet.
 Efterprøvelse med hensyn til sagens realitet er helt udelukket i henhold til konventionens artikel 36, der har samme ordlyd som den tilsvarende bestemmelse i den tidligere konvention (185).
 6. Appel af den udenlandske retsafgørelse, som der anmodes om anerkendelse af (artikel 37)
 141.
 Der er ikke ændret ved reglen om, at den ret, hvor der anmodes om anerkendelse af en retsafgørelse, der er truffet i en anden konventionsstat, kan udsætte sagen, såfremt afgørelsen er blevet appelleret i den anden stat. Artikel 37 gengiver artikel 30 i 1988-konventionen og kræver ingen særlige bemærkninger (se Jenardrapporten, s. 46, og Schlosserrapporten, punkt 195-204).
 3.
 Fuldbyrdelse
 142.
 Konventionens afsnit III, afdeling 2, om fuldbyrdelse indeholder et sæt bestemmelser, der som allerede nævnt (186) har undergået store forandringer i forbindelse med revisionen med henblik på yderligere forenkling af de procedurer, ifølge hvilke retsafgørelser erklæres for eksigible i den stat, som anmodningen rettes til, og også anerkendes, hvis anerkendelse påberåbes som det væsentligste i henhold til artikel 33, stk. 2, hvori der henvises til proceduren i afdeling 2 og 3 i afsnit III. Princippet om, at fuldbyrdelse er betinget af en afgørelse om eksigibilitet, forbliver ikke desto mindre uændret og er fastsat i artikel 38, der er formuleret på samme måde som artikel 31 i 1988-konventionen. Der kan derfor kun træffes afgørelse om eksigibilitet for så vidt angår en retsafgørelse, der allerede er eksigibel i den stat, hvor den blev truffet, og kun efter anmodning fra en berettiget part (187). Når retsafgørelsen er erklæret for eksigibel, kan den fuldbyrdes i den stat, som anmodningen rettes til; i Det Forenede Kongerige skal en retsafgørelse dog registreres med henblik på fuldbyrdelse (188). Artikel 1, stk. 3, gør det klart, at afdelingen om fuldbyrdelse også finder anvendelse på EF-Domstolens domme, når de skal fuldbyrdes i lande, der ikke er medlemmer af Fællesskabet. Domstolens domme skal derfor fuldbyrdes i disse stater på samme måde som nationale retsafgørelser, der træffes i konventionsstater.
 1. Afgørelse om eksigibilitet: første stadium (artikel 39-42 og 53-56)
 a) Ret eller kompetent myndighed (artikel 39)
 143.
 Ligesom tidligere angiver konventionen udtrykkeligt, hvilke retter eller myndigheder i konventionsstaterne der har kompetence til at modtage anmodninger om at få udenlandske retsafgørelser erklæret for eksigible. Disse er nu angivet i et bilag (bilag II) i stedet for i selve konventionsteksten, en ændring, der forenkler præsentationen af proceduren (ang. baggrunden for at flytte listen over kompetente retter eller myndigheder


text:
til et bilag, se også bemærkningerne til artikel 77 nedenfor). Det skal bemærkes, at der i artikel 39, stk. 1, henvises til »ret eller kompetent myndighed«. Det står derfor konventionsstaterne frit for at overlade håndteringen af dette første stadium af sagens behandling til en myndighed, der ikke er en ret. Alle har faktisk for det meste udpeget retter, men det skal bemærkes, at når det gælder anmodninger om afgørelser om officielt bekræftede notardokumenters eksigibilitet, har Frankrig og Tyskland udpeget en notarmyndighed (président de la chambre départementale des notaires) eller en notar, mens Malta i tilfælde af en retsafgørelse om underholdspligt har udpeget justitskontoret (Reġistratur tal-Qorti). Andre lande vil kunne følge deres eksempel, da der er tale om en ikke-kontradiktorisk procedure, og den efterprøvelse, der skal foretages, er af rent formel karakter.
 144.
 Hvad angår de udpegede retters stedlige kompetence henviste 1988-konventionen til den part, mod hvem der blev anmodet om fuldbyrdelse, og såfremt denne part ikke havde bopæl på den stats område, som anmodningen var rettet til, stedet for fuldbyrdelsen. Denne ordning havde den fordel for kreditor, at hvis der var flere fuldbyrdelsessteder, kunne han anmode om blot én afgørelse om eksigibilitet, selv om han derefter var nødt til at henvende sig til flere retter med henblik på fuldbyrdelse. Men det havde også den ulempe, at hvis debitors bopæl og fuldbyrdelsesstedet ikke var det samme, var kreditor nødt til at henvende sig til to retter, først retten på bopælsstedet og dernæst retten på fuldbyrdelsesstedet. Ad hoc-gruppen har overvejet dette spørgsmål og har trods nogen uenighed bekræftet, at det er ønskeligt at definere den interne kompetence direkte i konventionen for at gøre det lettere for kreditor at finde ud af, hvilken ret han skal henvende sig til (189). Den er af den opfattelse, at det vil være bedst at afgøre den territoriale kompetence i den konkrete sag ved at give kreditor valget mellem debitors bopælssted og fuldbyrdelsesstedet for dermed at give ham mulighed for at henvende sig direkte til fuldbyrdelsesstedets ret.
 Artikel 39, stk. 2, afspejler denne tilgang, idet det heri hedder, at den stedlige kompetence afgøres efter den parts bopæl, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, eller efter fuldbyrdelsesstedet. Denne formulering betyder, at det ikke længere er nødvendigt at henvise udtrykkeligt til det tilfælde, hvor debitor har bopæl i en ikke-konventionsstat, selv om kreditor i så fald naturligvis kun vil kunne bruge fuldbyrdelsesstedet.
 Det blev også foreslået, at når der anmodes om fuldbyrdelse mod mere end en part, bør artikel 39 gentage kompetencereglen fra artikel 6, nr. 1, og foreskrive stedlig kompetence for retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har bopæl. Ad hoc-gruppen indtog imidlertid den holdning, at når det gælder intern kompetence, er det bedre ikke at fastsætte regler for hvert enkelt aspekt. Spørgsmålet om, hvad der skal ske, hvis der anmodes om fuldbyrdelse mod mere end en part, vil derfor skulle afgøres på grundlag af den nationale lovgivning i de enkelte konventionsstater.
 b) Anmodningen (artikel 40 og 53-56)
 145.
 Ligesom i 1988-konventionen afgøres fremgangsmåden ved


text:
fremsættelse af anmodningen efter den nationale lovgivning i den stat, som anmodningen rettes til, dog under hensyntagen til de regler, der er fastsat direkte i konventionen. Det hedder videre i konventionen, at den, der fremsætter anmodningen, skal vælge en processuel bopæl i retskredsen for den ret, som anmodningen er indgivet til, og at han, såfremt lovgivningen i den stat, som anmodningen rettes til, ikke har regler for et sådant valg af bopæl, skal udpege en procesfuldmægtig (190).
 Dog er listen over dokumenter, der skal vedlægges anmodningen, blevet ændret. I artikel 46 og 47 i 1988-konventionen var der en liste over dokumenter, der skulle vise, at retsafgørelsen opfyldte betingelserne for anerkendelse; den nye artikel 40, stk. 3, henviser derimod til de dokumenter, der er nævnt i artikel 53, men artikel 53 kræver blot fremlæggelse af en genpart af afgørelsen, der opfylder de nødvendige betingelser med hensyn til godtgørelse af dens ægthed, og af en attest som omhandlet i artikel 54. Artikel 54 kræver, at den kompetente myndighed i den stat, hvor en retsafgørelse er afsagt, efter anmodning fra en berettiget part udsteder en attest, der udfærdiges på formularen i bilag V til konventionen.
 146.
 Det har været drøftet en del, om det er tilrådeligt at kræve, at den, der fremsætter anmodningen, skal fremlægge en attest snarere end faktiske dokumenter. Grunden til, at man har valgt denne løsning, er, at der generelt er stemning for at udelukke enhver efterprøvelse af den udenlandske retsafgørelse på dette første stadium. Attesten har et dobbelt formål, nemlig at forenkle kreditors stilling, idet denne kun skal fremlægge ét dokument, og at sætte den ret, som anmodningen rettes til, i stand til hurtigt at identificere de oplysninger om retsafgørelsen, som den har brug for til at træffe afgørelse om eksigibilitet. Det sker ikke sjældent, at den ret, som anmodningen rettes til, har vanskeligt ved hurtigt og pålideligt at udlede visse oplysninger af den retsafgørelse, der er truffet af retten i domsstaten, hvilket både kan skyldes, at der er tale om et fremmed sprog, og at retslige dokumenter ikke formuleres ens i alle konventionsstaternes retssystemer.
 Attesten, som den fremgår af bilag V, skal angive domsstaten, den ret eller kompetente myndighed, der har udstedt attesten, den ret, der har truffet retsafgørelsen, væsentlige oplysninger om retsafgørelsen (dato, journalnummer, parter og, såfremt retsafgørelsen blev truffet over for en udebleven sagsøgt, dato for forkyndelse af det indledende processkrift i sagen), domskonklusionen (i snæver betydning, dvs. kun den fulde tekst til selve domskonklusionen) og navnene på parter, som har haft fri proces, og den skal indeholde en erklæring om, at retsafgørelsen er eksigibel i domsstaten. Attesten vil normalt, men ikke nødvendigvis, blive udstedt af den ret, der har truffet retsafgørelsen. Attesten indeholder blot kendsgerninger og ingen oplysninger angående grundene til afslag på anerkendelse i konventionens artikel 34 og 35; dette betyder, at attesten udmærket kan udstedes af en anden person ved retten eller af en anden myndighed, der har bemyndigelse hertil i domsstaten (191).
 147.
 Formålet med attesten er at forenkle sagsbehandlingen, og det


text:
bør ikke kræves, at en kreditor fremlægger en attest, når retsafgørelsen hurtigt kan erklæres for eksigibel, selv uden attesten. For så vidt angår attesten gentager konventionen derfor den tidligere bestemmelse i artikel 48 i 1988-konventionen om dokumentation til støtte for anmodningen (192). Det hedder således i artikel 55, stk. 1, i den nye konvention, at såfremt attesten ikke fremlægges, kan den ret, som anmodningen rettes til, fastsætte en frist for dens tilvejebringelse eller anerkende et tilsvarende dokument eller, såfremt den anser sagen for tilstrækkeligt oplyst, fritage for kravet om en sådan fremlæggelse. Det fremgår klart af denne bestemmelse, at retten kan acceptere en ufuldstændig attest eller om nødvendigt fastsætte en frist for fremlæggelsen af en fuldstændigt udfyldt formular. Hvis der ikke findes nogen attest, eller hvis attesten er ufuldstændig, kan den ret, som anmodningen rettes til, naturligvis også beslutte at afslå anmodningen.
 Der er ingen ændringer i den tidligere regel om oversættelse af attesten, hvilket kun er nødvendigt, såfremt retten kræver det (artikel 55, stk. 2), og om fritagelse for legalisering af alle dokumenter, herunder procesfuldmagter (artikel 56) (193).
 c) Afgørelse om afslutning af første stadium og afgørelse om eksigibilitet (artikel 41-42)
 148.
 Retten eller den kompetente myndighed skal så hurtigt som muligt træffe afgørelse om en anmodning i henhold til konventionen og skal, såfremt de i artikel 53 omhandlede formaliteter er opfyldt, dvs. såfremt der er fremlagt en attest og en genpart af afgørelsen, der opfylder de nødvendige betingelser med hensyn til godtgørelse af dens ægthed, erklære retsafgørelsen for eksigibel. Affattelsen af artikel 41 efterlader ingen tvivl i den henseende: det hedder heri, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, »så snart« disse formaliteter er opfyldt. Man har foretrukket at skrive »så snart« snarere end at fastsætte en præcis frist, eftersom det ville have været vanskeligt at pålægge en sanktion for overskridelse af fristen; formuleringen svarer derfor til den i 1988-konventionen, hvor det for første stadium af sagens behandling var fastsat, at den ret, som anmodningen var rettet til, skulle træffe sin afgørelse »snarest muligt«, uden at der var angivet nogen præcis frist (194).
 149.
 Artikel 41 tillader ikke den ret, som anmodningen rettes til, at foretage prøvelse af, hvorvidt der er grund til at afslå anerkendelse i medfør af artikel 34 og 35. De oplysninger, der skal fremgå af attesten, tager ikke sigte på en sådan prøvelse, idet hensigten udelukkende er at gøre det lettere for den ret, som anmodningen rettes til, at tage stilling til, hvorvidt en retsafgørelse skal erklæres for eksigibel. Selv angivelsen af datoen for forkyndelse af det indledende processkrift, såfremt retsafgørelsen er truffet over for en udebleven sagsøgt, har udelukkende til formål at fastslå, at der forud for sagen mod en udebleven sagsøgt har fundet forkyndelse af det indledende processkrift sted, hvilket er et absolut minimum for, at en retsafgørelse, der er truffet over for en udebleven sagsøgt, kan tages til efterretning; det er ikke meningen, at denne oplysning skal gøre det muligt for den ret, som anmodningen rettes til, at efterprøve, om betingelserne i


text:
artikel 34, stk. 2, er opfyldt. Det skal bemærkes, at hvis det indledende processkrift i sagen ikke er blevet forkyndt, kan der ikke angives nogen dato for forkyndelse på attesten. Men også i dette tilfælde er det kun et spørgsmål om følgerne af den manglende angivelse af en dato for forkyndelse på attesten, idet det ikke konkluderes, at der ikke har fundet forkyndelse sted. Også her er rettens prøvelse derfor rent formel.
 Forbuddet mod efterprøvelse på grundlag af artikel 34 og 35 udelukker også, at anmodningen kan afslås af andre grunde end dem, der er fastsat i disse artikler, og som er de eneste grunde til at afslå at anerkende en retsafgørelse, der er truffet i en anden konventionsstat. Anmodningen kan altså ikke afslås med den begrundelse, at den ret, som anmodningen rettes til, finder, at retsafgørelsen ikke falder ind under konventionens anvendelsesområde. Den omstændighed, at retten i domsstaten har udstedt den i bilag V omhandlede attest, bekræfter, at retsafgørelsen falder inden for konventionens anvendelsesområde. At efterprøve attestens korrekthed vil være i modstrid med princippet om, at første stadium af sagens behandling bør begrænse sig til en formel prøvelse. Efterprøvelse af attestens korrekthed vil kræve en juridisk bedømmelse af retsafgørelsen og bør forbeholdes andet stadium af sagens behandling.
 Det kan heller ikke på dette første stadium indvendes, at retsafgørelsen er i modstrid med grundlæggende retsprincipper, til trods for at denne grund til at afslå anerkendelse er af almen interesse. Ad hoc-gruppen havde langvarige drøftelser om, hvorvidt det eventuelt ville være tilrådeligt at holde fast ved efterprøvelsen af de grundlæggende retsprincipper på første stadium, og der var ikke mangel på tilslutning hertil, men den nåede i sidste ende frem til, at det ikke bør være sådan, dels fordi grundlæggende retsprincipper sjældent er blevet gjort gældende i forbindelse med den praktiske anvendelse af den tidligere konvention, dels på grund af den deraf følgende forsinkelse af afgørelsen om eksigibilitet. Ligesom for de andre grundes vedkommende vil enhver påstand om, at retsafgørelsen strider imod grundlæggende retsprincipper, skulle rejses på andet stadium af sagens behandling.
 150.
 Den eneste undtagelse fra disse regler findes i artikel III, stk. 2, litra b), i protokol nr. 1, hvor en kontraherende part, for så vidt angår retsafgørelser truffet i en tiltrædelsesstat som defineret i artikel 70, stk. 1, litra c), ved en erklæring har forbeholdt sig ret til at give den ret, der har kompetence til at træffe afgørelsen om eksigibilitet, tilladelse til på embeds vegne at undersøge, hvorvidt nogen af grundene til afslag af anerkendelse og fuldbyrdelse af en retsafgørelse er til stede. Et forbehold af denne type er i modstrid med princippet om, at der ikke bør ske nogen efterprøvelse på første stadium af sagens behandling, hvilket er et grundlæggende princip i konventionssystemet, men ikke desto mindre gives der forsigtigt mulighed herfor. Et sådant forbehold har en gyldighedsperiode på fem år, medmindre den kontraherende part fornyer det (artikel III, stk. 4). Det antydes med denne bestemmelse, at et forbehold bør tages op til fornyet overvejelse, og at


text:
det bør frafaldes, hvis det ikke er absolut nødvendigt.
 151.
 Da den ret, som anmodningen rettes til, kun skal foretage en formel efterprøvelse på dette stadium, er debitors aktive deltagelse ikke nødvendig. Det gentages derfor i artikel 41, at den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, ikke kan fremsætte bemærkninger på dette tidspunkt.
 Den afgørelse, der træffes om anmodningen om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, skal straks og på den måde, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, som anmodningen er rettet til, meddeles den, som har fremsat anmodningen. Hvis afgørelsen erklærer en retsafgørelse for eksigibel, skal den også forkyndes for den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse. Det kan ske, at afgørelsen om eksigibilitet træffes, inden den udenlandske retsafgørelse er forkyndt for denne part. Det fastsættes i artikel 42, stk. 2, at den udenlandske retsafgørelse i så fald skal forkyndes sammen med afgørelsen om eksigibilitet.
 2. Afgørelse om eksigibilitet: andet stadium (artikel 43-46)
 a) Appeller af afgørelser om eksigibilitet (artikel 43-44)
 152.
 Den afgørelse, der træffes om anmodningen om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, kan appelleres af begge parter til den ret, der er angivet i bilag III til konventionen. Appeller af den afgørelse, der afslutter første stadium af sagens behandling, er dermed blevet ensrettet. Både 1988-konventionen og Bruxelleskonventionen omhandlede to forskellige former for appel, den ene af en afgørelse om fuldbyrdelse, som var til rådighed for den part, mod hvem der blev anmodet om fuldbyrdelse (artikel 36-39), og den anden af en afgørelse om at afslå anmodningen, som var til rådighed for den kreditor, der fremsatte anmodningen (artikel 40-41). Da første stadium nu er blevet reduceret til en formalitet, har ad hoc-gruppen behandlet et forslag om, at der ikke længere bør være mulighed for appel af et afslag, da det er usandsynligt, at anmodningen vil blive afslået. Hvis attesten på nogen måde er mangelfuld, vil den ret, som anmodningen rettes til, normalt kræve, at der rettes op på dette, eller den vil i tilfælde af, at der er udeladt oplysninger, kræve, at de manglende oplysninger tilføjes på attesten. Men uanset hvor usandsynligt det måtte være, er der stadig mulighed for, at anmodningen afslås, og at det af hensyn til beskyttelsen af de rettigheder, der tilfalder den, der har fremsat anmodningen, vil være nødvendigt at efterprøve afgørelsen, og det er derfor blevet besluttet at bibeholde muligheden for appel, dog uden et specifikt sæt regler, der adskiller sig fra reglerne for appeller af afgørelser om eksigibilitet.
 153.
 Det hedder i artikel 43, at »begge parter« kan indgive appel, altså uanset om der træffes afgørelse om at efterkomme eller afslå anmodningen. I praksis er det imidlertid kun den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, der vil have interesse i at anfægte en afgørelse om eksigibilitet, og kun den, der har fremsat anmodningen, der vil have interesse i at anfægte en afgørelse om afslag på anmodningen. I sidstnævnte tilfælde gælder det endvidere, at en afgørelse om afslag på anmodningen kun skal meddeles den, som har fremsat


text:
anmodningen, jf. artikel 42, stk. 1, hvilket vil sige, at debitor ikke modtager nogen formel meddelelse om afgørelsen og derfor ikke er i stand til at appellere den. De to former for appeller er måske nok blevet ensrettet for så vidt angår deres affattelse i konventionsteksten, men de er således stadig forskellige for så vidt angår substansen, ligesom det var tilfældet i 1988-konventionen.
 De adskiller sig også fra hinanden for så vidt angår appelfristen. Konventionen indeholder ingen frist for en appel af en afgørelse om eksigibilitet, som indgives af den, der har fremsat anmodningen. Der er tale om en appel, som den, der har fremsat anmodningen, har interesse i, af en afgørelse, som ikke en gang er blevet meddelt debitor, og det overlades derfor til den, der har fremsat anmodningen, selv at vælge tidspunktet for appellen, der i praksis vil bestå i fornyet fremsættelse af anmodningen, denne gang med høring af debitor. I tilfælde af appel af en afgørelse om eksigibilitet skal der derimod være en frist; hvis den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, ikke har appelleret ved fristens udløb, kan retsafgørelsen fuldbyrdes. I artikel 43, stk. 5, fastsættes der derfor en frist på en måned fra datoen for forkyndelse af afgørelsen om eksigibilitet. Såfremt den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, har bopæl på en anden konventionsstats område end den, hvor retsafgørelsen er blevet erklæret for eksigibel, forlænges fristen til to måneder fra datoen for forkyndelse for den pågældende personligt eller på hans bopæl. Fristen er længere, fordi det eventuelt kan være vanskeligt for sagsøgte at varetage sine interesser under sagen i en anden stat end den, hvor han har sin bopæl, idet han muligvis vil skulle finde en advokat og sandsynligvis vil skulle have dokumenter oversat. Det fastsættes i artikel 43, stk. 5, at fristen i konventionen ikke kan forlænges på grund af afstanden, og denne regel har forrang for eventuelle nationale bestemmelser om det modsatte. Der er ikke fastsat nogen frist i konventionen for det tilfælde, at den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, har sin bopæl i en ikke-konventionsstat. I mangel af en sådan frist afhænger det af den nationale lovgivning i den stat, som anmodningen rettes til, hvor lang fristen er.
 154.
 Begge former for appel behandles efter en kontradiktorisk procedure. I artikel 43, stk. 3, henvises der således blot til »reglerne for kontradiktorisk procedure«. I mangel af en mere præcis angivelse er den procedure, der skal følges, den almindelige procedure i henhold til den nationale lovgivning, der gælder for den ret, som anmodningen rettes til, forudsat at den sikrer, at begge parter høres. Giver den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, ikke møde for den ret, der behandler en appel rejst af den, der har fremsat anmodningen, skal retten anvende artikel 26, stk. 2-4, selv om den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, ikke har bopæl på en konventionsstats område (195). Formålet med denne sidste bestemmelse er at sikre retten til et forsvar, der kræver beskyttelse, især fordi


text:
sagen vedrørende en appel rejst af den, der har fremsat anmodningen, af et afslag på en afgørelse om eksigibilitet er debitors sidste chance for at varetage sine interesser under sagen og forsøge at påvise, at betingelserne for anerkendelse af den udenlandske retsafgørelse ikke er opfyldt (196).
 b) Rækkevidden af efterprøvelsen af en appel i henhold til artikel 43 (artikel 45)
 155.
 Den ret, der behandler en appel af en afgørelse om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, skal bedømme retsafgørelsen i lyset af de grunde, som ville hindre den i at blive anerkendt og efterfølgende erklæret for eksigibel. Også på dette stadium er der en formodning om anerkendelse, idet retten ikke ser på, om betingelserne for anerkendelse er opfyldt, men snarere på, om en af de grunde til afslag, der er nævnt i artikel 34 og 35, er til stede.
 I forbindelse med en appel, der indgives af den kreditor, som fremsatte anmodningen på første stadium af sagens behandling, gælder det, at eftersom anmodningen nødvendigvis må være blevet afslået efter en rent formel efterprøvelse af attesten, vil kreditor uundgåeligt skulle fremføre alle grundene til afslag på appelstadiet og forsøge at påvise, at de ikke er til stede i den konkrete sag, og retten vil skulle tage stilling til dem alle, eftersom det vil føre til, at appellen afvises, hvis blot én af grundene er til stede.
 Hvis appellen derimod indgives af den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, kan denne part påberåbe sig tilstedeværelsen af en eller flere grunde til afslag uden nødvendigvis at fremføre dem alle. Dette skaber et problem, nemlig i hvor høj grad den ret, der behandler appellen, skal begrænse sig til appellantens anbringender.
 156.
 Da ad hoc-gruppen udarbejdede den nye procedure for fuldbyrdelse af retsafgørelser, havde den langvarige drøftelser om, hvorvidt appelretten eventuelt på embeds vegne kan se på alle eller en hvilken som helst af grundene til at afslå anerkendelse af en udenlandsk retsafgørelse, især hvis anerkendelse åbenbart vil kunne stride mod grundlæggende retsprincipper. Mange eksperter indtog den holdning, at hvis anerkendelse strider mod grundlæggende retsprincipper, er afslag på anerkendelse et spørgsmål om almen interesse, der ikke helt kan overlades til parterne, og at den omstændighed, at disse principper ikke længere kan efterprøves på første stadium af sagens behandling, bør opvejes af, at retten på andet stadium får mulighed for på embeds vegne at efterprøve denne grund, også selv om debitor ikke påberåber sig den. For ligeledes at opveje, at grundene til afslag ikke længere kan efterprøves på første stadium, fandt en række eksperter, at efterprøvelsen af de såkaldte proceduremæssige retsprincipper på andet stadium bør styrkes i forhold til, hvad der specifikt var fastsat i artikel 34, stk. 2, ved at tillade retten at efterprøve dem på embeds vegne.
 I sidste ende kom denne debat imidlertid ikke til udtryk i nogen af bestemmelserne om appelretternes beføjelser. I artikel 45, stk. 1, hedder det blot, at retten kun kan »afslå at erklære en retsafgørelse for eksigibel [hvis appellen indgives af den, som har fremsat anmodningen]


text:
eller ophæve en afgørelse om eksigibilitet [hvis appellen indgives af den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse] af en af de i artikel 34 og 35 anførte grunde«. Artiklen fastsætter formålet med rettens efterprøvelse og grundene til dens afgørelse, men nævner intet om, hvordan efterprøvelsen skal foregå. Manglen på nærmere bestemmelser herom i konventionen betyder, at spørgsmålet om, hvorvidt retten kan se på grundene til afslag på embeds vegne eller på initiativ af en part, vil skulle løses af retten selv i lyset af den almene interesse, der i den retsorden, som retten tilhører, kan berettige til intervention for at forhindre anerkendelse af retsafgørelsen. Hvis der ikke foreligger nogen sådan almen interesse, og grundene til afslag i det væsentlige er et interessespørgsmål for den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, påhviler byrden med at rejse spørgsmålet den berettigede part. En bedømmelse af denne type kan kun foretages på grundlag af den nationale lovgivning.
 157.
 Der har også været nogen tvivl om, hvorvidt det på andet stadium kan hævdes, at den udenlandske retsafgørelse ikke falder ind under konventionens anvendelsesområde. Som allerede nævnt bekræfter den omstændighed, at retten i domsstaten har udstedt attesten, i sig selv, at retsafgørelsen falder ind under konventionen. For så vidt som attesten er resultatet af en juridisk bedømmelse, kan den anfægtes på appelstadiet, og et eventuelt problem med fortolkning af konventionen vil så skulle løses i lyset af Domstolens retspraksis og, hvis der fortsat hersker tvivl, og betingelserne er opfyldt, ved henvisning af spørgsmålet til Domstolen med henblik på præjudiciel afgørelse i henhold til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab. Artikel 45, stk. 2, i konventionen udelukker under alle omstændigheder udtrykkeligt, at denne kanal kan bruges til efterprøvelse af den udenlandske retsafgørelse med hensyn til sagens realitet.
 158.
 I betragtning af den efterprøvelse, som andet stadium indebærer, kan dette stadium vare længere end det første, men retten skal også på andet stadium afslutte sin behandling så hurtigt som muligt – på den korteste tid, der er tilladt i henhold til national lovgivning – i overensstemmelse med princippet om, at den frie bevægelighed for retsafgørelser ikke bør hindres af f.eks. forsinkelser i fuldbyrdelsessager.
 c) Yderligere appeller (artikel 44)
 159.
 Den retsafgørelse, der afslutter andet stadium og træffes vedrørende en appel, der er indgivet af den, der har fremsat anmodningen, eller af den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, kan kun anfægtes ved appel som omhandlet i bilag IV til konventionen, der for hver enkelt konventionsstat angiver en form for appel til en højere ret eller endog helt udelukker sådan appel (197). Artikel 44 i konventionen indeholder ingen nærmere oplysninger om, hvordan denne yderligere appel, som parterne har til rådighed, skal foregå. Det kan udledes heraf, at appellen er omfattet af den nationale lovgivning i den enkelte stat, og at den skal foregå på den måde, som foreskrives heri, f.eks. med hensyn til appelfristen, og at den er til rådighed med de begrænsninger, der fastsættes i denne lovgivning, idet sådanne appeller normalt er begrænset til


text:
retsspørgsmål. Også her er rettens efterprøvelse i overensstemmelse med artikel 45 i konventionen begrænset til de grunde til afslag, der er nævnt i artikel 34 og 35. Eftersom appeller på dette niveau ifølge national lovgivning normalt er begrænset til retsspørgsmål, vil efterprøvelsen af den afgørelse, der er truffet af den lavere ret, med hensyn til de grunde til afslag, der er nævnt i artikel 34 og 35, være begrænset til at korrigere retlige forhold og vil ikke omhandle faktiske forhold.
 Her igen må udenlandske retsafgørelser i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet, og retten skal træffe afgørelse så hurtigt som muligt.
 d) Appel af den udenlandske retsafgørelse, som der anmodes om fuldbyrdelse af (artikel 46)
 160.
 Det har ikke været nødvendigt at ændre reglen om, at en ret, der behandler en appel i medfør af artikel 43 eller 44, kan udsætte sagen, hvis en appel af den oprindelige retsafgørelse verserer i domsstaten. Artikel 46 gengiver artikel 38 i 1988-konventionen og kræver ikke yderligere bemærkninger (198).
 4.
 Foreløbige og sikrende retsmidler (artikel 47)
 161.
 Artikel 47 indeholder en vigtig og væsentlig fornyelse i forhold til den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen, hvor det i artikel 39 hed, at så længe fristen for appel ikke var udløbet, og så længe der ikke var truffet afgørelse i appelsagen, kunne der kun anvendes sikrende retsmidler vedrørende den parts formuegoder, mod hvem der blev anmodet om fuldbyrdelse. Denne bestemmelse, der først giver mulighed for at iværksætte sikrende retsmidler, når første stadium af udstedelsen af en afgørelse om eksigibilitet er afsluttet, er bibeholdt i artikel 47, stk. 3, men artikel 47, stk. 1, gør det klart, at der kan iværksættes sikrende retsmidler, inden afgørelsen om eksigibilitet forkyndes, og indtil der er truffet afgørelse i eventuelle appelsager. Ad hoc-gruppen var enig om, at der er brug for en sådan bestemmelse, men den drøftede meget, hvor den skulle placeres, dvs. om den skulle placeres i afdelingen om fuldbyrdelse eller snarere, som oprindeligt foreslået af Kommissionen, umiddelbart efter reglen om, at udenlandske retsafgørelser skal anerkendes, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure (artikel 33) (199).
 162.
 Spørgsmålet om placeringen af den nye bestemmelse blev til dels kædet sammen med spørgsmålet om, hvorvidt den omstændighed, at en retsafgørelse synes at opfylde betingelserne for eksigibilitet, betyder, at fuldbyrdelsen kan begynde, inden afgørelsen om eksigibilitet er blevet truffet, således at der kan tages retsskridt, såfremt de ikke er af definitiv karakter. Men det blev påpeget, at der er en forskel mellem sikrende retsmidler og retsskridt, og at der vil kunne opstå vanskeligheder, hvis fuldbyrdelsen indledes i en stat for herefter at blive afbrudt, fordi der ikke træffes nogen afgørelse om eksigibilitet. I nogle retssystemer træffes sikrende retsmidler som det første skridt i fuldbyrdelsesprocessen, men hvis denne tilgang var blevet indført generelt, kunne det have grebet ind i de nationale retsplejeregler, hvilket ville have brudt med det almindelige princip, nemlig at fuldbyrdelse forbliver underkastet lovgivningen i de enkelte stater og ikke ændres ved konventionen (200).
 Af disse grunde


text:
og for at hindre, at den nye bestemmelse fortolkes derhen, at den ændrer den nationale lovgivning, blev det besluttet at indsætte den i artiklen om foreløbige og sikrende retsmidler, der træffes i forbindelse med den afgørelse, hvorved en retsafgørelse erklæres for eksigibel. Det hedder i artikel 47, stk. 1, at når en retsafgørelse skal anerkendes, er der intet til hinder for, at den, som har fremsat anmodningen, kan bringe foreløbige, herunder sikrende, retsmidler i anvendelse, uden at der kræves en afgørelse om eksigibilitet, dvs. inden afgørelsen om eksigibilitet træffes, hvilket lader forstå, at anmodningen om sådanne retsmidler indebærer, at kreditor agter at anmode om at få retsafgørelsen fuldbyrdet.
 Artikel 47, stk. 1, fjerner sig derfor fra den tidligere tekst ved at tillade, at foreløbige eller sikrende retsmidler iværksættes, så snart den udenlandske retsafgørelse er eksigibel i domsstaten, idet det altid forudsættes, at den opfylder betingelserne for anerkendelse i den stat, som anmodningen rettes til, uanset om der er truffet en afgørelse om eksigibilitet. Hvad angår de retsmidler, der kan iværksættes, overlader artikel 47 det til den nationale lovgivning i den stat, som anmodningen rettes til, at bestemme deres klassificering samt arten og værdien af de formuegoder, der kan være genstand herfor, betingelserne for disse retsmidlers gyldighed og nærmere regler om disses gennemførelse eller om efterprøvelsen af disses lovlighed (201). Der mindes også om, at den nationale lovgivning, som konventionen henviser til, ikke på nogen måde må kunne medføre, at principper, der udtrykkeligt eller stiltiende er fastslået i selve konventionen, tilsidesættes, og den skal derfor anvendes på en måde, der er forenelig med principperne i artikel 47 (202), der tillader den, der har fremsat anmodningen, at anmode om foreløbige eller sikrende retsmidler fra det øjeblik, hvor retsafgørelsen bliver eksigibel i domsstaten.
 163.
 De to resterende stykker i artikel 47 gentager i omvendt rækkefølge artikel 39, stk. 1 og 2, i den tidligere konvention og bibeholder dermed muligheden for retsskridt over for aktiver, der tilhører den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, så længe den i artikel 43, stk. 5, fastsatte frist for appel af afgørelsen om eksigibilitet ikke er udløbet, og så længe der ikke er truffet afgørelse i appelsagen, dvs. på et tidspunkt efter at afgørelsen om eksigibilitet er truffet. Ligesom i 1988-konventionen gælder det, at eftersom en afgørelse om eksigibilitet giver hjemmel til at iværksætte sikrende retsmidler, kan kreditor umiddelbart iværksætte sådanne retsmidler uden at have indhentet særskilt tilladelse hertil, også selv om dette ellers er et krav i henhold til de nationale retsplejeregler, der gælder for den ret, som anmodningen rettes til (203). Heller ikke her kan anvendelsen af den nationale lovgivning tilsidesætte konventionens principper om, at retten til at iværksætte foreløbige og sikrende retsmidler følger af afgørelsen om eksigibilitet, så der er ikke nogen begrundelse for endnu en national afgørelse med henblik på en specifik og særskilt tilladelse. Den nationale lovgivning kan heller ikke gøre kreditors ret til at bringe sikrende retsmidler i anvendelse betinget af, at der stilles en garanti, eftersom dette ville være ensbetydende


text:
med en yderligere betingelse for iværksættelsen af retsmidlerne, hvilket ville være i modstrid med den klare ordlyd i konventionen; ad hoc-gruppen overvejede et forslag om at ændre artikel 47 i så henseende, men forkastede det.
 164.
 Indsættelsen af den nye bestemmelse betyder, at konventionen nu omfatter foreløbige eller sikrende retsmidler, der iværksættes i tre forskellige situationer: den første er en generel situation, der er omfattet af artikel 31, og som hovedsagelig om end ikke udelukkende vedrører det tidsrum, hvor hovedsagen behandles i domsstaten; den anden situation opstår i den stat, som anmodningen rettes til, når den afgørelse, hvorved den udenlandske retsafgørelse erklæres for eksigibel, træffes, og indtil det tidspunkt, hvor den træffes (artikel 47, stk. 1); den tredje situation opstår, efter at afgørelsen om eksigibilitet er truffet, så længe den fastsatte frist for appel ikke er udløbet, og så længe retterne ikke har truffet afgørelse i appelsagen (artikel 47, stk. 3). Hvad angår de typer retsmidler, der kan iværksættes i disse tilfælde, og de regler, der gælder for dem og deres mekanismer og antagelse, henviser konventionen i vid udstrækning til den nationale lovgivning, men den nationale lovgivning finder udelukkende anvendelse med forbehold af de principper, der er fastsat i selve konventionen, og den kan som allerede nævnt ikke føre til resultater, der er uforenelige med disse principper. Dette er af særlig relevans for de betingelser, der berettiger til iværksættelse af sikrende retsmidler i den konkrete sag. Betingelserne afhænger af den nationale lovgivning, men når den nationale ret i forbindelse med deres anvendelse skal tage stilling til, hvorvidt de grundlæggende betingelser om en anmodning, der forekommer umiddelbart berettiget (prima facie) (fumus boni juris), og om uopsættelighed (periculum in mora) er opfyldt, skal den gøre dette i lyset af og i overensstemmelse med hensigten med konventionens regler i de ovenfor skitserede tre situationer.
 En ret, der anordner et retsmiddel i henhold til artikel 31, kan frit bedømme, hvorvidt der er tale om prima facie, og hvorvidt der foreligger uopsættelighed, hvorimod det i forbindelse med artikel 47, stk. 1, følger af den retsafgørelse, som der anmodes om anerkendelse af, at der er tale om prima facie, og det ville derfor være uforeneligt med princippet om, at den, der har fremsat anmodningen, har ret til at bringe sikrende retsmidler i anvendelse på grundlag af den udenlandske retsafgørelse, hvis retten her foretog sin egen bedømmelse; rettens egen bedømmelse er derfor begrænset til spørgsmålet om uopsættelighed. Og når der iværksættes sikrende retsmidler i henhold til artikel 47, stk. 3, kan der ikke foretages nogen bedømmelse af hverken prima facie eller uopsættelighed, eftersom afgørelsen om eksigibilitet giver hjemmel til at iværksætte sikrende retsmidler, og konventionen ikke giver mulighed for en særskilt bedømmelse af deres nødvendighed ud over bedømmelsen af betingelserne for udstedelsen af en afgørelse om eksigibilitet.
 5.
 Andre bestemmelser vedrørende fuldbyrdelse
 a) Fuldbyrdelse alene af visse krav; delvis fuldbyrdelse (artikel 48)
 165.
 Ifølge artikel 48, stk. 1, er der mulighed for blot at erklære et eller flere af de krav, der er omhandlet i den udenlandske


text:
retsafgørelse, for eksigible; bestemmelsen er identisk med artikel 42 i 1988-konventionen, når der ses bort fra de nødvendige redaktionelle ændringer som følge af den nye fremgangsmåde, hvor retten ikke længere »tillader« fuldbyrdelse, men blot »træffer afgørelse« om eksigibilitet. Sådanne afgørelser om eksigibilitet forekommer som oftest, når en del af retsafgørelsen strider mod grundlæggende retsprincipper, når den, der har fremsat anmodningen, anmoder om kun at få dele af retsafgørelsen erklæret for eksigible, fordi han ikke har nogen interesse i de andre dele, eller, mere hyppigt, når den udenlandske retsafgørelse både vedrører krav, der falder ind under konventionens anvendelsesområde, og krav, der ikke gør det. Det skal bemærkes, at for at denne bestemmelse kan anvendes, er det ikke nødvendigt, at de i retsafgørelsen omhandlede krav adskiller sig formelt fra hinanden. Hvis en retsafgørelse pålægger flere forpligtelser, og det kun er nogle af dem, der falder ind under konventionens anvendelsesområde, kan den fuldbyrdes delvis, såfremt det klart fremgår af afgørelsen, hvilke formål de forskellige dele af den ydelse, der er truffet bestemmelse om, skal opfylde (204).
 166.
 Reglen i stk. 2 er også uændret, når der ses bort fra en redaktionel tilpasning; denne bestemmelse tillader den, som fremsætter en anmodning, at anmode om kun at få dele af retsafgørelsen erklæret for eksigible, også selv om de befinder sig i én og samme afdeling i retsafgørelsen, hvor det ikke er muligt at holde de forskellige dele ude fra hinanden i kraft af deres formål. Ad hoc-gruppen overvejede, om denne bestemmelse skulle udgå i betragtning af den automatiske karakter af første stadium af sagens behandling og virkningen af artikel 52, der forbyder opkrævning af enhver form for skat, afgift eller gebyr, som beregnes i forhold til sagens værdi (205). Men bestemmelsen er ikke finansielt begrundet, og hvis den var udgået, kunne det have betydet, at kreditor altid ville være forpligtet til at anmode om fuldbyrdelse af hele bestemmelsen i retsafgørelsen. Ifølge artikel 48, stk. 2, der følgelig er uændret, kan den, som fremsætter en anmodning, og hvis krav delvis er bortfaldet i den tid, der er gået, siden den udenlandske retsafgørelse blev truffet, derfor anmode den myndighed, der udsteder attesten, om at angive, at der kun anmodes om fuldbyrdelse op til et vist beløb, og han kan også fremsætte denne anmodning på andet stadium af sagens behandling, når den, som fremsætter en anmodning, selv eller den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, indgiver appel.
 b) Retsafgørelser, hvorved der fastsættes tvangsbøder (artikel 49)
 167.
 Denne bestemmelse gengiver ordret den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen, hvorefter udenlandske retsafgørelser, hvorved der fastsættes en tvangsbøde (f.eks. for en forsinkelse), kun er eksigible i den stat, som anmodningen rettes til, såfremt bødens størrelse er endeligt fastsat af retterne i domsstaten (206). Det er blevet påpeget, at denne bestemmelse lader det stå åbent, om bøder for tilsidesættelse af retskendelser, som tilfalder staten og ikke kreditor, også er omfattet (207). Under revisionsarbejdet blev det fremført, at det ville være nyttigt at præcisere affattelsen i den henseende. Ad hoc-gruppen foretrak imidlertid ikke at


text:
ændre affattelsen for udtrykkeligt at medtage bøder, der betales til staten, eftersom en retsafgørelse til fordel for staten kan være truffet i en straffesag, hvorved en ændring her kunne have tilføjet et strafferetligt element i en konvention på det civil- og handelsretlige område. Bestemmelsen kan derfor kun anses for at omfatte bøder til staten, hvis de klart har civilretlig karakter, og forudsat at det er en privat part, der anmoder om deres fuldbyrdelse i forbindelse en afgørelse om at få retsafgørelsen erklæret for eksigibel, uanset at det er staten, der skal modtage betalingen.
 c) Fri proces (artikel 50)
 168.
 Der er ingen ændring i princippet i denne bestemmelse, hvori det hedder, at hvis den, som fremsætter anmodningen, i domsstaten helt eller delvis har haft fri proces eller været fritaget for gebyrer og omkostninger, skal den pågældende have meddelt fri proces eller fritagelse for gebyrer og sagsomkostninger i videst muligt omfang efter lovgivningen i den stat, som anmodningen rettes til (se Jenardrapporten, s. 54, og Schlosserrapporten, punkt 223-224). Anvendelsen af princippet har imidlertid bredere rækkevidde, da den omfatter hele fremgangsmåden i afdeling 2 om fuldbyrdelse, herunder appelsager (208). Grundene til fri proces eller fritagelse for gebyrer og omkostninger er irrelevante; de bestemmes af lovgivningen i domsstaten og underkastes ikke nogen efterprøvelse. Der mindes om, at den attest, som udstedes af den myndighed, der traf den retsafgørelse, som der anmodes om anerkendelse og fuldbyrdelse af, skal angive, om den, som fremsætter anmodningen, har haft fri proces, og dette er tilstrækkeligt til, at den, som fremsætter anmodningen, opfylder kriterierne i den stat, som anmodningen rettes til.
 Begrundelsen for artikel 50, stk. 2, er, at det er nødvendigt at tage hensyn til den rolle, som forvaltningsmyndighederne i nogle stater – uden vederlag – spiller i sager om underholdspligt; dette har også vist sig at være nødvendigt for Norges vedkommende, og Norge nævnes derfor nu sammen med Danmark og Island, der allerede var nævnt i den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen.
 d) Sikkerhedsstillelse for omkostninger, skatter, afgifter eller gebyrer (artikel 51-52)
 169.
 Artikel 51 gentager den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen (209). Ad hoc-gruppen drøftede, om forbuddet mod at kræve cautio judicatum solvi (forpligtelse til at stille sikkerhed for betaling af eventuelle sagsomkostninger) også bør gælde den oprindelige sag, når der er tale om personer, der har deres sædvanlige opholdssted i en konventionsstat. Men dette ville have indført en ensartet regel, der ikke ville have været strengt nødvendig for at sikre den frie bevægelighed for retsafgørelser, og gruppen foretrak derfor ikke at gribe ind i de nationale systemer. Der skal også mindes om, at kravet om sikkerhedsstillelse på grund af anden nationalitet eller mangel på bopæl eller opholdssted i landet allerede i en række konventionsstater er forbudt ved Haagerkonventionen af 1. marts 1954 angående civilprocessen (artikel 17) og den efterfølgende Haagerkonvention af 25. oktober 1980 om international retshjælp (artikel 14), og at sikkerhedsstillelse begrundet i nationalitet under alle omstændigheder er forbudt i Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater.
 Artikel 52 gengiver artikel III i protokol nr. 1 til 1988-konventionen,


text:
og den forbyder i forbindelse med behandlingen af en anmodning om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, opkrævning af enhver form for skat, afgift eller gebyr, som beregnes i forhold til sagens værdi, i den stat, som anmodningen rettes til.
 KAPITEL V
 OFFICIELT BEKRÆFTEDE DOKUMENTER OG RETSFORLIG
 1.
 Officielt bekræftede dokumenter (artikel 57)
 170.
 Artikel 57 gengiver i det væsentlige den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen (artikel 50) med nogle ændringer for at tilpasse den til den nye konvention; (for bemærkninger henvises der til Jenardrapporten, s. 56, og Schlosserrapporten, punkt 226) (210). Domstolen har præciseret den objektive betingelse, der skal anvendes for at afgøre, hvornår der er et dokument, der kan erklæres eksigibelt efter denne bestemmelse. Domstolen fandt, at disse dokumenters ægthed skal godtgøres på en måde, der ikke kan anfægtes, og at det, da dokumenter oprettet mellem borgerne indbyrdes ikke i sig selv har denne karakter, er nødvendigt, at en offentlig myndighed eller et andet organ, der af den stat, hvor dokumentet er udstedt, er bemyndiget hertil, medvirker, for at der kan tillægges dem egenskab af officielt bekræftede dokumenter (211). Rettens fortolkning her understøttes af rapporten om 1988-konventionen, hvorefter dokumentets ægthed skulle have været fastslået af en offentlig myndighed og skulle vedrøre dokumentets indhold og ikke kun underskriften (212). Dokumenter skal naturligvis kun erklæres eksigible, hvis de er eksigible i oprindelseslandet.
 I overensstemmelse med artikel 57, stk. 2, betragtes aftaler om underholdspligt, som er indgået over for en administrativ myndighed, eller som er bekræftet af en sådan myndighed, også som officielt bekræftede dokumenter. Denne bestemmelse er medtaget for at tage hensyn til, at underholdsspørgsmål i nogle stater ikke behandles af retsinstanser, men af administrative myndigheder, der er bemyndiget til at modtage aftaler mellem parterne og attestere dem, hvorved de bliver eksigible.
 171.
 Officielt bekræftede dokumenter er underlagt den nye procedure for afgørelsen om eksigibilitet, jf. artikel 38 ff i konventionen. På andet stadium kan retten kun afvise at erklære et officielt bekræftet dokument for eksigibelt eller ophæve en afgørelse om eksigibilitet, såfremt en fuldbyrdelse af det officielt bekræftede dokument åbenbart ville stride mod grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til. Den begrænsning, ifølge hvilken grundlæggende retsprincipper er den eneste grund til afslag, er en videreførelse af den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen. Som i forbindelse med retsafgørelser begynder proceduren for afgørelsen om eksigibilitet med, at den kompetente myndighed i den konventionsstat, hvor selve dokumentet er udarbejdet eller registreret, udsteder en attest på grundlag af en formular i bilag VI til konventionen. Denne formular skal angive den myndighed, der har bekræftet dokumentet; myndigheden kan have medvirket til dets udarbejdelse eller kan blot have registreret det. Det er den berørte medlemsstat, der skal udpege den myndighed, der har beføjelse til at udstede en attest, og hvis erhvervet notar eksisterer, kan myndigheden endog være en notar.
 Anvendelsen af den procedure, der fører til en afgørelse om eksigibilitet, kan kræve nogen tilpasning for officielt bekræftede dokumenter og skal tage hensyn til, at de dokumenter, der skal fuldbyrdes, er forskellige. Således kan f.eks. henvisningen


text:
i artikel 46 til en udsættelse af sagen i tilfælde af, at der er indgivet ordinær appel i domsstaten, når det drejer sig om officielt bekræftede dokumenter, omfatte sager i første instans, hvis det er sager, der er ført i domsstaten mod gyldigheden af et officielt bekræftet dokument.
 2.
 Retsforlig (artikel 58)
 172.
 Artikel 58 bekræfter, at retsforlig, der er indgået for retten under en retssag, og som er eksigible i domsstaten, behandles på samme måde som officielt bekræftede dokumenter med henblik på afgørelsen om eksigibilitet ligesom i 1988-konventionen (se Jenardrapporten, s. 56). Proceduren for afgørelsen om eksigibilitet bygger dog ikke på attesten for officielt bekræftede dokumenter, men på attesten for retsforlig i bilag V.
 KAPITEL VI
 ALMINDELIGE BESTEMMELSER OG OVERGANGSBESTEMMELSER
 1.
 Almindelige bestemmelser (Artikel 59-62)
 1. Bopæl (artikel 59-60)
 173.
 Artikel 59 og 60 vedrører definitionen af fysiske og juridiske personers bopæl. Emnet er behandlet ovenfor i forbindelse med de almindelige kompetenceregler (punkt 26-33).
 2. Strafferetlig forfølgning for uagtsomme lovovertrædelser (artikel 61)
 174.
 Artikel 61 viderefører bestemmelsen i artikel II i protokol nr. 1 til 1988-konventionen og er behandlet ovenfor i forbindelse med artikel 5, nr. 4 (punkt 64-66).
 3. Definition af begrebet »ret« (artikel 62)
 175.
 Konventionen taler gentagne gange om en »ret« med angivelse af rettens kompetence, dens beføjelser med hensyn til anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og generelt dens rolle i det system for retligt samarbejde, som konventionen tilvejebringer og regulerer. Hvis begrebet fortolkes snævrere som en myndighed, der er formelt integreret i statens retlige struktur, ville det i nogle systemer ikke nødvendigvis omfatte alle de myndigheder, der udfører en eller flere af de opgaver, som konventionen tillægger en »ret«. Som eksempel kan nævnes beføjelser i relation til underholdspligt, som norsk og islandsk lov tillægger administrative myndigheder, mens konventionen betragter underholdspligt som en sag for retterne, eller de beføjelser, som svensk lov tillægger regionale administrative myndigheder, der nogle gange udfører juridiske opgaver i forbindelse med hurtige fuldbyrdelsesprocedurer.
 Det fremgår af artikel Va i protokol nr. 1 til 1988-konventionen, at disse myndigheder skal betragtes som »retter« (213). Konventionen indeholder nu en mere generel regel med en bredere fortolkning af begrebet »ret«, der omfatter enhver myndighed i et nationalt system, som er kompetent i de anliggender, der falder ind under konventionen. I denne affattelse er de »retter«, der skal anvende konventionen, identificeret ved den opgave, de udfører, og ikke ved deres formelle klassifikation i national lov. Til forskel fra den særlige bestemmelse i artikel Va i protokol nr. 1 - og den parallelle bestemmelse i artikel 62 i Bruxelles I-forordningen (214) - har den nye artikel 62 en generel karakter, som også vil omfatte andre administrative myndigheder end dem, der nu findes i konventionsstaterne, hvorved man undgår at skulle ændre konventionen i tilfælde af andre staters tiltrædelse. Den åbner også mulighed for, at begrebet »ret« kan omfatte myndigheder eller kontorer, som er oprettet i fællesskabsregi, såsom Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) i Alicante, der har visse juridiske funktioner med hensyn til industriel ejendomsret.


text:
2.
 Overgangsbestemmelser (artikel 63)
 176.
 Artikel 63 viderefører den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen (artikel 54): det hedder i stk. 1, at konventionen kun finder anvendelse på retssager, der er anlagt, og dokumenter, der er formelt udfærdiget eller registreret som officielt bekræftede dokumenter, efter konventionens ikrafttræden i domsstaten og, hvor der søges anerkendelse eller fuldbyrdelse af en retsafgørelse eller af officielt bekræftede dokumenter, i den stat, som anmodningen rettes til. Stk. 2 bekræfter, at såfremt retssagen er anlagt før denne konventions ikrafttræden, og retsafgørelsen er truffet efter dette tidspunkt, skal retsafgørelsen anerkendes i overensstemmelse med afsnit III, hvis kompetencereglerne i afsnit II er opfyldt, eller hvis kompetencen bygger på en konvention, som er i kraft mellem domsstaten og den stat, som anmodningen er rettet til. Ifølge stk. 2 har en bestemmelse om, at det ikke er nødvendigt at efterprøve kompetencen, dog forrang for denne regel, hvis sagen i domsstaten er anlagt efter ikrafttrædelsen af 1988-konventionen både i domsstaten og den stat, som anmodningen rettes til. Retsafgørelser og anmodninger, som er indgivet, mens 1988-konventionen var i kraft, behandles derfor på samme måde som retsafgørelser truffet efter den nye konventions ikrafttræden.
 Det tidligere stk. 3 i artikel 54, der vedrørte de irske og britiske retters kompetence i sager, hvor det er blevet bestemt, hvilken lov der skal finde anvendelse på en kontrakt, før 1988-konventionens ikrafttræden, er udgået, da det var forældet.
 Den nye tekst indeholder ikke længere bestemmelsen fra den tidligere artikel 54a, hvori det hed, at kompetencen i søretssager for Danmarks, Irlands, Islands, Norges, Finlands og Sveriges vedkommende ville blive fastsat i henhold til bestemmelserne i nr. 1 til 7 i denne artikel, medmindre den internationale konvention om tilvejebringelse af ensartede regler for arrest i søgående skibe, som blev undertegnet i Bruxelles den 10. maj 1952, trådte i kraft inden dette tidspunkt. Denne bestemmelse er nu blevet overflødig, både fordi de tre år er gået, og fordi konventionen fra 1952 er i kraft i de fleste af de berørte stater (215).
 KAPITEL VII
 FORHOLDET TIL ANDRE RETSAKTER
 177.
 Forholdet mellem Luganokonventionen og Bruxelles I-forordningen, Bruxelleskonventionen og aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Danmark er behandlet ovenfor (punkt 18-22). Forholdet til andre konventioner behandles i det følgende.
 1. Konventioner, der omfatter de samme anliggender (artikel 65 og 66)
 178.
 Artikel 65 viderefører med de redaktionelle ændringer, som konventionen kræver efter revisionen, den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen (artikel 55) og bekræfter således princippet om, at konventionen, for så vidt angår konventionsstaterne, træder i stedet for de konventioner, der er indgået mellem to eller flere af disse stater, og som omfatter de samme anliggender, som denne konvention finder anvendelse på. Dette berører ikke henvisningerne til andre konventioner af denne art i artikel 63, stk. 2, artikel 66 og artikel 67; den sidste af disse henvisninger er blevet tilføjet, da den ikke var medtaget i den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen (216). Artikel 65 adskiller sig også fra den tidligere tekst ved, at den ikke selv nævner de konventioner, men i stedet henviser til bilag VII.
 Artikel


text:
66 er også uændret i forhold til den tilsvarende bestemmelse i 1988-konvention (artikel 56); den bestemmer, at de konventioner, der er blevet overflødige, bevarer deres gyldighed på de sagsområder, hvor Luganokonventionen ikke finder anvendelse.
 2. Konventioner vedrørende særlige områder (artikel 67)
 179.
 Nogle fandt, at den bestemmelse i 1988-konventionen, der vedrører forholdet til konventioner vedrørende særlige områder (artikel 57), var uklar og vanskelig at fortolke, og at den derfor skulle tages op til fornyet overvejelse for at forhindre usikkerhed om dens fortolkning. Ad hoc-gruppen fandt dog, at den ikke burde foretage større ændringer i teksten, da den præcisering, der er foretaget i rapporterne om 1978-udgaven af Bruxelleskonventionen og Luganokonventionen fra 1988, efter dens opfattelse er tilstrækkelig til at forhindre de fleste usikkerhedsmomenter, der kunne opstå ved anvendelsen af bestemmelsen. (Se Schlosserrapporten, punkt 238-246, og Jenard-Möller-rapporten, punkt 79-84).
 Der ændres således ikke ved princippet om, at eksisterende og fremtidige konventioner vedrørende særlige områder har forrang for Luganokonventionen (stk. 1), eller ved muligheden for at basere kompetencen på specialkonventionen, også selv om sagsøgte har bopæl i en anden stat, der er omfattet af Luganokonventionen, men som ikke er part i specialkonventionen, idet artikel 26 dog skal overholdes (stk. 2); det bemærkes dog, at princippet kun finder anvendelse, i det omfang det er fastsat i specialkonventionen. Den regel, der giver konventioner vedrørende særlige områder forrang, er en undtagelse fra den generelle regel om, at det er Luganokonventionen, der har forrang for andre konventioner mellem staterne om kompetence, og undtagelsen skal fortolkes strengt, sådan at den kun forhindrer anvendelse af Luganokonventionen i spørgsmål, som udtrykkeligt er omhandlet i en specialkonvention (217).
 180.
 Artikel 67 indfører også en begrænsning for indgåelsen af fremtidige konventioner, som ikke figurerede i 1988-konventionen; Luganokonventionen er ikke til hinder for indgåelsen af sådanne konventioner, men det anføres nu, at dette ikke berører forpligtelser i medfør af andre aftaler mellem visse kontraherende parter. Man bør huske på, at Bruxelles I-forordningen (artikel 71) ikke siger noget om, at der kan indgås konventioner vedrørende særlige områder, og at den kun nævner eksisterende konventioner, som fortsat skal finde anvendelse. Denne bestemmelse er i overensstemmelse med den omstændighed, at det er Fællesskabet og ikke medlemsstaterne, der har beføjelse til at indgå konventioner om kompetence og anerkendelse af retsafgørelser, som kan falde ind under Bruxelles I-forordningens område, en beføjelse, som Domstolen bekræftede i sin udtalelse 1/03, hvor den fandt, at der er tale om enekompetence i anliggender, som ligger inden for forordningens anvendelsesområde (218). Det må derfor konkluderes, at EF-medlemsstaterne ikke kan indgå andre aftaler vedrørende særlige områder, medmindre de ligger uden for Fællesskabets kompetence, hvilket er usandsynligt, eller såfremt Fællesskabet bemyndiger medlemsstaterne til at indgå dem.
 181.
 Der er foretaget en ændring med hensyn til anerkendelsen og fuldbyrdelsen af retsafgørelser, som til en vis grad vedrører dette punkt. Der foretages ingen ændring i reglen om, at retsafgørelser truffet i en konventionsstat ved udøvelsen af en kompetence, der er fastsat i en konvention vedrørende et særligt område, skal anerkendes og fuldbyrdes i overensstemmelse med afsnit III


text:
i Luganokonventionen (stk. 3), eller i den grund til afslag, der er føjet til grundene i afsnit III, og som giver mulighed for afslag, hvis den stat, som anmodningen rettes til, ikke er part i specialkonventionen, og hvis den part, mod hvem der anmodes om anerkendelse eller fuldbyrdelse, har bopæl på denne stats område (stk. 4). Der er dog nu tilføjet en yderligere grund til afslag i stk. 4, nemlig når parten har bopæl i en EF-medlemsstat, hvis den stat, som anmodningen rettes til, er en EF-medlemsstat, og specialkonventionen skulle have været indgået af Fællesskabet, dvs. at indgåelsen af konventionen ligger inden for selve Fællesskabets og ikke medlemsstaternes kompetence. Formålet med denne regel er at forhindre, at retsafgørelser anerkendes og fuldbyrdes i Det Europæiske Fællesskab, hvis de bygger på kompetenceregler, hvis indhold skulle have været forhandlet af Fællesskabets institutioner.
 Denne ændring betyder f.eks., at hvis en schweizisk ret baserer sin kompetence på en konvention vedrørende et særligt område, vil dens retsafgørelse blive anerkendt af de andre stater, der er parter i Luganokonventionen, på grundlag af afsnit III. Hvis den part, mod hvem der anmodes om anerkendelse eller fuldbyrdelse, har bopæl i den stat, anmodningen rettes til, kan anerkendelse afslås. Dette gælder, uanset om den stat, anmodningen rettes til, ikke er medlem af Det Europæiske Fællesskab (som f.eks. Norge), eller er en medlemsstat (som f.eks. Frankrig). Hvis den stat, anmodningen rettes til, er en EF-medlemsstat, kan den dog også afslå at anerkende og fuldbyrde en retsafgørelse mod en sagsøgt med bopæl i en anden EF-medlemsstat (som f.eks. Italien), hvis den specialkonvention, som den schweiziske ret baserer sin kompetence på, vedrører et anliggende, der henhører under Fællesskabets kompetence. Retsafgørelsen kan dog anerkendes på grundlag af den nationale lovgivning i den stat, anmodningen rettes til.
 182.
 Endelig er der ikke foretaget nogen ændring af stk. 5, der bestemmer, at såfremt betingelserne for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser er fastsat i en konvention vedrørende et særligt område, som både domsstaten og den stat, anmodningen rettes til, er parter i, anvendes disse betingelser, selv om Luganokonventionen kan anvendes på procedurerne for anerkendelse og fuldbyrdelse.
 Fællesskabsretsakter vedrørende kompetence eller anerkendelse eller fuldbyrdelse af retsafgørelser i forbindelse med særlige områder skal behandles på samme måde som konventioner vedrørende særlige områder som fastsat i protokol nr. 3 (jf. punkt 206 nedenfor).
 3. Konventioner om forpligtelser til ikke at anerkende (artikel 68)
 183.
 Artikel 68 viderefører med visse redaktionelle ændringer i det store og hele den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen (artikel 59); den anerkender den fortsatte gyldighed af aftaler, hvorved de stater, der er omfattet af Luganokonventionen har forpligtet sig til ikke at anerkende retsafgørelser, som er truffet i en anden konventionsstat mod en sagsøgt, der har bopæl eller sædvanligt opholdssted på et tredjelands område, såfremt retsafgørelsen i et tilfælde omhandlet i Bruxelleskonventionens artikel 4 kun har kunnet støttes på en af de kompetenceregler, der er anført i artikel 3, stk. 2. Reglen blev fastsat i Bruxelleskonventionen for at mindske virkningerne i Fællesskabet af anerkendelsen af retsafgørelser truffet på


text:
grundlag af reglerne om eksorbitante værneting (219); den blev senere gengivet i Luganokonventionen sammen med en begrænsning af muligheden for at indgå aftaler af denne art med ikke-konventionsstater, der i medfør af stk. 2 er udelukket i visse tilfælde, hvor retten i domsstaten har kompetence som følge af, at der i denne stat befinder sig gods tilhørende sagsøgte, eller af, at sagsøger har gjort udlæg eller arrest i derværende gods (220).
 184.
 Bestemmelsens anvendelsesområde er yderligere indsnævret i den nye konvention. Mens 1988-konventionen anerkendte anvendelsen af nuværende og fremtidige aftaler af denne art og dermed overlod det til staterne frit at indgå nye, indeholder artikel 68, stk. 1, i den nye konvention kun en generel henvisning til aftaler indgået før dens ikrafttræden, og gør det kun muligt at indgå fremtidige aftaler under forudsætning af, at de ikke er i modstrid med forpligtelser i medfør af andre aftaler mellem visse kontraherende parter. Man bør her huske på, at Bruxelles I-forordningen (artikel 72) ikke nævner muligheden for at indgå fremtidige aftaler og kun taler om aftaler indgået før dens ikrafttræden, hvorved medlemsstaterne implicit forhindres i at indgå nye aftaler af denne art. Som allerede nævnt i forbindelse med artikel 67 (221) er denne bestemmelse i overensstemmelse med den omstændighed, at det er Fællesskabet og ikke medlemsstaterne, der har beføjelse til at indgå konventioner om kompetence og anerkendelse af retsafgørelser, som kan trænge sig ind på Bruxelles I-forordningen, en beføjelse, som Domstolen bekræftede i sin udtalelse 1/03, hvor den fandt, at der er tale om enekompetence i anliggender, som ligger inden for forordningens anvendelsesområde (222). Det er således kun de konventionsstater, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, som nu i medfør af artikel 68 har ret til at indgå aftaler, der indeholder forpligtelser til ikke-anerkendelse, med stater uden for konventionen.
 Den omstændighed, at staterne i fremtiden stadig kan indgår aftaler om ikke-anerkendelse med ikke-konventionsstater, overbeviste ad hoc-gruppen om, at den ikke skulle acceptere et forslag, som ville have fjernet artikel 68, stk. 2, for at tilpasse artiklen til den tilsvarende bestemmelse i Bruxelles I-forordningen (der helt klart ikke indeholder et tilsvarende stykke, da stykket kun får virkning, hvis staterne frit kan indgå fremtidige aftaler af denne art), og i stedet opretholde den begrænsning af staternes frihed, som stykket allerede pålagde.
 KAPITEL VIII
 AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
 1.
 Undertegnelse, ratifikation og ikrafttræden (artikel 69)
 185.
 Konventionen er åben for undertegnelse af Det Europæiske Fællesskab, Danmark og de stater, som på tidspunktet for undertegnelsen er medlemmer af EFTA. Som allerede nævnt (punkt 8) blev konventionen undertegnet den 30. oktober 2007 af Det Europæiske Fællesskab, Schweiz, Norge og Island og den 5. december 2007 af Danmark. Konventionen skal ratificeres, og, som det var tilfældet med 1988-konventionen, er opbevareren Det Schweiziske Forbundsråd, der skal opbevare den i Forbundsråds arkiver (artikel 79). Den træder i kraft den første dag i den sjette måned efter den dato, hvor Fællesskabet og et EFTA-medlem har deponeret deres ratifikationsinstrumenter. Denne periode er dobbelt så lang som den periode, der var fastsat for


text:
ikrafttrædelsen af 1988-konventionen, og blev besluttet på grund af den tid, der er nødvendig til at tilpasse konventionsstaternes nationale lovgivning. For stater, der ratificerer eller tiltræder senere, træder konventionen dog i kraft den første dag i den tredje måned efter deponeringen af ratifikations- eller tiltrædelsesdokumentet.
 Den nye konvention erstatter 1988-konventionen på ikrafttrædelsesdatoen for de kontraherende parter, mellem hvem den træder i kraft. Der er gjort en undtagelse for artikel 3, stk. 3, i protokol nr. 2, der, som det vil fremgå af punkt 201 nedenfor, opretholder den ordning med udveksling af oplysninger om nationale retsafgørelser, som er oprettet i medfør af protokol nr. 2 til 1988-konventionen, indtil den er blevet afløst af et nyt system. Når dette er sket, vil erstatningen være fuldstændig; det fremgår af artikel 69, stk. 6, at enhver henvisning til 1988-konventionen i andre dokumenter skal forstås som en henvisning til den nye konvention.
 186.
 De af medlemsstaternes ikke-europæiske landområder, som Bruxelleskonventionen fandt anvendelse på, var udelukket fra Bruxelles I-forordningens geografiske anvendelsesområde i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 299 (artikel 68 i Bruxelles I-forordningen); konventionen var en anledning til at løse dette problem. Artikel 69, stk. 7, bestemmer, at for så vidt angår forholdet mellem medlemsstaterne i Det Europæiske Fællesskab og disse landområder erstatter den nye konvention Bruxelleskonventionen (og protokollen fra 1971 om dens fortolkning) pr. datoen for dens ikrafttræden i henseende til disse landområder i overensstemmelse med artikel 73, stk. 2.
 2.
 Tiltrædelse (artikel 70-73)
 187.
 Konventionen har ændret og forenklet proceduren for andre staters tiltrædelse af konventionen, der tidligere indeholdt bestemmelser om en kontraherende stats »sponsorering« og en aktiv rolle for opbevareren i forbindelse med indsamling af de oplysninger, der er nødvendige for at fastslå, om den stat, der ønsker at tiltræde, er egnet (223). Denne ordning blev ikke anset for at være særlig effektiv, bl.a. fordi den kunne føre til afvisning af en ansøgerstat, selv om denne stat blev sponsoreret af en kontraherende stat, og fordi den kunne give anledning til konkurrence om at sponsorere af en ansøgerstat. Det blev også anført, at opbevarerens rolle bør være neutral, og at tiltrædelsesproceduren ikke bør baseres på en opfordring fra denne stat til at tiltræde. Der er derfor indført en anden procedure, hvorefter der gives en positiv erklæring om accept af en ansøgning efter en grundig gennemgang af ansøgerstatens retssystem og retsplejeordning.
 Konventionen sondrer mellem stater, der bliver medlemmer af EFTA efter at have undertegnet konventionen (artikel 70, stk. 1, litra a)), medlemsstater i Det Europæiske Fællesskab, der optræder på vegne af ikke-europæiske landområder, der er en del af deres landområde, eller for hvis eksterne forbindelser de er ansvarlige (artikel 70, stk. 1, litra b) (224), og andre stater uden for konventionen, herunder ikke-europæiske stater (artikel 70, stk. 1, litra c)). I hvert tilfælde indledes tiltrædelsesproceduren med en ansøgning til opbevareren - ledsaget af en oversættelse til engelsk og fransk for ikke at belaste opbevareren med udgifterne til oversættelse - men den procedure, der følger efter, er anderledes; for de stater, der er omhandlet i litra a)